АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1300/14 Доповідач - Ткач З.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Міщій О. Я., Бершадська Г. В.,

при секретарі - Фащевська М.М.

з участю сторін - ОСОБА_1 та її

представника ОСОБА_2, ОСОБА_3

та його представника ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та вселення, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та вселення. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги доповнила і просила встановити факт проживання однією сім'єю із відповідачем без реєстрації шлюбу із січня місяця 2007 року до його укладання 08 серпня 2008 року.

В обґрунтування вимог пояснила, що з початку 2007 року вона спільно однією сім'єю проживала із ОСОБА_3 у належній йому квартирі за АДРЕСА_2 та їх відносини мали ознаки сім'ї.

08 серпня 2008 року зареєстрували шлюб з відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народився син ОСОБА_5.

Під час спільного проживання з відповідачем до шлюбу, за їх спільні і особисті кошти та за кошти її матері ОСОБА_6 у 2010 році вони придбали квартиру АДРЕСА_1 шляхом дольової участі у будівництві житла. Зазначала, що 14 лютого 2008 року відповідач уклав з акціонерним комерційним промислово інвестиційним банком договір про участь у фонді фінансування будівництва. 11 серпня 2009 року відповідачем та ЗАТ «Промінвестбанк» було укладено договір відступлення майнових прав, згідно умов якого банку була сплачена повна вартість об'єкта інвестування, а банк передав відповідачу майнові права на об'єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,56 кв.м.

02 листопада 2012 року відповідач виставив з даної квартири їх із сином речі, змінив замки у дверях квартири, чим чинить перешкоди у користуванні житлом.

Просила визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру та вселити її з малолітнім сином.

В грудні 2012 року ОСОБА_3 пред'явив позов до ОСОБА_1, ОСОБА_7, який доповнив у жовтні 2013 року, про визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_1, визнання осіб такими, що втратили право на проживання в квартирі та скасування їх реєстрації.

Обґрунтовував тим, що квартира була придбана за його особисті кошти. Після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 у 2012 році вона забрала свої особисті речі та змінила місце проживання. Її син ОСОБА_7 навчається у Вінницькому будівельному коледжі та другий рік проживає в м. Вінниця.

Ухвалою суду позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04 червня 2014 року вирішено: "Позови задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 15/100 частини квартири за АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 85/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 із малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру за АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовити."

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки доказам, на які вона послалась в обґрунтування своїх позовних вимог, і вирішив спір з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду, відмовивши у вселенні ОСОБА_1 з малолітнім сином у квартиру АДРЕСА_1. Посилався на те, що суд прийшов до безпідставного висновку про те, що ОСОБА_9 належить частка в спірній квартирі, не врахував те, що вона з сином добровільно вибули з спірної квартири і вона забезпечена належними житловими умовами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає з наступних мотивів.

Встановлено, що 12 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва виду "А" №198-08/36, згідно якого ОСОБА_3 (по договору Довіритель) зобов'язався передати Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку (по договору Управителю) грошові кошти з розрахунку 4500 грн за 1 кв.м. для здійснення фінансування будівництва закріпленого за Довірителем об'єкту інвестування - квартири за АДРЕСА_1, загальною площею 66,56 кв.м.

Згідно умов даного договору (п.5.1.7) Управитель зобов'язався передати Довірителю, в разі, якщо він повністю проінвестує закріплений за ним об'єкт інвестування, майнові права на цей об'єкт інвестування за Договором про відступлення майнових прав.

На виконання договірних зобов'язань ОСОБА_3 вніс на рахунок акціонерного комерційного промислово інвестиційного банку наступні кошти: 15.02.2008 року - 120000,00 грн.; 18.03.2008 року 64000,00 грн. та 02.04.2008 року - 36000,00 грн. на загальну суму 220000,00 грн., що стверджується поясненнями сторін та Свідоцтвом про участь у фонді фінансування будівництва, виданого 21 жовтня 2008 року філією відділення промінвестбанку в м. Хмельницький. (а.с.54)

08 серпня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області.

Попередній шлюб ОСОБА_1 розірвала 03 серпня 2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу народився син ОСОБА_5.

Під час шлюбу ОСОБА_3 сплатив на рахунок акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку 90 944,0 грн. та доплату за надлишок реальної частки квартири (загальна площа 68,3 кв.м.) в сумі 5220,0 грн. на загальну суму 96164,0 грн., що стверджується вищевказаним Свідоцтвом від 21 жовтня 2008 року.

11 серпня 2009 року ОСОБА_3 та ЗАТ «Промінвестбанк» було укладено договір відступлення майнових прав №508-09/36, згідно умов якого, банк підтвердив внесення Довірителем на користь Управителя суми платежу в повному розмірі: 306944,00 грн, і Управитель передав Довірителю майнові права на об'єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1, загальною проектною площею 66,56 кв.м.

Також встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 був зданий в експлуатацію в 2010 році.

18 березня 2010 року ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно: АДРЕСА_1.

Право власності на нерухоме майно було зареєстроване 02 серпня 2010 року в Хмельницькому бюро технічної інвентаризації.

Також встановлено, що після завершення будівництва будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та члени їх сім'ї, в тому числі син ОСОБА_1 від першого шлюбу - ОСОБА_7, вселились у вказану квартиу та проживали у ній до жовтня місяця 2012 року.

Зазначені особи є зареєстрованими за вказаною адресою.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута сторонами за кошти, які належали особисто ОСОБА_3 та спільні кошти сторін набуті ними за час спільного проживання у шлюбі.

З цим висновком погоджуються колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням цих положень, суд вірно визначив, що ОСОБА_3 за рахунок власних коштів у розмірі 220000,00 грн., внесених до укладення шлюбу, сплачено 69,584% вартості житла.

ОСОБА_9 в спірній квартирі належить право спільної сумісної власності у розмірі пропорційно внесених коштів нажитих у шлюбі, тобто 96164,00 грн, що становить 30,415% вартості житла

Цей висновок ґрунтується на матеріалах справи.

З Свідоцтва про участь у фонді фінансування будівництва, виданого 21 жовтня 2008 року філією відділення промінвестбанку в м. Хмельницький, вбачається, що коштами в сумі 220000,00 грн. (внесених до укладення сторонами шлюбу) проплачено 48 кв.м. квартири, а коштами в сумі 90944 грн. внесених під час шлюбу проплачено 18,55 кв. м. квартири.

При цьому суд дав належну оцінку доводам позивачки ОСОБА_9 про те, що перший внесок зроблено за спільні кошти її та ОСОБА_3, а наступні до укладення шлюбу за її особисті кошти та кошти її матері ОСОБА_6 Ці пояснення спростовуються поясненнями сторін та матеріалами справи, згідно яких внески робив ОСОБА_3, а достовірних доказів про те, що зазначені суми були передані нею та її матір'ю відповідачу ОСОБА_3 для внесення ним на рахунок банку згідно договору про участь у фонді фінансування будівництва, не має.

Крім того, є безпідставними доводи позивачки, про те що відповідач ОСОБА_3 всі свої гроші тримав на депозитних рахунках і не мав коштів для придбання житла.

ОСОБА_3 пояснив, що внески вчиняв за рахунок своїх заощаджень, доходів від підприємницької діяльності і продажу однокімнатної квартири по АДРЕСА_2.

При визначеності вартості кварти суд першої інстанції вірно не взяв до уваги висновки ТзОВ "Бюро судових будекспертиз" складених 10 лютого 2014 року, 14 травня 2014 року щодо вартості спірної квартири та виконання додаткових оздоблювальних робіт.

З пояснень сторін, а також висновків експертизи, вбачається, що без наявності погоджувальної документації на проведення робіт по переплануванню квартири №52, у ній було проведено самовільне перепланування, а саме: демонтовано частину перегородки між приміщенням №1 "коридор та приміщенням №5 житлова кімната", внаслідок чого збільшилась площа житлової кімнати; встановлена перегородка в приміщенні №6 "житлова кімната", яка поділила його на два окремих приміщення; заскленої балкон; влаштоване додатковий віконний проріз в зовнішній стіні будинку.

Колегія суддів виходить з того, що предметом спору є новостворене нерухоме майно, право власності на яке згідно вимог ст. 331 ЦК України та відповідно до умов договору про участь у фонді фінансування будівництва від 12 лютого 2008 року, виникає з моменту завершення будівництва, прийняття його до експлуатації. Тому додатково виконані оздоблювальні роботи, у тому числі пов'язані з переплануванням, після прийняття будинку в експлуатацію не впливає на розмір часток сторін у праві власності на квартиру.

Також суд вірно виходив з недоведеності позивачкою факту проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю з початку 2007 року до реєстрації шлюбу.

Згідно вимог ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень даних в в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Факту проживання з ОСОБА_9 однією сім'єю до реєстрації шлюбу не визнавав відповідач, хоча не заперечував, що в цей період з позивачкою був знайомий та підтримував стосунки.

Позивачкою не надано конкретних доказів ведення ними спільного сімейного бюджету, спільного господарства, характерне для сімейних стосунків, купівлю речей для потреб сім'ї тощо, до реєстрації з відповідачем шлюбу.

З урахуванням цих вимог, суд дав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, а також довідкам видавництва «Поділля» та поліклініки №2, визнавши їх недостовірними.

Доводи позивачки також не узгоджуються з висновками рішення Хмельницького міськрайонного суду від 12 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, з якого вбачається, що суд визнав спільним майном подружжя майно набуте тільки під час шлюбу і виключив інше майно, зазначене ОСОБА_3, як набуте до укладення шлюбу, про що у своїх поясненнях у даній справі також просила ОСОБА_1 (а.с.156 т.1).

Також не є належним доказом спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_1 факт реєстрації ОСОБА_3 у м. Вінниці у помешканні матері ОСОБА_6 Ця обставина не доводить проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в м Хмельницьку та підтримування ними сімейних стосунків.

Також не може бути належним доказом сімейних стосунків з ОСОБА_3 витяг із класного журналу за 2006-2007 навчальний рік, в якому батьком ОСОБА_7 - сина позивачки від попереднього шлюбу, записаний ОСОБА_3

Суд дав належну оцінку цьому доказу, зазначивши, що ці відомості були записані зі слів ОСОБА_1, не відповідали відомостям про батьківство записаному в соціальному паспорті Хмельницької гімназії №1, в якому батьком ОСОБА_7 зазначений ОСОБА_14 Прізвище ОСОБА_3 дописано іншим чорнилом та почерком у графі «освіта».

Суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на квартиру, оскільки як встановлено в суді, після укладення шлюбу сторони вели спільне господарство, спільними силами та коштами проводили у ній перепланування та інші роботи, а після їх виконання спільно проживали у спірній квартирі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визнавши за сторонами спільну часткову власність на майно, допустив помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, відповідно до вказаного закону, визначення часток подружжя може мати лише при поділі майна.

Оскільки ОСОБА_1 такі вимоги не заявляла, а просила визнати право спільної сумісної власності на цілу квартиру, суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону вийшов за межі заявлених позовних вимог і визначив спільну часткову власність

Тому рішення суду у цій частині слід скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, визнавши за нею право спільної сумісної власності на частину майна.

Як зазначено вище, ОСОБА_9 в спірній квартирі належить право спільної сумісної власності у розмірі пропорційно внесених коштів нажитих у шлюбі, тобто 96164 грн, що становить 30,415% вартості житла.

З урахуванням цього, колегія суддів вважає, що частка спільної сумісної власності в квартирі буде становити 304/1000.

Таким чином, рішення суду в частині в частині визнання за права власності на відповідні частки в квартирі слід скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру задовольнити часткового, визнавши за нею право спільної сумісної власності на 304/1000 спірної квартири.

В решті рішення суду є законним і обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування з мотивів викладених в апеляційних скаргах не має.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 15/100 квартири за АДРЕСА_1 та за ОСОБА_3 право власності на 85/100 частин квартири за АДРЕСА_1, скасувати.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності з ОСОБА_3 на 304/1000 частин квартири за АДРЕСА_1.

У решті рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області З.Є. Ткач