Справа № 459/1667/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/6328/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Львіввугілля» та ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області, Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди при виконанні трудових обов'язків, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 у квітні 2014 року звернувся до суду з даним позовом, в якому посилається на те, що з 1975 року по 1995 рік працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. Через роботу в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я і він змушений був звертатися за медичною допомогою. 24.03.1992 року під час виконання трудових обов'язків він отримав виробничу травму, у зв'язку з чим 28.02.1993 року МСЕК йому було встановлено III групу інвалідності та 60 % втрати працездатності, а 11.02.2014 року обласною МСЕК йому було встановлено 75 % втрати професійної працездатності, з яких 60 % - внаслідок виробничої травми, 15 % - внаслідок професійного захворювання - пневмоконіозу та ІІ групу інвалідності. Вважає, що через погіршення стану здоров'я він зазнав моральних страждань, а тому просить стягнути на його користь з ДП «Львіввугілля» 100 000 грн., а з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області - 100000 грн. - у відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 - 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом та професійним захворюванням.

В решті позовних вимог та в позові до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області відмовлено за безпідставністю вимог.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави судовий збір в сумі - 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржили Державне підприємство «Львіввугілля» та ОСОБА_2.

Державне підприємство «Львіввугілля» вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди виникає з моменту, коли потерпілому на виробництві вперше встановлено втрату професійної працездатності, проте на момент встановлення втрати професійної працездатності позивачу - 28.02.1993 року, не було норм, які б передбачали відшкодування моральної шкоди, тому підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Судом взято до уваги довідки МСЕК від 28.02.1993 року, 11.02.2014 року, якими встановлено лише факт втрати працездатності та потребу в медикаментозному забезпеченні, лікуванні в ЛПЗ, однак не зазначено про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання, трудового каліцтва чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Стверджує, що позивачем не було долучено жодних інших документів медичного характеру, які б могли бути підставою для відшкодування моральної шкоди, зокрема висновку лікаря - психіатра лікувально - профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що позовна заява пред'явлена у квітні 2014 року, а довідки МСЕК датовані 28.02.1993 року та 11.02.2014 року, тобто позивачем при пред'явленні позову пропущено строки звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. Звертає увагу на те, що позивач при влаштуванні на роботу був ознайомлений з умовами праці на шахті, наявністю на робочому місці небезпечних і шкідливих факторів, можливими наслідками їх впливу на здоров'я, правами, пільгами та компенсаціями, що виключає вину відповідача в заподіянні моральної шкоди. Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 серпня 2014 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим в частині відмови у повному задоволенні його вимог. Зазначає, що суд дійшов правильного висновку про обов'язковість відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, проте він не згідний з розміром моральної шкоди, яка визначена судом. Він є інвалідом другої групи, його підземний стаж роботи становить 15,6 років, робота проводилася в шкідливих умовах: запиленість, шум вібрація, вологість, це й призвело до того, що він захворів на професійне захворювання та періодично проходить лікування. Професійним захворюванням йому завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що в нього з'явилась задишка, слабкість, він не може виконувати фізичну роботу. Висновком МСЕК йому встановлено втрату працездатності 15 %, до того, у зв'язку з травмою голови, що мала місце в 1992 році, висновком МСЕК від 1993 року йому було встановлено 60 % втрати працездатності. Втративши працездатність на виробництві на 75 %, він не в змозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування, обмежений в життєдіяльності. Просить змінити рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 серпня 2014 року в частині стягнення з ДП «Львіввугілля» на його користь 15 000 грн., стягнувши з ДП «Львіввугілля» на його користь 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання.

Учасники цивільного процесу повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 116, 117, 118), в судове засідання апеляційної інстанції, крім позивача, не з'явилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з трудової книжки від 15.09.1975 року на ім'я ОСОБА_2, акту розслідування професійного захворювання від 09.01.2014 року - стаж роботи позивача в підземних умовах шахти вугільного басейну становить 15 років 06 місяців.

З копії довідки Франківської міжрайонної МСЕК № 017939 від 25.02.1993 року видно, що позивачу ОСОБА_2 було вперше встановлено третю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та 60 % втрати професійної працездатності, а відповідно до довідки МСЕК Серії 10 ААБ № 148731 від 22.01.2014 року, позивачу було встановлено II групу інвалідності безтерміново та 75 % втрати професійної працездатності безтерміново, з яких: 60 % внаслідок трудового каліцтва, акт № 12 від 26.01.1993 року, та 15% - внаслідок професійного захворювання (пневмоконіоз) - вперше.

Відповідно до копії акту про нещасний випадок на виробництві № 12 від 26.01.1993 року, позивачем ОСОБА_2 під час виконання трудових обов'язків трапився нещасний випадок внаслідок якого йому було травмовано голову.

У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Згідно ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

В рішенні вірно зазначено, що право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ) і відповідно до ст. 12 цього Закону відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлений у три роки.

Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачних законом.

Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством - встановлюється тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР не застосовуються.

Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав, тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на дані правовідносини.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції також виходив з того, що обставини заподіяння моральної шкоди, на які покликається позивач у заяві, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, крім цього, втративши працездатність на виробництві, позивач не має змоги в повній мірі реалізувати своє право на працю, постійно повинен проходити курс лікування, обмежений в життєдіяльності, відтак йому завдана моральна шкода.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що ще до введення в дію Правил про відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров?я, пов?язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472, позивачу висновком МСЕК встановлена втрата працездатності, до цього часу діяли Правила відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої працівникам і службовцям каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов?язків, затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 3 липня 1984 року № 690, які не обмежували розмір відшкодування моральної шкоди.

З врахуванням того, що позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов'язків, суд правильно прийшов до висновку, що йому завдана моральна шкода та вірно поклав обов'язок відшкодувати заподіяну моральну шкоду на ДП «Львіввугілля».

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд дав належну оцінку доказам позивача про ступінь спричинених йому моральних страждань, а також виважено підійшов до визначення розміру відшкодування, навів у рішенні достатньо мотивів, в тому числі врахував роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), а саме врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин прийшов вірного висновку, визначивши суму відшкодування в розмірі 15 000 грн.

Слід зазначити, що пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/ 2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання, тобто при доведеності факту ушкодження здоров'я, заподіяного працівнику під час виконання трудових обов'язків, заподіяння моральної шкоди презюмується. Зважаючи на вищенаведене, посилання апелянта на недоведеність заподіяння моральної шкоди є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.

В частині стягнення моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області - рішення не оскаржується і підстав для його скасування в цій частині, передбачених ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому підстав для їх задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Львіввугілля» та ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.