АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом′янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс» Либідь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив поновити його на роботі на посаді інженера з охорони праці Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс »Либідь» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 09.04.2004 він працював у відповідача, а з 31.07.2006 на посаді інженера з охорони праці. 25.06.2010 він був звільнений з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Виходячи з того, що в день звільнення він перебував на лікарняному, а також у зв'язку з тим, що йому не була видана трудова книжка в день звільнення, звільнення є незаконним. Крім того, він був звільнений з роботи не уповноваженою на те особою.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Готельний комплекс»Либідь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не всебічно дослідив матеріали щодо звільнення відповідача з порушенням порядку та процедуру звільнення. А також суд не надав належної оцінки в сукупності стосовно того, чи мав заступник Генерального директора із загальних питань ОСОБА_3 видавати накази про звільнення працівників з роботи за порушення трудової дисципліни. Невірним є висновок суду і щодо пропуску строку позовної давності.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача Ярошенко Р.В. - заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач з 05.04.2004 працював у ВАТ» Готельний комплекс »Либіль» на різних посадах, а на підставі наказу № 221 ос від 31.07.2006 року був переведений на посаджу інженера з охорони праці служби охорони праці. Наказом № 153 від 25.06.2010 був звільнений з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України (а.с. 77). Наказом № 30-п від 08.02.2011 внесені зміни до наказу № 153 від 25.06.2010, яким було змінено дату звільнення позивача з роботи з 25.06.2010 на 05.07.2010 (а.с.78-79). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2011, позивачу було відмовлено в задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (а.с. 20-23). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2014 позивачу відмовлено в перегляді рішення суду від 24.02.2011 за нововиявлениим обставинами (а.с. 24-25).

Звертаючись у травні 2014 року з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач посилався на те, що в порушення вимог статті 47 КЗпП України відповідач не видав йому трудову книжку в день звільнення, крім того, саме звільнення проведено не уповноваженою особою ВАТ «Готельній комплекс «Либідь».

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку пред'явлених ними доказів в обґрунтування своїх доводів (заперечень), колегія суддів, приходить до наступного:

Розглядаючи заявлений позов, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спір про законність звільнення ОСОБА_2 з роботи був вирішений Святошинським районним судом м. Києва від 24.02.2011 з ухваленням по справі рішення про відмову в задоволенні вимог позивача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішення суду набрало законної сили.

Вказаним рішенням суду встановлені обставини щодо відмови ОСОБА_2 ознайомитись та підписати наказ про звільнення та направлення ВАТ «Готельній комплекс «Либідь» на адресу позивача цінним листом копію наказу.

Сторонами не заперечувалось, що трудову книжку позивач отримав під розписку 14 квітня 2014 року. До цього часу трудова книжка позивачем не забиралась, оскільки він вважав своє звільнення неправомірним, про що позивач зазначив у поясненнях в суді апеляційної інстанції. У відповідності до положень статті 47 КЗпП України пересилання трудової книжки поштою (цінним листом) допускається тільки за наявності письмової згоди працівника, а у разі неотримання працівником трудової книжки, вона зберігається на підприємстві.

Таким чином, вимоги позивача з приводу невчасної видачі трудової книжки є необгрунтованими.

Що стосується вимог позивача про проведення звільнення не уповноваженою особою ВАТ «Готельній комплекс «Либідь», то судом першої інстанції встановлено, що наказ про звільнення позивача з роботи №153-п від 25.06.2010 року підписаний заступником Генерального директора з загальних питань ОСОБА_3 Наказ № 30-п від 08.02.2011 року, яким було змінено дату звільнення позивача з роботи, також підписаний ним.

Установчим документом товариства є статут (а.с. 120-126).

Відповідно до п. 12.3.4 Статуту ВАТ »Готельний комплекс»Либідь», зареєстрованого 12.05.2009, вбачається, виконавчим органом товариства є Генеральний директор, повноваження якого викладені в даному пункті. Згідно з даним пунктом до повноважень Генерального директора віднесено укладення та розірвання трудових договорів, застосування заходів заохочення та накладення стягнень. Пунктом 12.3.8 Статуту визначено, що право виступати від імені товариства без доручення та мати інші повноваження, передбачені п. 12.3.4 Статуту і якими наділений Генеральний директор, має заступник Генерального директора або особа, уповноважена Наглядовою радою Товариства.

Отже, статутом ВАТ»готельний комплекс Либідь» визначена компетенція органу управління, до якого, в тому числі, відноситься і заступник Генерального директора.

ОСОБА_3 займає посаду заступника Генерального директора ВАТ «Готельний комплекс «Либідь» із загальних питань. Наказом №3 від 11.01.2010 року на заступника Генерального директора ВАТ »Готельний комплекс «Либідь» із загальних питань покладено обов′язок оперативного контролю за дотриманням трудової дисципліни.

Пунктом 3 даного наказу заступник Генерального директора був уповноважений видавати накази про застосування дисциплінарних стягнень та звільнення працівників з роботи за порушення трудової дисципліни ( а.с. 95).

Таким чином, встановивши, що звільнення ОСОБА_2 відбулося уповноваженою особою на підписання наказу про звільнення за порушення трудової дисципліни, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога позивача в цій частині є безпідставною.

Доводи апеляційної скарги позивача про невірний висновок суду щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом з'ясовано та зазначено у своєму рішенні, що право позивача, за захистом якого він звернувся не порушено.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом′янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: