18.11.2014 Єдиний унікальний номер 205/7815/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.,

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що між нею, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 (далі - Відповідач) було укладено договір позички, згідно якого вона передала останній золоті вироби, про що було 05 березня 2013 року видано письмову розписку. Строк повернення позички відповідно до розписки зазначався до 05 жовтня 2013 року. Далі позивач зазначає, що крім договору позички між позивачем та відповідачем, було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 000 (чотири) грн. 00 коп., про що було 30 вересня 2013 року видано письмову розписку.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання щодо повернення грошових коштів та золотих виробів позивачу, остання вимушена звернутись до суду із вимогами про повернення боргу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп., вартості золотих виробів на загальну суму у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп., моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять) грн. 00 коп.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, про вищевказані обставини не заперечує, просить позов задовольнити.

Відповідач також в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, встановивши, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на нижчевикладене.

Так, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп., про що було 30 вересня 2013 року видано письмову розписку (а.с. 8.)

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст. 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За вищевказаних обставин та вимог матеріального закону суд доходить висновку, що між сторонами по справі укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язувалася прийняти позику, та повернути її у визначений договором строк. Доказів повернення вказаної грошової суми позивачеві матеріали справи не містять.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі у строк та в порядку, встановленому договором. У відповідності до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З огляду на наведене, суд доходить до висновку, про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, заборгованості за Договором позики від 05 березня 2013 року у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Судом також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позички, згідно умов якого позивач передала відповідачу золоті вироби за списком - ланцюжок, підвіска, каблучка з камінцем, ланцюжок з підвіскою, сережки із камінцем, ланцюжок, ланцюжок, підвіска, сережки, сережки, каблучка, про що було 05 березня 2013 року відповідачем було складено відповідну розписку. Строк повернення позички відповідно до розписки було визначено сторонами до 05 жовтня 2013 року (а.с. 8.)

Правовідносини з приводу користування майном, які виникли між позивачем та відповідачем по даній цивільній справі, регулюються главою 60 ЦК України. Так, ст. 827 ЦК України передбачено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Відповідно до вимог ст. 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

У відповідності із ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з цим, строк зобов'язання за договором позички - 05 жовтня 2013 року, сплинув, доказів повернення позивачеві вказаних речей, які були предметом позики, матеріали справи не містять. За таких обставин та вказаних вимог матеріального закону суд вважає за необхідне позов у цій частині задовольнити частково, зобов'язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 золоті вироби згідно договору позички від 05 березня 2013 року, оскільки примусове повернення речей в даному випадку узгоджується із нормами ст. 836 ЦК України. Щодо вимог про стягнення вартості таких золотих виробів на загальну суму у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп., необхідно відмовити оскільки означена вартість не підтверджена будь якими належними чи допустимими доказами по справі, як і не доведена суду їх неможливість повернення в натурі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Окрім цього, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 (десяти тисяч) грн. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440 (1) ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Однак в даному випадку правовідносини, що виникли між сторонами є договірними, відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено, у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача також слід стягнути на користь держави судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись ст.ст. 526, 615, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, і.п.н. НОМЕР_1 (зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, і.п.н. НОМЕР_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) за Договором позики від 05 березня 2013 року грошову суму у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

3. Зобов'язати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, і.п.н. НОМЕР_1 (зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1) повернути ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, і.п.н. НОМЕР_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2) золоті вироби згідно переліку у розписці від 05 березня 2013 року.

4. В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 і.п.н. НОМЕР_1 (зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд міста Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Мовчан Д.В.