У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. КиївКолегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГончара В.П.,суддів: Амеліна В.І.,

Карпенко С.О.,Остапчука Д.О.,

Савченко В.О.,розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2010 року із відповідача на її користь стягнуто аліментів на утримання сина у розмірі 1/3 частини щомісячного заробітку, починаючи з 24 вересня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки відповідач ухиляється від виконання обов'язку щодо матеріального забезпечення дитини, починаючи з листопада 2011 року в нього виникла заборгованість зі сплати аліментів.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 неустойку в зв'язку з простроченням сплати аліментів за виконавчим листом № 2-801 за період з 1 листопада 2011 року по 1 липня 2012 року в сумі 71 872 грн 80 коп.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 неустойку у зв'язку з простроченням сплати аліментів за період з 1 жовтня 2011 року по 1 листопада 2012 року в сумі 87 996 грн 32 коп.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто на її користь з ОСОБА_5 неустойку у розмірі 40 974 грн 53 коп. за період з 1 жовтня 2011 року по 1 листопада 2012 року у зв'язку з простроченням сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_6

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2014 року рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2 000 грн на відшкодування неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів становить 15 033 грн 79 коп., враховуючи положення ч. 2 ст. 196 СК України, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір неустойки (пені) підлягає зменшенню, оскільки на утриманні відповідача перебуває вагітна дружина.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Судами встановлено, що рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2010 року з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_6, у розмірі 1/3 частини щомісячного заробітку, починаючи з 24 вересня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

Із довідки відділу державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції від 17 квітня 2013 року № 87 вбачається, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась з 1 жовтня 2011 року по 31 жовтня 2012 року (а.с. 50).

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Враховуючи довідку відділу державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції від 17 квітня 2013 року № 87, апеляційний суд встановив, що розмір неустойки (пені), який підлягає сплаті на користь позивачки становить 15 033 грн 79 коп.

Згідно із ч. 2 ст 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до статті 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. 303 та п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Зменшуючи розмір неустойки (пені), що підлягає стягненню із відповідача на користь ОСОБА_4, апеляційний суд вищезазначених вимог процесуального законодавства не врахував, не звернув уваги на те, що неустойка (пеня) нарахована за період з 1 жовтня 2011 року по 31 жовтня 2012 року, тобто в той період коли відповідач не перебував у шлюбі та не мав на утриманні вагітну дружину. Крім того, зазначена обставини не була встановлена судом першої інстанції, оскільки не існувала на час розгляду справи судом першої інстанції. Враховуючи зазначене, апеляційний суд допустив порушення вимог ст. ст. 212, 295, 303, 309 ЦПК України.

Враховуючи зазначене, рішення апеляційного суду не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко

4

№ 6-23193св14Головуючий у першій інстанції: Демчина Т.Ю. Доповідач: Гончар В.П.