АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 2-1335/11
Провадження № 22-ц/792/1835/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Корніюк А.П.,

суддів: П'єнти І.В., Талалай О.І.,

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

апелянтки ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності приватного підприємця.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, звертаючись із вказаним позовом зазначав, що з 28.05.1984 року по 02.10.2006 року перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було побудовано кафе-бар та зону відпочинку, що розташовані на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району по трасі Хмельницький-Чернівці. Позивач зазначає, що у спорудження вказаного об'єкту нерухомості було вкладено спільно зароблені кошти, а також кошти, виручені від продажу належної позивачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 та продажу спільного вантажного автомобіля „MAN", а тому спірне майно належить йому та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. З урахуванням остаточно уточнених позовних вимог позивач просив визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будівельні матеріали, що були використані при будівництві та оздобленні кафе-бару і зони відпочинку, розташованих на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району по трасі Хмельницький-Чернівці.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 11.09.2009 року цю цивільну справу об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Логінова С.М. Справа: №22ц/792/1835/14

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія: 48

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 04.02.2010 року роз'єднано у самостійні провадження позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності і поділ майна та виділено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_2 в самостійне провадження.

В березні 2010 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спірні кафе-бар та зона відпочинку були побудовані нею, як приватним підприємцем за кошти позичені в ОСОБА_4, а спільні кошти подружжя в даному будівництві не витрачались. Тому, ОСОБА_1 просила визнати її приватною власністю як приватного підприємця приміщення бару та зони відпочинку загальною площею 180 кв.м., яка складається з приміщень розташованих в с. Ружичанка Хмельницького району по трасі Хмельницький-Чернівці.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 29.04.2010 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Хмельницьку районну державну адміністрацію.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 14 жовтня 2010 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності приватного підприємця.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 04.02.2011 року до участі в справі в якості третьої особи залучено Хмельницьку районну раду.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 14 травня 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна в частині визначення порядку користування земельною ділянкою на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району, на якій розташований кафе-бар та зона відпочинку залишено без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14 липня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будівельні матеріали, що використані при будівництві і оздобленні кафе-бару та зони відпочинку, які розташовані на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району по трасі Хмельницький-Чернівці. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, а в позові ОСОБА_2 відмовити. Апелянтка вказує, що на будівництво бару та зони відпочинку кошти подружжя не витрачались, а спірний об»єкт був побудований лише за рахунок позичених апелянткою, як приватим підприємцем коштів, які вона повернула після розлучення з ОСОБА_2 Судом не встановлено обставин та учасників будівництва спірного об'єкта нерухомості та не встановлено кількість затрачених на будівництво коштів. Апелянтка вказує, що добудова до спірного об'єкту нерухомості площею понад 180 кв.м., є самочинним будівництвом, тому і не може бути предметом поділу. Безпідставним апелянтка вважає і висновок суду про доведеність факту витрачання спільних коштів подружжя, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання коштів ОСОБА_2 від продажу земельної ділянки та автомобіля. Апелянтка також звертає увагу на невмотивованість висновку суду про її відмову від проведення судової почеркознавчої експертизи, а також посилається на порушення судом норм матеріального права, зокрема: ст.ст. 57, 60, 61, 65 СК України.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та представник третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали і просять її задовольнитили.

ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу не визнали і просять її відхилити.

Представники Хмельницької районної ради і Хмельницької РДА та ОСОБА_4 до суду не з'явилися, хоча про день, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив і виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28.05.1984 року по 02.10.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі і кафе - бар та зона відпочинку, що розташовані у с. Ружична Хмельницького району по трасі Хмельницький-Чернівці споруджені ними за спільні кошти подружжя та спільною працею сторін. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки вказане майно площею 180 кв.м. 27.02.2004 року прийнято в експлуатацію, однак не зареєстровано в визначеному законом порядку, а кафе - бар та зона відпочинку, що перевищує площу 180 кв.м. не здане в експлуатацію, тому слід визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, що використані при будівництві та оздобленні кафе-бару і зони відпочинку, які розташовані на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району. Суд також прийшов до вірного висновку, що позов ОСОБА_1 задоволеню не підлягає з підстав недоведеності, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Дійшовши такого висновку, суд вірно посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Положеннями ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України (які діяли на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю незалежно від того, що один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно ст. 16 Закону України "Про власність" (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Аналогічне правове положення закріплене у ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, відповідно до якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як вбачається із ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ст. 4. вишевказаного Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; тощо.

Положеннями ст. 5 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що об'єкти нерухомого майна, стосовно яких проводиться державна реєстрація прав, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Ст. 331 ЦКУкраїни передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відносини стосовно майна фізичної особи - підприємця регулюються нормами ЦК, ГК та Закону України "Про підприємництво".

У частині 1 ст. 1 Закону України "Про підприємництво" розкривається поняття "підприємництво" як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 55 ГК суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до ЦК та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці.

Згідно ст. 10 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Згідно ч. 4 цієї статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи

Так, 31.10.1995 року ОСОБА_1, а 17.12.2002 року ОСОБА_2 отримали свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

27.06.2003 року між Хмельницькою райдержадміністрацією та ПП ОСОБА_1 укладено договір №25 оренди земельної ділянки площею 0,22 га, розташованої за межами населеного пункту - с. Ружичанка Хмельницького району Хмельницької області для розміщення кафе та зони відпочинку.

01.07.2003 року розпорядженням голови Хмельницької райдержадміністрації № 418/03-р. надано дозвіл ПП ОСОБА_1 на будівництво кафе-бару та зони відпочинку на території Ружичанської сільської ради.

Згідно акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об»єкта в експлуатацію від 27.02.2004 року рішенням державної технічної комісії кафе -бар та зона відпочинку загальною площею 180 кв.м., що збудована згідно з дозволом на виконання будівельно-монтажних робіт від 01.07.2003 р №418-03-р . прийняті в експлуатацію.

Розпорядженням голови Хмельницької райдержадміністрації № 319/04-р від 11.03.2004 року затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію кафе-бару та зони відпочинку ПП ОСОБА_1 за межами с. Ружичанка Ружичанської сільської ради.

Як вбачається із висновку експерта №02/13 судової будівельно-технічної експертизи від 09.04.2014 року варіанти поділу в натурі по ? частці кафе - бару та зони відпочинку надати неможливо у зв»зку з відсутністю підтвердження законності побудови цих будівель.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині невірної оцінки доказів, а саме, що всі документи на спірний об»єкт нерухомості оформлялися на ОСОБА_1 як приватного підприємця, спільні кошти подружжя на будівництво цього об»єкту не використовувалися, а використувувлися кошти позичені ОСОБА_1 . у ОСОБА_4, що значна частина приміщень кафе - бару була добудована ОСОБА_4 за рахунок власних коштів, що ОСОБА_7 було саме подаровано земельну ділянку з незавершеним будівництвом, а не продано, що земельна ділянка, на якій розміщене спірне майно не перебуває в оренді, колегія суддів вважає їх безпідставними, адже судом першої інстанції із дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України було дано оцінку усім доказам, що надавалися сторонами та їх представниками і ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта з їх оцінкою.

Посилання апелянта на те, що спірне майно площею 180 кв.м. є майном приватного підприємця ОСОБА_1 і не може бути об»єктом спільної сумісної власності подружжя не підтверджені належними доказами, спростовуються зібраними по справі та дослідженими судом доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що в матеріалах справи відсутні докази того, що у період з липня 2003 року по лютий 2004 року у ОСОБА_7 були достатні доходи для участі в будівництві спірного об»єкту, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже в матеріалах справи наявні: свідоцтво про державну реєстрацію ОСОБА_2 фізичної особи - підприємця, копія договору дарування земельної ділянки 08.05.2004 року, копія тимчасового реєстраційного талону ХМС №061153, свідоцтва про сплату єдиного податку, звіти суб»єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, копія робочого проекту індивідуального житлового будинку ОСОБА_7 по АДРЕСА_1, накладні і розписки від 12.04.2010 р. та від 12.04.2010 р. і судом першої інстанції було дано оцінку усім цим доказам у сукупності із іншими доказами, що надавалися сторонами та , які були здобуті в ході розгляду справу.

Оцінюючи доводи апеляційної скраги в тій частині, що спірний об»єкт «кафе-бар та зона відпочинку» площею понад 180 кв.м. є самочинно збудованими і не можуть бути предметом поділу, в тому числі і в стані будівельних матеріалів, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи із слідуючого.

Дійсно, згідно висновку, що викладений у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України визначено, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Однак, позивач ОСОБА_2 після неодноразових уточнень позовних вимог просив суд саме визнати право спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_1 на будівельні матеріали, що використані для будівництва і оздоблення кафе -бару та зони відпочину, а згідно абз.1 ч.1 ст.331 ЦК України до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права є недоведеними, адже судом першої інстанції при ухвалені спірного рішення було застосовано норми ст.ст. 57, 60, 61, 65 СК України.

Інші доводи апеляції на законність рішення суду не впливають.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 14 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк