Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 серпня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Боднар О.В. і Готри Т.Ю.,

при секретарі: Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 27 червня 2014 р. за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Синевирсько-Полянської сільської ради Міжгірського району про визнання права власності, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування і визнання недійсним державного акту на право власності на землю, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 та Синевирсько-Полянської сільської ради Міжгірського району в травні 2013 р.

Просив:

- визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку та право користування земельною ділянкою 0,095 га для обслуговування житлового будинку;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 16 від 27.10.02 р. Синевирсько-Полянської сільської ради;

- визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державний акт про право власності на землю від 2003, який зареєстрований за № 198.

На обґрунтування зазначав, що його батькам - ОСОБА_4 і ОСОБА_2, на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1. На момент смерті батьків він та його брат - ОСОБА_3, були прописані та проживали в цьому будинку. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, заповіт батьки не складали.

У березні 2014 р. йому стало відомо, що рішенням сільської ради без його згоди та відому брату було передано в приватну власність усю земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Міжгірського районного суду від 27.06.13 р. у позові відмовлено (а.с.61-62).

Апелянт просить скасувати це рішення як незаконне та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує на неналежну оцінку доказів.

У письмових запереченнях і в судовому засіданні ОСОБА_3, його представник - адвокат Бондаренко О.Ю., а також сільський голова с. Син. Поляна - Горват Ю.І., не визнали скарги як безпідставної і просять залишити рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті вимог, з таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позову та спливу строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через його невідповідністю обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Установлено, що на момент смерті батьків (ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2.) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як спадкоємці першої черги за законом постійно проживали та були зареєстровані в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с.17-18), який був місцем проживання спадкодавців.

Згідно з вимогами ст. 549, 553 ЦК УРСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Тобто, як позивач ОСОБА_2 так і відповідач ОСОБА_3 прийняли спадщину за батьками і така визнається належною їм із моменту відкриття спадщини.

Суд першої інстанції пославшись на те, що ОСОБА_2 відмовився від належної йому частки в спадковому майні, не звернув уваги на вимоги ст. 553 ЦК УРСР, відповідно до якої спадкоємець за законом або по заповіту може відмовитися від прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини шляхом подачі заяви до нотаріальної контори.

Такої заяви ОСОБА_2 немає.

Як видно з матеріалів справи, до складу спадщини входять житловий будинок АДРЕСА_1 та право користування земельною ділянкою, оскільки на день смерті ОСОБА_4 (батька) за домогосподарством відповідно до запису в погосподарській книзі обліковувалась земля загальною площею 0.60 га (а.с.34-35).

Рішенням Синевирсько-Полянської сільської ради № 16 від 27.10.2002 р. передано безоплатно в приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0.28 га, з яких 0.21 га - для особистого селянського господарства, а 0.07 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.19, 36), а 21.01.2003 р. на підставі цього рішення ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на землю (а.с.32).

За правилами ст. 21 ч.2 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки рішення Синевирсько-Полянської сільської ради № 16 від 27.10.2002 р. прийняте з порушенням цивільних (спадкових) прав ОСОБА_2, то воно підлягає скасуванню як незаконне, а за відсутності правовстановлюючого документа не може зберігати юридичну силу і вказаний державний акт на право власності на землю.

Згідно з інформаційним листом Синевирсько-Полянської сільської ради від 08.05.14 р. указаний будинок побудований орієнтовно в 1970 р. покійним подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_2 (а.с.16). За довідкою відділу містобудування та архітектури № 6 від 20.03.14 р. будівельний паспорт на ім'я ОСОБА_4 не видавався і не реєструвався (а.с.5).

Вирішуючи вимогу про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування, колегія суддів ураховує, що за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Оскільки час побудови та належність указаного житлового будинку батькам як подружжю, що підтверджується довідкою сільради, а також наявність у позивача перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, не заперечується, то відповідна позовна вимога ОСОБА_2 є обґрунтованою.

Право користування частиною земельної ділянки з огляду на правовий зміст спадкових прав судового захисту у виді визнання не потребує.

Строк позовної давності з урахуванням фактичних обставин справи не пропущений. Доводи відповідача з цього приводу є непереконливими.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 549, 553 ЦК УРСР, ст.ст. 3, 10, 60, 212, 213, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Міжгірського районного суду від 27 червня 2014 р. скасувати.

3. Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

4. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Закарпатської області.

5. Визнати незаконним і скасувати рішення Синевирсько - Полянської сільської ради № 16 від 27 жовтня 2002 р.

6. Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 21 січня 2003 р.

7. У решті позову відмовити.

8. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: