У Х В А Л А

судового засідання

19.05.2014 р. Франківський районний суд міста Львова в складі :

головуючої судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за скаргою ОСОБА_1, з участю заінтересованої особи: старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 на дії державного виконавця та зобовязання до вчинення певних дій,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулось до суду з скаргою, в якій просить: зупинити виконавче провадження №39441340 на час вирішення її скарги на дії державного виконавця Карпина В.З. по суті набрання законної сили ухвали суду по даній справі; витребувати виконавче провадження №39441340, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.08.2013 року, скасувати постанову про звернення стягнення на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.09.2013 року; скасувати постанову про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 04.03.2014 року та зобовязати державного виконавця Карпина В.З. винести постанову про закінчення виконавчого провадження або повернути виконавчий документ до суду, який його видав, в якій обовязково вказати про зняття арешту накладеного на все майно боржника.

В обґрунтування скарги покликаються на те, що в процесі примусового виконання виконавчого листа №1326/3523/2012 виданого 03.06.2013р. Франківським районним судом м.Львова, старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2З порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав боржника під час здійснення виконавчого провадження, а тому просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

Боржник в судове засідання не зявився, хоча був належно та вчасно повідомлений про день, час та місце розгляду скарги, а тому суд вважає за можливим розглянути скаргу у його відсутності.

У судовому засіданні старший державний виконавець Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2З заперечив скарги боржника, та повідомив, що його дії відповідають Закону України «Про виконавче провадження». Просить відмовити у задоволенні скарги.

Суд перевіривши матеріали справи, доводи скарги, вважає, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця та зобовязання до вчинення певних дій не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист №1326/3523/2012 виданий 03.06.2013р Франківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з 23 квітня 2012 року до досягнення повноліття.

21.08.2013 року старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №39441340.

06.09.2013 року старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про звернення стягнення на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.09.2013 року по виконанні виконавчого провадження ВП №39441340.

04.03.2014 року старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 04.03.2014 року по виконанні виконавчого провадження ВП №39441340.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З огляду на те, що статтею 129 Конституції України встановлено, що рішення суду, яке вступило в законну силу є обовязковим для виконання по всій території України, а в оскаржуваній постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві державний виконавець не мотивував в повній мірі, які саме здійснені ним заходи щодо розшуку майна боржника.

У відповідності з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до розяснень викладених у п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 № 6 при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дій оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що заявлені вимоги скарги прозупинення виконавче провадження №39441340 на час вирішення її скарги на дії державного виконавця Карпина В.З. по суті набрання законної сили ухвали суду по даній справі не призводять до юридичного захисту прав сторони виконавчого провадження боржника, чи відновлення порушеного права заявника, а відтак, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в задоволенні пред'явлених особою вимог.

Крім цього, не підлягають вимоги і скаржника про витребування виконавчого провадження №39441340, оскільки вказане зупинеть виконання виконавчого провадження. При цьому, державним виконавцем надано суду для огляду матеріали такого виконавчого провадження.

Норма статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» закріпляє, що державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Крім того, відповідно до роз'яснень в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у резолютивній частині рішення, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права; розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК; строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його допустити. З метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначається точне та повне найменування юридичної особи, прізвище, ім'я та по-батькові фізичної особи, відносно яких суд вирішив питання.

При отриманні належно оформлено виконавчого листа №1326/3523/2012 державним виконавцем 21.08.2013р. відкрито виконавче провадження №39441340 про стягнення з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з 23 квітня 2012 року до досягнення повноліття.

Щодо вимог статті 18 Закону «Про виконавче провадження», то із змісту п. 3 ч. 1 цієї статті вбачається, що обов'язково у виконавчому документі зазначаються щодо боржника - фізичної особи такі відомості, як прізвище, ім'я та по-батькові боржника, його місце проживання чи перебування. Що ж до індивідуального ідентифікаційного номеру боржника, то він вказується за наявності, а інші дані, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, вказуються у разі, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видає виконавчий документ.

Виходячи із вказаних положень законів та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, суд вважає, що судом правильно зазначено ім'я та по-батькові боржника у виконавчому листі згідно рішення суду. При цьому, зазначене прізвище ОСОБА_5 є дівочим прізвищем боржника, що не є помилкою у вказаному виконавчому листі. Отже, спірний виконавчий лист є таким, що відповідає вимогам статті 18 Закону «Про виконавче провадження».

Підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження визначені ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», і жодна із підстав не наведена скаржником, відтак підстави для скасування постанови державного виконавця Сихівського ВДВС ЛМУЮ про відкриття виконавчого провадження від 21.08.2013 р. відсутні, а тому слід відмовити в задоволенні пред'явленої скаржником такої вимоги.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до п. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається у першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У ч. 5 ст. 52 Закону передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно у першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

За ч. 6 ст. 52 Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Глава 5 Закону України «Про виконавче провадження»визначає загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Частиною першою статті 50 вказаного закону передбачає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Оскаржувана постанова про звернення стягнення на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.09.2013 року по виконанні виконавчого провадження ВП №39441340 винесена в рамках виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з 23 квітня 2012 року до досягнення повноліття.

Будь-яких заяв про звернення стягнення на її кошти у гривнях чи іноземній валюті, інші цінності, у тому числі на рахунках у банках чи інших фінансових установах, достатніх для виконання рішення, боржник до виконавчої служби не подавав, на наявність у нього таких коштів у поданій до суду скарзі не посилався. Крім цього, боржник доказів того, що він здійснював плату заборгованості не надав суду.

Враховуючи наведене та викладені норми права, дії державного виконавця по винесенні постанови про звернення стягнення на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.09.2013 року по виконанні виконавчого провадження ВП №39441340 відповідають вимогам закону і тому скарга в даній частині не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання.

Відповідно до ч.1 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, = оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Оскаржувана постанова про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 04.03.2014 року винесена в рамках вказаного виконавчого провадження ВП №39441340.

Із наведених вище норм закону вбачається, що державний виконавець не міг самостійно визначити вартість майна , що належить боржнику і виніс постанову про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 04.03.2014 року із дотриманням порядку, який передбачений Законом України «Про виконавче провадження», що зумовлює відсутність підстав для визнання вказаних дій державного виконавця незаконними та скасування висновку.

Крмі цього, сторонам виконавчого провадження доведено до відома про призначення суб'єкта оціночної діяльності для оцінки нерухомого майна боржника.

Під час винесення постанови від 04.03.2014 року суб'єктом оціночної діяльності надано для огляду оригінали документів, що підтверджували його повноваження щодо оцінки нерухомого майна та попереджено під розписку оцінювача, що за відмову або ухилення від дачі висновку чи за дачу завідомо неправдивого висновку несе відповідальність згідно із законодавством України.

Таким чином, порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавецм при винесенні постанови призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 04.03.2014 року не було і тому скарга в даній частині не підлягає задоволенню.

Заявник звертаючись зі скаргою в частині зобовязння державного виконавця Карпина В.З. винести постанову про закінчення виконавчого провадження або повернути виконавчий документ до суду, який його видав, в якій обовязков вказати про зняття арешту накладеного на все майно боржника, оскільки вважає, що оскільки за правилами ст.30 ч.2 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тому виконавче провадження в порядку п.6 ч.1 ст.49 вказаного Закону підлягало закінченню у зв'язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, а відтак всі інші виконавчі дії, що проводились після цього строку є незаконними або повернути виконавчий документ до суду чи іншого органу(посадовій особі), який його видав, зігдно ст. 48 цього Закону. Заявник просив зобов'язати державного виконавця вчинити дії, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження»- винести постанову про закінчення виконавчого провадження або повернути виконавчий документ до суду, який його видав, в якій обовязков вказати про зняття арешту накладеного на все майно боржника.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених цим Законом, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом.

ОСОБА_6 визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Так, суд може зобов'язати державного виконавця державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

За таких обставин суд вважає, що слід відмовти у задоволенні вимог стосовно зобов'язання винести постанову про закінчення виконавчого провадження або повернути виконавчий документ до суду, який його видав, в якій обовязков вказати про зняття арешту накладеного на все майно боржника, оскільки суд не має права зобов'язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем державної виконавчої служби.

Інших доводів незаконності вказаних дій державного виконавця ні в самій скарзі сне зазначено.

На підставі вищевикладеного вбачається, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», здійснюючи необхідні заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання виконавчого документа.

Відповідно до ч.3 ст.387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі наданих суду доказів, суд прийшов до висновку, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", вчинені в повному обсязі та в межах наданих їм повноважень, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10,11, 60, 209, 210, 383, 384,385, 387 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 з участю заінтересованої особи: старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 на дії державного виконавця та зобовязання до вчинення певних дій.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в п'ятиденний строк з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Мартинишин М.О.