Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"23" грудня 2014 р. Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа О. О., при секретарі Костенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що у 2011 році за спільною згодою адміністрації підприємства та профспілкового комітету відповідачці було виділено житлове приміщення в АДРЕСА_1. На підставі зазначеного рішення 16 вересня 2011 року відповідачку було зареєстровано у гуртожитку, проте вона так і не оселилася. На даний час фактичне місце проживання відповідачки невідомо, проте з реєстрації за вказаною адресою її не знято. Просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 11.11.2013 року позовні вимоги ПАТ «МЗВМ» задоволені і ОСОБА_1 визнано такою. Що втратила право користування жилим приміщенням у АДРЕСА_1.

Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 15.05.2014 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 11.11.2013 року, рішення скасовано, призначено розгляд справи.

У ході судового розгляду справи представник позивача уточнила позовні вимоги, заявивши позовні вимоги і до ОСОБА_2. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету відповідачцу було виділено житлове приміщення в АДРЕСА_1. На підставі зазначеного рішення 03.04.1998 року відповідача та його родину було зареєстровано у гуртожитку, остання перереєстрація відбулась 20.07.1999 року. ОСОБА_2 має дочку ОСОБА_1, яка була зареєстрована у гуртожитку 16.09.2011 року у зв'язку із досягненням повноліття. ОСОБА_2 відсутній за місцем реєстрації з 01.09.2013 року по теперішній час, його майно та особисті речі у кімнаті АДРЕСА_1 не зберігається. ОСОБА_1 відсутня у жилому приміщенні гуртожитку з моменту реєстрації - 16.09.2011 року. На даний час фактичне місце проживання обох відповідачів невідомо, проте з реєстрації за вказаною адресою їх не знято. Просить визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, не заперечувала проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідачів.

Відповідачі та представник відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу заочно у порядку ст. 224 ЦПК України.

Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ №694315 від 26.10.2007 року, зареєстрованого в Міському комунальному підприємстві «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 3620763, є власником будинку АДРЕСА_1.

На підставі сумісного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету у квітні 1998 року відповідачу ОСОБА_2 було виділено житлове приміщення в АДРЕСА_1. На підставі даного рішення він та його родина були зареєстровані у гуртожитку.

Згідно копії картки реєстрації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований у гуртожитку АДРЕСА_1 03.04.1998 року тимчасово до 03.04.1999 року, після чого 20.07.1999 року - постійно, що підтверджується також і довідкою з відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в Донецькій області (а.с. 96, 100).

Згідно довідки з відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 16 вересня 2011 року зареєстрована у АДРЕСА_1, що також підтверджується і копією картки реєстрації (а.с. 9, 23). У АДРЕСА_1 її було зареєстровано у зв'язку із досягненням повноліття за місцем реєстрації батька.

Відповідачка ОСОБА_1 з часу реєстрації - 16.09.2011 року, у гуртожитку не проживає, її майна та особистих речей там немає. Вказане підтверджується актами, складеними комісією у складі начальника дільниці гуртожитків та сестри - господарки гуртожитку АДРЕСА_1 від 20.05.2013 року, 21.06.2013 року та 23.07.2013 року. (а.с. 6-8).

Відповідач ОСОБА_2 не проживає у кімнаті АДРЕСА_1 з 01 вересня 2013 року і по теперішній час, майно його за місцем реєстрації не зберігається, що підтверджується актами, складеними комісією у складі начальника дільниці гуртожитків, сестри - господарки та швейцара гуртожитку АДРЕСА_1, а також сусідів від 03.02.2014 року, 06.03.2014 року та 10.04.2014 року. (а.с. 97-99).

Дані факти підтвердили і допитані у судовому засіданні свідки.

Так, ОСОБА_3, яка працює начальником дільниці гуртожитків, підтвердила обставини, викладені представником позивача та пояснила, що працює на даній посаді з 2011 року. ОСОБА_1 вона не бачила ніколи, вона у гуртожитку не проживала. ОСОБА_2 мешкав у кімнаті АДРЕСА_1 разом зі співмешканкою, вони увесь зловживали спиртним, на них скаржились сусіди. Одного разу до нього у гості прийшов брат, якого побили, вчасно не надали допомогу і він там же і помер. Через такий спосіб життя мешканців кімнати АДРЕСА_1 вони стали виселяти співмешканку ОСОБА_2, оскільки вона не мала реєстрації у гуртожитку. Відбувалось це у кінці серпня - початок вересня 2013 року за допомогою працівників міліції. ОСОБА_2 тоді сказав, що поїде разом з нею. Через кілька днів вони повернулись, забрали усі речі та поїхали. При цьому речі з дозволу ОСОБА_2 забирав ОСОБА_4, який написав розписку з переліком усіх речей, які вивозив. У відповідача малась заборгованість по особовому рахунку, однак було прийнято рішення щодо її списання. Коли ОСОБА_2 забирав свої речі, вони повідомили матері відповідачки ОСОБА_1 про те, що жила площа звільняється, проте вони сказали що не потребують житла. З вересня 2013 року ОСОБА_1 не мешкає за вказаною адресою, тобто більше шести місяців. ОСОБА_1 з часу реєстрації, тобто з 16.09.2011 року, у гуртожиток також не заселялась. Фактичне місце їх проживання невідомо, особистих речей у гуртожитку не зберігається.

Свідок ОСОБА_5, яка працює сестрою - господаркою у гуртожитку АДРЕСА_1, дала аналогічні пояснення.

Крім того, особовий рахунок на ім'я відповідачки ОСОБА_1, зареєстрованої в АДРЕСА_1, не відкривався та заборгованість у неї перед ПАТ «МЗВМ» відсутня (а.с. 5).

Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло.

Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно статті 71, 72 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Встановлені судом обставини справи свідчать, що ОСОБА_2 добровільно, без вчинення та застосування дійсних перешкод з боку інших осіб, за власним бажанням з 01.09.2013 року покинув житлове приміщення АДРЕСА_1, забрав особисті речі, про що свідчить відповідна розписка. Також встановлено і факт того, що ОСОБА_1 з часу реєстрації - 13.09.2011 року взагалі до гуртожитку не заселилась. При цьому остання, звернувшись до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду, не надала суду переконливих доказів в обґрунтування поважності причин її відсутності та не проживання у АДРЕСА_1 понад встановлені статтею 71 ЖК України строки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про непроживання та відсутність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в житловому приміщенні - кімнаті АДРЕСА_1 без поважних причин понад шість місяців, що є достатньою підставою для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ст.ст. 6, 9, 71, 72 ЖК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 10, 60, 209, 213, 215, 218, 224 - 228 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено 29.12.2014 року.

Суддя: О. О. Хараджа