Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.03.2014 року,-

встновила:

27.06.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про стягнення боргу, в якому просить стягнути в солідарному порядку борг із урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 557659,02 грн., три відсотки річних від простроченої суми боргу у сумі 41494,84 грн., збитки у сумі 1441,06 грн., а також судові витрати в сумі 3441 грн., посилаючись на те, що він 04 червня 2007 року уклав з відповідачем - ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_4 попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки у ОСОБА_4. На виконання умов Договору позивач в період з 04.06.2007 року по 11.11.2008 року надав ОСОБА_6 в якості авансу за договором грошові кошти у сумі 66000 доларів США, що на день складення позову складає 527538 грн. На думку позивача, підтвердженням отримання ОСОБА_6 коштів за договором, є підписаний договір між ним та ОСОБА_6, а також розписка ОСОБА_6 в договорі під рукописним текстом із сумами коштів. Вказував також, що ОСОБА_6 зобов'язався передати позивачу в строк 12 місяців з дня отримання авансу земельну ділянку площею 12 соток за ціною 11000 доларів США, розташовану на території Дальницької сільради біля берега моря. Проте в обумовлений строк ані ОСОБА_6 ані ОСОБА_4 земельну ділянку позивачу не передали та суми боргу позивачу не повернули. Далі посилаючись у позові, на норми законодавства, позивач зазначив про виникнення у відповідачів перед ним зобов'язань, обумовлених укладенням попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки та передання ним коштів. Зазначений договір, на думку позивача в силу ст.220 ЦК України є нікчемним, по причині не здійснення нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації. А тому позивач просив стягнути з відповідачів грошові кошти сплачені ним за цим договором із врахуванням індексу інфляції, 3 проценти річних, збитки та судові витрати. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.03.2014 року у задовленні позову відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування при ухвалені оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Сторони в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи, а тому справа розглянута за відсутності сторін. Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 т. 305 ЦПК України. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Від імені позивача та від імені ОСОБА_6 був підписаний договір від 04 червня 2007 року, відповідно до змісту якого ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від імені його дружини ОСОБА_4 домовилися про наступне:

1) ОСОБА_2 покупає 12 соток землі за ціною 11000 доларів США за 1 (одну) сотку землі у ОСОБА_4 розташованого у Дальницькій сільській раді біля берега моря.

2) ОСОБА_2 сплачує аванс 40000 доларів США ОСОБА_6 та сплачує 26000 доларів США на протязі 12 місяців до отримання документів купівлі-продажу.

3) ОСОБА_6 на протязі 12 місяців з дня отримання авансу оформлює документи купівлі-продажу та передає їх ОСОБА_2.

4) Після отримання документів купівлі-продажу ОСОБА_2 сплачує залишок суми 66000 доларів США. Також на аркуші цього договору, під печатним текстом, зроблені рукописний записи певних висловів із зазначенням сум. Інших доказів укладення між сторонами попереднього договору або договору купівлі-продажу земельної ділянки або отримання відповідачами коштів від позивача у суду не надано. Відповідно ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначено у ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. З огляду на таке суд перевірив, чи містить договір від 04 червня 2007 року волевиявлення сторін на укладення у майбутньому, протягом певного строку (у певний термін), договору купівлі-продажу земельної ділянки. Після проведення аналізу положень договору від 04 червня 2007 року, суд зробив висновок про наступне:

- у пункті 1) договору від 04 червня 2007 року, визначена ціна земельної ділянки для покупки першою стороною - ОСОБА_2 у третьої сторони договору - ОСОБА_4;

- у пункті 2) договору від 04 червня 2007 року, визначений розмір сум оплат та послідовність дій першої сторони договору - ОСОБА_2 до отримання ним документів купівлі-продажу;

- у пункті 3) договору від 04 червня 2007 року, визначена послідовність дій другої сторони договору (ОСОБА_6) та полягає у оформленні ним документів купівлі-продажу та передачі їх першій стороні (ОСОБА_2). Також цим пунктом визначений строк тривалістю у 12 місяців, для здійснення другою стороною договору (ОСОБА_6) оформлення документів купівлі-продажу, також зазначено, що перебіг строку розпочинається з моменту отримання другою стороною (ОСОБА_6) авансу;

- у пункті 4) договору від 04 червня 2007 року, визначений розмір виплати та послідовність дій першої сторони договору (ОСОБА_2) після отримання ним документів купівлі-продажу. Суд критично поставитвся до доводів позивача про те, що підписанням договору від 04 червня 2007, зокрема у пункті 3), ОСОБА_6 ніби-то зобов'язався передати ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки. Мотивувавши це тим, що у договорі від 04 червня 2007 року не зазначено про те, що ОСОБА_6 зобов'язався у майбутньому укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, чи будь-якого іншого договору. Проте вказано, що обов'язок оформлення документів купівлі-продажу у договорі від 04 червня 2007 покладається лише на одну сторону договору. Тому суд, дійшов висновку, що документами купівлі-продажу у цьому договорі розуміються документи, які необхідні для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, які сторона договору (ОСОБА_6), може підготувати без участі інших сторін договору. Будь-який договір є укладений лише тоді, коли усі істотні умови договору погоджені усіма сторонами, та не є договором той документ, що був оформлений одноосібно. За таких умов, суд прийшов до висновку, що до оформлення документів з переліку "документів купівлі-продажу" відповідно пункту 3) договору від 04 червня 2007 року, - складення договору купівлі-продажу земельної ділянки або іншого договору сторонами погоджено не було. Отже, за умови відсутності у змісті договору від 04 червня 2007 року, волевиявлення сторін на укладення у майбутньому, протягом певного строку (у певний термін) основного договору, зокрема, договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд зробив висновок, що договір від 04 червня 2007 року не має ознак попереднього договору передбачених у ст.635 ЦК України. Стосовно отримання (ОСОБА_6) від (ОСОБА_2) авансу або інших коштів за договором, суд встановив наступне. У пункті 2) Договору від 04.06.2007 року, зазначено про обов'язок ОСОБА_2, який полягає у сплаті ним авансу у розмірі 40000 та 26000 доларів США ОСОБА_6, але не вказано про передачу коштів, як про подію, що вже відбулася на момент підписання Договору від 04.06.2007 року. Тобто будь-яких відомостей про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_2 авансу або будь-яких інших коштів, у змісті договору від 04.06.2007 року немає, та інших доказів передачі коштів, позивачем у суді не надано. Відповідно вимогам ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

При встановленні обставин справи про те, чи відбулася передача та отримання авансу або інших коштів від однієї сторони договору до інших, суд не може у якості належних та допустимих доказів, розцінювати відомості з рукописних записів під печатним текстом договору від 04.06.2007 року, оскільки у цих записах йдеться про врахування певних сум, що стосуються осіб, яких у тексті названо - "Іра", "Вiталік", "Катя", проте не згадується жодної зі сторін договору від 04.06.2007 року. Крім того у змісті рукописного тексту, взагалі немає посилань на договір від 04.06.2007 року, а відповідно ці рукописні записи не стосуються предмету доказування у цій справі. Посилання позивача на нікчемність договору з підстав недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, є помилковою, з огляду на таке. Оскільки договір від 04.06.2007 року не має ознак попереднього, то суд перевіряє доводи позивача про нікчемність договору з урахуванням положень ЦК України. Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З аналізу вказаних норм права, вбачається, що приписи ст.220 ЦК України, регулюють правовідносини, що стосуються лише вчинених (укладених) правочинів (договорів) тобто тих, по яких сторонами досягнута домовленість щодо усіх істотних умов договору, та це підтверджується письмовими доказами. У такому випадку суд вирішує чи є договір відчуження земельної ділянки укладений. Відповідно до ст.657 ЦК України (в редакції що була чинна у 2007 році) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 1 ст.210 ЦК України, передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Крім того, відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції 2007 року) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Більш того відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у абз. 3 п.8 Постанови від 06.11.209 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до ст.132 Земельного Кодексу України (в редакції 2007 року) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов'язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

З огляду на те, що позивачем не доведено того, що договір від 04 червня 2007 року набув силу попереднього договору, а також те, що при підписанні цього договору сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору відчуження земельної ділянки, із дотриманням вимог ст.657 ЦК України, та вимог ст.132 ЗК України, суд дійшов висновку що договір відчуження земельної ділянки між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, є неукладений. А отже посилання позивача на нікчемність такого договору з підстав ст.220 ЦК України є помилковими. Відповідно до абз. 6 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.209 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. Відповідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вимог, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України, позивачем заявлено не було. Проте суд, відповідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення вирішив питання, про те, які правовідносини випливають із встановлених у справі обставин. Так, глава 83 книги п'ятої ЦК України регулює відносини при набутті, збереженні майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Як було встановлено у справі, договір відчуження земельної ділянки не укладався, та факт передачі позивачем на користь відповідачів коштів, у суді не доведено. Проте позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення коштів, які нібито були ним передані відповідачу, та у суді наполягав на цьому. Тому суд, вважав за необхідне зазначити також і про те, що навіть у випадку доведення позивачем про отримання відповідачами від нього грошових коштів на протязі 2007-2008 років без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим в силу наведеної ч.1 ст.1212 ЦК України, відповідачі були-би зобов'язання повернути зазначені кошти позивачеві, то здійснення судового захисту порушеного права було-би можливо, лише за умови врахування дотримання позивачем строку позовної давності по зазначеному виду вимог. Так як вимога про стягнення безпідставно набутого майна (коштів) не міститься у переліку вимог, що передбачені у ст.258 ЦК України, до яких застосовується спеціальна позовна давність, то, у цьому випадку, слід було-би застосувати положення ст.257 ЦК України, про загальну позовну давність тривалістю у три роки. З огляду на те, що позивач звернувся із позовом у 2013 році, тобто після сплину трирічного строку після підписання Договору від 04 червня 2007 року, а стороною відповідачів у справі було заявлено про застосування позовної давності, керуючись положеннями частини 4 ст. 267 ЦК України, у позові слід було-би відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності Однак, розглядаючи даний спір районний суд вважав необхідним у даному випадку у задоволенні позову відмовити не з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, а з підстав недоведеності позивачем обставин укладення договору відчуження земельної ділянки, та відповідно невиконання сторонами зобов'язань, а також з підстав недоведеності отримання відповідачами від позивача будь-яких коштів. Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює. Доводи та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Посилання апелянта, на неповне з'ясування обставин справи через не правомірну відмову у дослідженні доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне. В ході розгляду справи в суді першої інстанції апелянт заявляв клопотання про витребування доказів, а саме: витребувати з Головного управління земельних ресурсів Одеської області та у Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області, інформацію та підтверджуючі документи (державні акти на земельні ділянки, свідоцтва про право власності, витяги, договори, тощо) щодо: наявності у ОСОБА_4 та/або ОСОБА_6 прав власності на земельні ділянки; придбання та/або відчуження ОСОБА_4 та/або ОСОБА_6 земельних ділянок в період з 04 червня 2007 року по поточну дату. Витребувати з Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області матеріали кримінального провадження 0000793. Викликати та допитати в якості свідків по справі: ОСОБА_4, ОСОБА_6, Надати можливість ознайомитись з витребуваними матеріалами після їх надходження та можливість знімати з них копії за допомогою технічних засобів. 17 березня 2014 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. Колегія суддів вважає відмову у дослідження вищезазначених доказів правомірною, оскільки витребування заявлених позивачем інформацій не стосується предмету доказування в даній справі. Вимога, щодо витребування матеріалів кримінального провадження також є необґрунтованою, так як позивачем взагалі не зазначено які обставини можуть підтвердити або спростувати ці матеріали. Крім того колегія суддів завчає не мають доказового значення допит свідків по даній справі, так як відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами. Доказування про отримання коштів відповідно договору не може ґрунтуватися на показах свідків. До того ж в якості свідків позивач зазначає відповідачів по справі, які не надали згоду на їх допит, а тому і із цих підстав вони не можуть бути допитані у якості свідків. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.03.2014 року, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.В.Оверіна

К.П.Мартинова