Справа № 1523/1869/2012
Провадження № 2/510/53/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

·

23.12.2014 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Бешлієвої Т.А.,

при секретарі - Івановій Н.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів - ОСОБА_5,

третьої особи - Букатич Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області - Букатич Евеліна Валеріївна) про визнання договору купівлі-продажу будинку удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила суд визнати удаваним договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори 23.09.2005 року під реєстровим № 2173, згідно якого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_3 і ОСОБА_4 купили житловий будинок АДРЕСА_1.

В ході попереднього судового засідання позивач доповнила свій позов додатковою позовною вимогою, просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 разом з житловою прибудовою літера «А 1», що складається з топкової площею 2,50 кв.м., ванної площею 4,70 кв.м., кухні площею 14,60 кв.м. та господарсько-побутових будов: гаражу для легкового автомобіля літера «Е», розмірами 4.70х7,50 м.; сараїв літери «Б», «В», розмірами 3,0х9,50 та 2,50х4,20 м.; сараю літера «Г», розмірами 1,20х2,0 м.; вбиральні літера «Д», розміром 1,30х1,80 м., спільною сумісною власністю, набутою подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу у період з 10.02.1979 року по 04.02.2005 року.

В заявленому позові вказано, що позивач та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з лютого 1979 року по лютий 2005 року. За час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у 1999 році купили у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1. Договір купівлі - продажу зазначеного будинку, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, був посвідчений приватним нотаріусом Ренійського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_11 Від імені їхньої родини зазначений договір купівлі-продажу будинку підписав чоловік позивача - ОСОБА_3, тому він, як вказано в позові, формально на той час став покупцем і власником будинку. В позові ОСОБА_1 також зазначено, що означений договір купівлі-продажу цього будинку вона в 1999 році не підписувала.

Після придбання будинку, за ствердженням позивача, у ньому подружжям був зроблений капітальний ремонт та перепланування. Крім цього, біля будинку сумісно з чоловіком вони побудували ряд господарсько-побутових споруд, у 2001 році встановили автономне газове опалення, підвели електричну лінію потужністю 380 вольт для пилорами, оформили всі рахунки по виплаті комунальних послуг та виплаті земельного податку, в квітні 2002 року встановили телефон.

Після продажу будинку попередні його власники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виписались з будинку та переїхали на постійне місце проживання у с. Новосільське Ренійського району Одеської області та більше ніколи у будинку не появлялись.

Згодом, як вказано в позові, відносини позивача з чоловіком зіпсувались, на той час він займався підприємницькою діяльністю, часто виїздив з м. Рені, не надавав коштів на утримання позивача та 2 дітей, став зустрічатися з відповідачем ОСОБА_4.( впослідуючому після реєстрації шлюбу ОСОБА_4). З початку травня 2004 року ОСОБА_4 сумісно з чоловіком стали жити у спірному будинку, перестали допускати туди позивача. Потім перед розлученням відповідач ОСОБА_3 сховав всі документи на будинок, в тому числі і оригінал договору купівлі-продажу його у 1999 році, та сумісно з ОСОБА_4 поставив собі за мету полишити позивача права на половину усього майна, яке було придбано ними під час шлюбу, в тому числі і будинку. Вищеозначений договір купівлі-продажу будинку у 1999 році, за ствердженням позивача, відповідачем не був зареєстрованим у Ренійському МБТІ, там будинок продовжував рахуватися за попередніми власниками - подружжям ОСОБА_7.

У зв'язку з цими обставинами, як вказано в позові, відповідачами певний час стверджувалось, що попередні власники ОСОБА_7 за усною домовленістю здали будинок ОСОБА_3 в оренду, без сплати їм орендної плати. Потім вже з їхньої сторони йшла річ про розірвання договору оренди з ОСОБА_3 і продаж цього будинку повторно попередніми власниками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відповідачам по справі у рівних частках з нотаріальним посвідченням цього продажу.

23.09.2005 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 у державного нотаріуса Ренійської районної державної нотаріальної контори Букатич Е.В, реєстровий номер 2173, згідно якого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали їм спірний будинок, та вони стали його власниками по ? частині кожний. Позивач вважає вказаний договір купівлі-продажу удаваним та таким, що укладений сторонами для прикриття іншого договору купівлі-продажу цього ж будинку, який мав місце між продавцями ОСОБА_7, ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_3 у 1999 році, за яким власником будинку став ОСОБА_3, а будинок став об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, нажитої під час шлюбу. Мета зазначеного правочину, на думку позивача, полягала у тому, щоб виключити вказаний житловий будинок з переліку майна, нажитого під час шлюбу, яке є сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між чоловіком та дружиною у разі розірвання шлюбу.

В позові також зазначено, що на думку позивача, при посвідченні вказаного договору купівлі-продажу спірного будинку у 2005 році нотаріусу Букатич Е.В. не могло бути надано оригіналу первісного договору купівлі-продажу спірного будинку від 03.06.1986 року, реєстровий № 1219, яким посвідчувалось право власності ОСОБА_7 і ОСОБА_8, оскільки оригінал цього договору залишився у справі нотаріуса ОСОБА_11 при посвідченні договору купівлі-продажу будинку у 1999 році.

Враховуючи вищеозначене, нотаріус не могла посвідчити вказаний договір, а ОСОБА_7 не мали ніякого права підписувати цей договір, оскільки на момент посвідчення вже не були законними власниками спірного будинку.

Крім того, в позовній заяві також вказано, що 30.11.2004 року суддею Ренійського районного суду була винесена ухвала про накладення арешту на спірний будинок, копія якої була направлена на адресу нотаріуса Букатич Е.В, тому вона також не мала права посвідчувати договір купівлі продажу спірного будинку між вищеозначеними особами 23 вересня 2005 року.

Посилаючись на вищенаведені обставини та ст.ст. 235, 321 ч. 1, 368, 386 ЦК України позивач просить суд визнати удаваним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, а будинок разом з прибудовою визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 10.04.2014 р. в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору була залучена до участі у справі державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області - Букатич Евеліна Валеріївна.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 у суді також пояснила, що точної дати укладення у 1999 році договору купівлі - продажу спірного житлового будинку з надвірними спорудами, вона не пам'ятає, оскільки на той час у неї тяжко хворів онук і вона була зайнята цією проблемою. Позивач пам'ятає, що оформлювати цей договір до нотаріуса ОСОБА_11 вони їздили вчотирьох: вона, її чоловік ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, однак зауважує, що не була присутньою при посвідченні вказаного договору нотаріусом, так як вийшла з кабінету за своїми справами, тому означений договір фактично був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 і підписаний тільки її чоловіком. Означений договір-купівлі продажу будинку був укладений, за поясненнями позивача, приблизно влітку 1999 року на його наявності вона наполягала в ході судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_2 в суді також наполягав на викладених у позові обставинах, пояснюючи, що на його думку укладення відповідачами та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 23.09.2005 року договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, стало можливим в результаті того, що після придбання у 1999 році відповідачем ОСОБА_3 у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 зазначеного будинку, відповідач ОСОБА_3 не зареєстрував цей договір купівлі - продажу у Ренійському бюро технічної інвентаризації, у зв'язку з чим проданий будинок продовжував рахуватися за попередніми власниками. Крім того, представник стверджує, що при посвідченні договору купівлі-продажу спірного будинку у вересні 2005 року мали місце численні порушення з боку нотаріуса Букатич Е.В. За переконанням представника, на час оформлення цього договору у нотаріуса не могло бути оригіналу договору від 03.06.1986 року, яким посвідчувалось право власності ОСОБА_7, оскільки він після первинного посвідчення договору купівлі-продажу будинку у 1999 році знаходився у справі нотаріуса ОСОБА_11, тому без цього оригінала нотаріусу не можна було оформлювати правочин. За доводами представника, неможна було посвідчити вказаний договір і через те, що він знаходився під арештом і в цілому був удаваним правочином, укладеним з вищенаведеною метою. Порушенням представник позивача вважає і те, що нотаріус оформлювала договір купівлі-продажу від 23.09.2005 року на підставі договору купівлі - продажу від 03.06.1986 року, на якому не було штампу про реєстрацію його в електронному реєстрі, а в наявності був інший штамп, який також свідчив про реєстрацію цього договору.

За ствердженням представника позивача у суді, договір купівлі -продажу спірного будинку, посвідчений нотаріусом Букатич Е.В. 23.09.2005 року між вищевказаними сторонами є удаваним, оскільки приховує такий же договір продажу цього ж будинку з усіма спорудами, який був укладений між відповідачем ОСОБА_3 та подружжям ОСОБА_7 у 1999 році, мета цього договору була приховати первісний договір купівлі-продажу будинку.

Крім того, позивач та його представник в ході судового розгляду наполягали на тому, що при встановленні телефону, газифікації будинку, підключенні його до лінії електромереж в організації, які цим займаються, необхідно було у обов'язковому порядку надавати правовстановлюючий документ щодо права власності на спірний будинок, для оформлення особових рахунків для сплати послуг телефонного зв'язку, спожитої електроенергії, виплати земельного податку також необхідно було надавати такий документ. На думку означених осіб, відповідач ОСОБА_3, вчиняючи такі дії, мав би надавати в означені організації договір купівлі-продажу будинку, посвідчений у 1999 році. Позивачем та його представником в ході судового розгляду заявлялись численні клопотання про виклик свідків, про витребування доказів ( інформації) з організацій міста щодо наявності вищевказаного договору 1999 року.

Відповідач ОСОБА_3 надіслав на адресу суду заяви, в яких просить розглянути справу за його відсутністю, але за участю його представника. Зі змісту заяв вбачається, що позов він не визнає, вважає його необґрунтованим, зауважує, що обставини вказані в ньому не відповідають дійсності. В означених заявах відповідач стверджує, що у період знаходження у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 він спірний будинок на своє ім'я не купував, до 23.09.2005 року будинок належав на праві власності подружжю ОСОБА_7 по ? частині кожному.

Відповідач ОСОБА_4 в наданих заявах також просила розглянути справу по суті у її відсутності, позов не визнає, вважає його необґрунтованим та ніякими доказами не підтвердженим.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -адвокат ОСОБА_5 вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки належних доказів щодо наявності договору купівлі-продажу будинку у 1999 році суду не надано, не надано доказів і щодо удаваного правочину. Також представник звертає увагу суду на те, що арешт на спірне домоволодіння був накладений суддею у 2004 році по іншій справі, виконати його було неможливо, оскільки на час його накладення власником будинку був не відповідач ОСОБА_3, а подружжя ОСОБА_7.

Третя особа - державний нотаріус Ренійської державної нотаріальної контори Букатич Е.В. пояснила у судовому засіданні, що 23.09.2005 року в приміщенні контори в м. Рені вона оформлювала договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 між продавцями ОСОБА_7, ОСОБА_8 і покупцями ОСОБА_3 і ОСОБА_4, означений договір нею було зареєстровано у реєстрі за № 2173. Продавцями при оформленні правочину у якості правовстановлюючого документу на підтвердження їх права власності на цей будинок був наданий оригінал договору купівлі-продажу будинку від 03.06.1986 року, зареєстрований у реєстрі за № 1219, також було надано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, у якому було зазначено, що ОСОБА_7 є власниками означеного житлового будинку зі спорудами по ? частині кожний на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу цього будинку, посвідченого в держнотконторі м. Рені. Заборони на відчуження будинку не було, про що також є витяг з реєстру, враховуючи означене нею і був посвідчений вищеозначений договір купівлі-продажу будинку. Крім того, за поясненнями нотаріуса, їй відомо, що з 1917 року усі нотаріальні дії заносилися до реєстру нотаріальних дій, який має необмежений термін зберігання та зберігається у Одеському обласному архіві. За поясненнями третьої особи, якщо у 1999 році укладався договір купівлі-продажу, то він у обов'язковому порядку повинен був бути занесений до реєстру нотаріальних дій, оскільки на той час вже велися загальноукраїнські реєстри. У зазначеному реєстрі нотаріус зобов'язаний був перевірити наявність заборон на відчуження. Раніше велася спеціальна книга, до якої заносилися усі ухвали суду про заборону відчуження або постанови державної виконавчої служби. На теперішній час зазначена інформація зберігається в електронних програмах. За поясненнями третьої особи, станом на 1999 рік вона не працювала державним нотаріусом, однак знає, що раніше нотаріуси при здійсненні своїх повноважень, керувалися Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на теперішній час діє Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. За ствердженням Букатич Е.В., навіть якщо власник будинку після оформлення договору не звернеться до БТІ та не зареєструє зазначене нерухоме майно за собою, інформація про власника завжди є наявною у реєстрі. Що стосується ухвали суду про накладення арешту на домоволодіння АДРЕСА_1, то, за поясненнями Букатич Е.В., вона зазначену ухвалу суду у 2004 році не отримувала. Зі слів третьої особи, не може бути такого, щоб договір купівлі-продажу будинку був укладений сторонами і його не було в реєстрі. На теперішній час всі справи того часу здані в обласний архів. На запит суду нотаріус зробила належно завірені копії договорів та інших документів щодо відчуження будинку по правочину 2005 року.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне.

10.02.1979 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується копією (повторного) свідоцтва про одруження, а.с. 8, том 1, в матеріалах справи.

18.05.2005 року у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 58 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, після розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище «Мотрук», що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, а.с. 9, том1.

12.09.2006 року відповідач по справі ОСОБА_3 вступив у шлюб з відповідачкою ОСОБА_4, яка до реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_4 До реєстрації шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних стосунках та з початку травня 2004 року стали сумісно жити у спірному будинку.

23.09.2005 року державним нотаріусом Ренійської державної нотаріальної контори був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, зареєстрований в реєстрі за № 2173, згідно якого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_3 і ОСОБА_4 купили домоволодіння АДРЕСА_1 за 18 000 грн.

У вказаному договорі вказано, що означене домоволодіння належить продавцям ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на підставі договору купівлі -продажу, засвідченому Ренійською державною конторою 03.06.1986 року за реєстром №1219. Домоволодіння зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 12092675, витяг з реєстру № 8373504 від 16.09.2005 року. Загальна площа домоволодіння 79, 30 кв.м, житлова-44, 20 кв.м. У договорі вказано, що згадане домоволодіння, яке є предметом угоди, на момент її укладення, нікому іншому не продано, не подаровано, не заставлене, в спорі та під забороною не перебуває, а.с. 159, том.1.

Право власності продавців ОСОБА_7 підтверджується договором купівлі продажу вищеназваного будинку від 03.06.1986 року, зареєстрованого за № 1219, на а.с.160-161, том 1 ( копія цього договору.)

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 цієї ж ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно цивільного законодавства правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, яка спрямована на встановлення зміну, припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину, як юридичного факту. Договори по цивільному законодавству і є правочинами.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені з ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами в договорі є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, що до яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 202 та ст. 655 ЦК України за своєю правовою природою договір купівлі-продажу житлового будинку в даному випадку, як правочин, є реальним, двостороннім та відплатним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні , а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Основною метою такого договору є передача права власності на майно (товар) від продавця до покупця. За загальним правилом продавцем у такому договорі виступає особа яка є власником майна. Щодо форми окремих видів договорів, ст.ст. 208, 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Договір купівлі - продажу, як правило, має разовий характер і укладається на те майно, яке є у наявності і підготовлене для відчуження. При цьому продавець отримує вартість майна тільки у грошовому еквіваленті.

Порядок нотаріального посвідчення договорів купівлі - продажу житлового будинку та іншого майна визначається Законом України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425 та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції 03.03.2004 року за № 283/8882.

Крім правовстановлюючого документу на житловий будинок, якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає документи, передбачені наказом Міністерства юстиції України « Про надання витягів з Реєстру права власності на нерухоме майно та оформлення свідоцтв про право власності на нерухоме майно на спеціальних бланках» від 20.09.2002 року № 84/5. Державна реєстрація договору купівлі-продажу житлового будинку в 2005 році ( удаваний правочин по заявленим позовним вимогам) здійснювалась відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 671.

Щодо удаваного правочину суд зазначає наступне. Правові наслідки такого правочину закріплені у ст. 235 ЦК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Зі змісту вказаної статті 235 ЦК випливає, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір дарування квартири, насправді є договором купівлі-продажу цієї квартири та інше).

Таким чином, сторона, яка вимагає визнання правочину удаваним, як укладеного з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладений з такою метою.

При цьому обов'язок доведення тієї обставини, що сторони подібної мети не мали, не може бути перекладений на відповідача.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним, як оспорюваний.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину ( угоди) є вільне волевиявлення то його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб.

Тобто, в силу приписів ст.60 та вимог ст.235 ЦК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що на його думку, є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини, які законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією стороною факту вчинення правочину або оспорювання його частини може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами.

Виходячи зі змісту спірного договору купівлі-продажу будинку від 23.09.2005 року, який позивач просить визнати удаваним, суд встановлює, що цей правочин дійсно укладений між вказаними в ньому сторонами, він нотаріально посвідчений та відповідає вимогам діючого законодавства ( нормам ст.ст. 655, 657 ЦК України).Означений договір також зареєстрований у відповідності до ст.210 ЦК України.

У тексті цього договору також зазначено, що покупці діють добровільно і перебувають при здоровому розумі і ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства.

Договір підписаний особисто сторонами, а не їх представниками. З тексту договору слідує, що волевиявлення сторін було направлене саме на укладення договору купівлі продажу, вказаного у ньому будинку на час укладення цього договору. Мета цього договору: відчуження власниками, належного їм майна та отримання за нього відповідної суми грошей, а покупцями придбання будинку з набуттям права власності на нього у рівних частках по 1/ 2 частині. Договір з його укладенням на таких умовах є реальним.

Згідно ч. 4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясування обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених Кодексом.

Судом в ході розгляду цивільної справи ретельно перевірялись всі доводи позивача ОСОБА_1 та її представника щодо наявності вищевказаного договору купівлі-продажу будинку укладеного за ствердженням позивача між відповідачем ОСОБА_3 і ОСОБА_8 і ОСОБА_7 у 1999 році. Інформація по наявності копії цього договору витребувалася з Ренійського РЕМ ПАТ « ЕК Одесаобленерго», ДПІ у Ренійському районі ГУ Міндоходів у Одеській області, з Ренійського УЕГГ ПАТ «Одесагаз», ОФ ВАТ « Укртелеком», Ренійського МБТІ.

Згідно листа Ренійського РЕМ ПАТ « ЕК Одесаобленерго» № 1358 / 13 від 26.11.2013 року, а.с. 114 том 1 відповідач ОСОБА_3 не є споживачем електроенергії за адресою: АДРЕСА_1, тому можливості надати суду витребувані документи не має.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_12 пояснив, що працює начальником РЕМ ПАТ « ЕК Одесаобленерго» в Ренійському районі з 01.03.2011 року, тому по подіям 1999 року та по послідуючим рокам щодо відкриття особового рахунку на ім'я споживача ОСОБА_3 за вказаною в запиті суду адресою пояснити нічого не може. Згідно Порядку, діючого на теперішній час, споживач повинен написати заяву та надати копію паспорту і ідентифікаційного коду, а також документи, які підтверджують його право власності на домоволодіння. Зі слів свідка, який був порядок оформлення особового рахунку у 1999-2000 роках він не знає, які надавались документи йому також не відомо. Архіви за цей період не збереглися у зв'язку з підтопленням приміщення у 2005 році.

Згідно листа Ренійського УЕГГ ПАТ « Одесагаз» № 302 від 10.12.2013 року, а.с.134 том 1, в документах означеного підприємства відсутній договір купівлі-продажу будинку за адресою АДРЕСА_1, та інші правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності на означений будинок.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що працює у приватній фірмі « Пеко ЛТД» з 01.11.2001 року та на теперішній час виконує обов'язки директора. Зі слів свідка, раніше для розробки проекту газопроводу не було обов'язковим надання документів, підтверджуючих право власності на будинок, достатньо було надати тільки копію технічного паспорту, де були відомості про осіб, які мешкають у будинку. З 2012 року обов'язковою умовою розробки проекту стало надання документу, який би підтверджував право власності особи на будинок. В документах фірми по розробці проекту газопроводу на ім'я відповідача ОСОБА_3 договір купівлі-продажу будинку, укладений у 1999 році відсутній.

Cвідок ОСОБА_14І, працююча у Ренійському УЕГГ ПАТ «Одесагаз» на посаді виконуючої обов'язки головного бухгалтера, у судовому засіданні також пояснила, що для оформлення особового рахунку у означеній організації для сплати платежів за газ у 1999 році та послідуючі роки не було обов'язковою умовою надання споживачем правовстановлюючого документу, підтверджуючого його право власності на будинок. Відповідачу по справі ОСОБА_3 у 2000 році було відкрито особовий рахунок, як споживачу газу за адресою АДРЕСА_1, договір купівлі-продажу будинку за 1999 рік в означеній організації на ім'я ОСОБА_3 в означеній організації відсутній.

Відповідно листа ДПІ у Ренійському районі ГУ Міндоходів в Одеській області № 3191/15-32-21 від 03.12.2013 року, а.с. 116, Ренійська ДПІ не має копій правовстановлюючих документів, в тому числі і договору купівлі-продажу, по житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 на ім'я відповідача ОСОБА_3, особові справи на платників податку не ведуться, вся інформація зберігається на електронних носіях.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що він працює у ДПІ Ренійського району на посаді головного державного інспектора. На фізичних осіб платників земельного податку у ДПІ не відкриваються і не ведуться окремо справи. Відповідач ОСОБА_3 є платником земельного податку з 2004 року. Інформація про власників земельних ділянок надходить у ДПІ від органів місцевого самоврядування та від нотаріуса, фізичні особи якихось документів не надають. Стосовно 2001 року та ранішого періоду свідок не володіє інформацією щодо надання документів та сплати земельного податку по відповідачу ОСОБА_3 за вказаною в запиті адресою.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що працює оператором Центру електрозв'язку № 3 ОФ ВАТ «Укртелеком». Свідку відомо, що 30.04.2002 року за заявою ОСОБА_3 йому було встановлено номер телефону НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2. Де було встановлено цей № телефону вперше означеній особі свідку не відомо. До 2009 року підставою встановлення телефону була тільки заява абонента, а вже після 2009 року для встановлення телефону необхідно було надавати копію паспорту, ідентифікаційного коду, копію документу про реєстрацію, або копію правовстановлюючого документу про право власності на нерухомість. Інформацією про встановлення телефону ОСОБА_3 у 1999-2002 роках свідок не володіє.

Одеською філією ПАТ « Укртелеком» з наявних в означеній організації документів на адресу суду надані тільки копія заяви відповідача ОСОБА_3 від 02.02.2009 року про підключення інтернету до телефону на вищевказаний номер на адресу: АДРЕСА_2, типовий договір на надання послуг електрозв`язку на ім`я ОСОБА_3 від 10.06.2008 року, а.с.139-147 том 1, копія наряду № 179 від 11.02.2009 на виконання робіт по підключенню інтернету за вищевказаною адресою а.с.146 том 1. Крім того, надані: копія заяви відповідача ОСОБА_3 про встановлення телефону за адресою АДРЕСА_1, копія технічної довідки № 17 про установку телефону за цією ж адресою, копія наряду № 180 на виконання робіт по встановленню телефону від 30.04.2002 року, а. с.145,144,143 том 1.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду ствердження позивача та його представника щодо наявності копій договору купівлі-продажу будинку в 1999 році в вищезазначених організаціях міста та необхідності його надання при газифікації будинку, установці телефону, підводу лінії енергопостачання, відкритті особових рахунків по сплаті спожитої електроенергії, газу, сплаті земельного податку.

В архівних матеріалах Ренійського МБТІ по спірному житловому будинку, які оглядались і були предметом дослідження в ході судового розгляду, копія договору купівлі -продажу житлового будинку, укладеного вищеназваними сторонами у 1999 році, відсутня. Якихось даних про реєстрацію цього договору також не має, а.с.2-128, том 2.

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_17 пояснила суду, що з 09.09.2009 року працює на посаді начальника КП «Ренійське МБТІ» та знає, що до 2004 року у Ренійському БТІ електронний реєстр був відсутній, у зв'язку з чим всі правовстановлюючі документи реєструвалися в книзі реєстрації таких документів. Зі слів свідка, на договорі 1986 року ( правовстановлюючий документ на будинок подружжя ОСОБА_7) штампу про реєстрацію, який є на договорі 2005 року купівлі-продажу спірного будинку вже за наявності електронного реєстру, бути не може, оскільки на той час на договорах ставився інший штамп. Такий штамп є на договорі 1986 року і свідчить про реєстрацію цього договору в книзі реєстрації правовстановлюючих документів.

Таким чином, доводи представника позивача щодо відсутності штампу реєстрації у вищевказаному договорі такого, як ставився при реєстрації договору в електронному реєстрі, та неправомірності дій нотаріуса при оформленні правочину 2005 року щодо цього штампу, суд вважає необґрунтованими, оскільки на вказаному договорі є належний штамп, який свідчить про реєстрацію цього договору в реєстровій книзі, яка велася на той період часу. Означені доводи представника спростовуються поясненнями вищевказаного свідка ОСОБА_17

За поясненнями свідка ОСОБА_17 в архівній справі по спірному домоволодінню є в наявності усі копії правовстановлюючих документів, на підставі яких право власності на домоволодіння переходило від одного власника до іншого, однак копії договору купівлі-продажу від 1999 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в архівній справі на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 немає. Також свідок пояснила, що згідно матеріалів архівної справи власниками спірного домоволодіння було декілька осіб. Так, рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради депутатів № 314 від 11.10.1978 року було виділено землю під забудову ОСОБА_18 03.06.1986 року укладено договір купівлі-продажу будинку незакінченого будівництвом між ОСОБА_18 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 23.09.2005 року було укладено договір купівлі-продажу будинку між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Таким чином, даних про те, що власником домоволодіння у 1999 році став ОСОБА_3 не має.

Щодо процедури продажу нерухомого майна та зверненням громадян з приводу продажу належного їм майна до МБТІ свідок ОСОБА_17 пояснила, що спочатку особи, які мають бажання продати будинок звертаються до МБТІ з оригіналом правовстановлюючого документу на цей будинок, заповнюють форму -замовлення про отримання витягу з реєстру права власності на нерухоме майно. Перед тим, як видати витяг, працівник МБТІ вивчає надані правовстановлюючі документи в оригіналі, після чого особі видається витяг з реєстру. В матеріалах по домоволодінню залишається копія правовстановлюючого документу, а з оригіналом цього документу і витягом з реєстру особа звертається до нотаріуса, а вже нотаріус на підставі цих документів посвідчує новий договір купівлі продажу будинку. За поясненнями свідка, по наявним в архівних матеріалах справи документах 16.09.2005 року продавцям ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було видано за їх зверненням витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно для послідуючого продажу будинку. Копія, яка знята з оригіналу договору купівлі-продажу від 03.06.1986 року, залишилася в матеріалах архівної справи. Копія витягу з означеного реєстру знаходиться на а.с.162 т.1. Копія договору купівлі-продажу від 03.06.1986 року знаходиться в матеріалах архівної справи, а.с. 45-46 том 2.

Доводи представника позивача про те, що не могло бути оригіналу договору купівлі-продажу будинку від 03.06.1986 року подружжя ОСОБА_7 у нотаріуса Букатич Є.В. при посвідченні нею договору купівлі-продажу будинку у 2005 році, оскільки цей оригінал залишився в справі нотаріуса ОСОБА_11 при посвідченні нею договору купівлі продажу будинку у 1999 році, також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Ці доводи спростовуються вищеозначеними показаннями свідка ОСОБА_17 щодо процедури видачі витягу з реєстру продавцям будинку ОСОБА_7 16.09.2005 року та поясненнями 3 особи нотаріуса Букатич Е.В. в суді про посвідчення договору купівлі-продажу будинку у 2005 році за наявності оригіналу правовстановлюючого документу (договору від 03.06.1986 року) у продавців ОСОБА_7. Наявний оригінал цього договору нотаріус надала суду для огляду у судовому засіданні. В матеріалах справи є належно завірена його копію, а.с. 160-161, т.1.

Означені обставини щодо оригіналу договору визнані позивачем і її представником у судовому засіданні.

Щодо доводів представника позивача по накладенню арешту на спірний будинок, суд зазначає, що арешт був накладений на будинок по другій справі і в період коли ОСОБА_3 не був власником спірного будинку, тому ці доводи суд не приймає до уваги.

На підставі всього вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, засвідчений державним нотаріусом Ренійської нотаріальної контори 23.09.2005 року, удаваним, виходячи з наступного.

Суду не надано ніяких доказів про те, що сторони уклали вищеозначений договір з метою приховати інший правочин. Крім стверджень позивача і його представника у позовній заяві і в суді, доказами не підтверджена і та обставина, що воля сторін, як продавців так і покупців, або тільки покупців, при укладенні договору купівлі-продажу спірного будинку 23.09.2005 року була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що зазначені в договорі.

За відсутності доказів не можна зробити висновок і про те, що при укладенні означеного договору купівлі-продажу будинку між сторонами договору мали місце і якісь інші права та обов'язки, ніж ті що зазначені у договорі на час його укладення.

Не доказано по справі і те, що сторони, або одна із сторін, при укладенні договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі і їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків відносно позивача по справі (позбавлення позивача права на поділ сумісного майна подружжя).

Тобто, позивачем та її представником не доведені всі ознаки вчинення сторонами удаваного правочину.

Крім того, на думку суду, у розумінні ст. 235 ЦК України, не можна визнавати удаваним договір купівлі-продажу з тих підстав, що він був вчинений сторонами для приховання іншого договору купівлі-продажу, оскільки умовою визнання правочину удаваним є наявність іншого за змістом правочину, який би відрізнявся від укладеного цивільно-правовими відносинами, що встановилися між їх сторонами та правовими наслідками.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог щодо визнання правочину удаваним слід відмовити, за недоведеністю заявлених вимог.

Приходячи до такого висновку, суд враховує і те, що позивачем та її представником не доведена в суді належними і допустимими доказами наявність договору купівлі-продажу спірного будинку між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у 1999 році, сам означений договір суду також не наданий.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Такі ж положення щодо майна подружжя закріплені і в ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Пунктом 3 ст.57 СК також визначено, що особистою власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Такі ж положення щодо правового режиму майна подружжя були встановлені й ст.ст. 22, 24 КпШС до введення в дію нового Сімейного Кодексу.

Згідно з зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Оскільки при розгляді даної цивільної справи позивачем та її представником не надано суду доказів того, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_3 та позивачем по договору купівлі-продажу, укладеному у 1999 році, тобто в період перебування позивача і відповідача у шлюбі, суд не має законних підстав визнати означений житловий будинок з вказаними позивачем побутовими спорудами спільною сумісною власністю подружжя, в задоволенні і цих додаткових вимог слід відмовити.

Таким чином, позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідачами суду не надано документів, які підтверджували би понесені ними судові витрати.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.202, 203,205,208, 218, 235, 626. 627, 628, 638, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 11,59, 60, 88, 212-215 ЦПК України, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - державний нотаріус Ренійської районної державної нотаріальної контори Одеської області - Букатич Евеліна Валеріївна) про визнання договору купівлі-продажу будинку удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Ренійський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя (підпис) Т.А. Бешлієва

Копія вірна: суддя Т.А. Бешлієва

секретар

Рішення суду не набрало законної сили.

Суддя Т.А. Бешлієва