Справа № 459/1523/13 Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/1791/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
Провадження № 22-ц/783/6360/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її і ОСОБА_6 представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, до яких приєдналася ОСОБА_8, на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2013 року та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з залученням третьої особи з самостійними вимогами - ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації ОСОБА_5, ОСОБА_6 та зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення у квартиру, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з залученням третіх осіб - ОСОБА_2, КП "Червонограджитлокомунсервіс", Червоноградський міський сектор Державної міграційної служби України, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3, про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають з 1985 року в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідачі по первісному ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, у зв?язку з цим - визнання поважними причин відсутності у спірній квартирі та продовження передбаченого ст. 71 ЖК України шестимісячного строку, протягом якого зберігається право на жиле приміщення, посилаючись на те, що не проживають у квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин, просили продовжити термін протягом якого зберігаються право на жиле приміщення, оскільки інше житло в них відсутнє.

Третя особа з самостійним вимогами ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх втратившими право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації з місця проживання у цьому приміщенні.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2013 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з залученням третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації ОСОБА_5, ОСОБА_6 - у квартирі АДРЕСА_1 - відмовлено.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з залученням третіх осіб - ОСОБА_2, КП "Червонограджитлокомунсервіс", Червоноградський міський сектор Державної міграційної служби України, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 - задоволено.

Вселено ОСОБА_5, ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 червня 2014 року доповнено рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, з залученням третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації ОСОБА_5, ОСОБА_6 та зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення в квартиру та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6. з залученням третіх осіб - ОСОБА_2, КП "Червонограджитлокомунсервіс", Червоноградський міський сектор Державної міграційної служби України, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, а саме:

Визнано поважними причини відсутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спірній квартирі АДРЕСА_1 та продовжити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передбачений ст. 71 ЖК України шестимісячний строк, протягом якого зберігається їх право на жиле приміщення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від від 29 листопада 2013 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 червня 2014 року оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

ОСОБА_2 зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи у спірній квартирі проживала лише її сім`я до якої входили вона, її син ОСОБА_9, його дружина ОСОБА_2 та внук ОСОБА_10. Вважає, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_10 та оскаржуваним рішенням вирішив питання про їхні права та обов'язки. Посилаючись на норми житлового законодавства, обґрунтовує відсутність у позивачів за зустрічним позовом права на користування спірною квартирою. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в суді підтвердили добровільність залишення спірної квартири у 1985 році та проживання з цього часу в іншій квартирі. Тривала їх відсутність у спірній квартирі з власної волі на протязі 28-29 років, несплата житлового-комунальних послуг, відсутність відомостей про їх звернення до суду за захистом будь-яких своїх житлових прав свідчить про те, що у цій квартирі вони були відсутні без поважних причин. Висновок міського суду про те, що її чоловік чинив відповідачам перешкоди у користуванні спірною квартирою не відповідає дійсності. Крім цього, вважає безпідставним зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, оскільки позивачі за цим позовом не володіють ним. Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2013 року та додаткове від 12 червня 2014 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги її та ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - відмовити.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на аргументи аналогічні скарги ОСОБА_2, просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги його та ОСОБА_2 задовольнити, а в задоволені позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - відмовити.

ОСОБА_8, яка приєдналась до апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначає, що від шлюбу з ОСОБА_3 у неї народився син ОСОБА_11, інтереси якого вона представляє. Стверджує, що суд вирішив питання про вселення у спірну квартиру відповідачів не залучивши її особисто, та як законного представника її сина, не зважаючи на те, що спірні відносини істотно впливають на їхні права та інтереси. Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2013 року та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 червня 2014 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - відмовити

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її і ОСОБА_6 представника ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 2 статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім?ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім?ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім?ї наймача (колишній член) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

За змістом ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Згідно ст. 78 ЖК України тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов'язки за договором найму жилого приміщення.

Відмовляючи в позовах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації і задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення у квартиру, суд першої інстанції зазначив, що відповідачі по первісному позову залишили спірне житло внаслідок чинення їм перешкод в користуванні спірною квартирою квартиронаймачем ОСОБА_12, переїхали на інше місце проживання вимушено, іншого житла (на праві власності) та законного права користування житлом у м. Червонограді крім спірного не мають.

Проте погодитись з такими висновками міського суду не можна виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_4 в 1969 році була виділена на багатодітну сім`ю ОСОБА_13 в складі 9-ти чоловік, належить до державного житлового фонду та складається з чотирьох житлових кімнат, кухні та санвузла, житлова площа даної квартири становить 46,2 кв. м.

З копії рішення виконкому Червоноградської міської ради від 20.10.1988 року № 392 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 у зв'язку зі смертю основного квартиронаймача ОСОБА_13 була закріплена за сином померлого ОСОБА_12. Відповідно, з останнім було укладено договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_4 (а.с. 3, 4-6).

Довідкою № НОМЕР_1 "Комінтех" від 14.05.2013 року стверджується, що у зазначеній квартирі на час виникнення спору в суді прописані ОСОБА_2 - дружина квартиронаймача з 1979 року, ОСОБА_3 - син основного квартиронаймача з 1984 року, ОСОБА_5 - сестра квартиронаймача з 1969 року , ОСОБА_6 - племінник квартиронаймача з 1985 року, ОСОБА_10 - внук квартиронаймача з 2011 року. Вищезгадані особи перебувають у родинних відносинах між собою та з основним квартиронаймачем ОСОБА_12, котрий помер 28.02.2013 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9, 34).

З належно завіреного акту Комунального підприємства "Червонограджитлокомунсервіс" від 24.04.2013 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають у АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 у 1985 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 і одразу після народження ІНФОРМАЦІЯ_5 сина ОСОБА_6 - відповідача по даній справі, перейшла проживати до свого чоловіка та його батьків у приватизовану останніми у 1999 році квартиру АДРЕСА_5, де проживають по даний час. Відповідач ОСОБА_6 у спірній квартирі взагалі не проживав. На протязі з 1985 року і по час звернення ОСОБА_2 до них з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації вселитись у спірну квартиру АДРЕСА_6 не намагались, зі скаргами на дії ОСОБА_12 про чинення ним або іншими наймачами перешкод в користуванні квартирою не звертались. Дані обставини відповідачі ОСОБА_6 підтвердили в суді апеляційної інстанції.

Пояснення ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції підтверджують доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що після укладення шлюбу між ОСОБА_5 і ОСОБА_15 та народження дитини - сина ОСОБА_16 у 1985 році, подружжям ОСОБА_5 було визначено місце їхнього проживання - квартиру АДРЕСА_7.

Не заперечувались відповідачами і ті обставини, що квартирну плату і комунальні послуги по спірній квартирі вони не сплачують з 1985 року, інших витрат по обслуговуванню квартири за цей період не мали, їхнього майна у квартирі також немає.

Як вбачається з рахунків і квитанцій, які містяться в матеріалах справи (а.с. 136-149), ОСОБА_12 разом з позивачкою ОСОБА_2 сплачували комунальні послуги у квартирі, послуги по утриманню будинку та прибудинкової території.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року, справа № 1-8/99 (про офіційне тлумачення терміну "член сім?ї") визначено, що Житловий кодекс УРСР, визначаючи гарантії прав громадян на житло, встановлює права і обов?язки наймача жилого приміщення та членів його сім?ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов?язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги.

Не можуть бути взяті до уваги доводи міського суду, відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що в період з 1985 по 2013 р.р. останні не проживали у спірній квартирі через неправомірну поведінку ОСОБА_12 та з метою уникнення з ним конфліктів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що із заявами про неправомірну поведінку ОСОБА_12 відповідачі ОСОБА_6 у відповідні установи та правоохоронні органи у вказаний період не звертались, а з заявами на неправомірну поведінку позивачки ОСОБА_2 почали звертатися вже після подачі останньою позову про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття їх з реєстрації.

Також не заслуговують на увагу посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що з 1988 року по 2013 рік ОСОБА_12 неодноразово знаходився на лікуванні в Червоноградському наркологічному диспансері, неодноразово викликались працівники міліції через хуліганські дії ОСОБА_12, застосовувались штрафи, адмінарешти, що стверджується відповідями на звернення з Червоноградського міського відділу ГУМВСУ у Львівській області, оскільки жодної такої відповіді з Червоноградського міського відділу ГУМВСУ у Львівській області в матеріалах справи немає.

Навпаки, у матеріалах справи мається повідомлення № 3078 від 17.06.2013 року головного лікаря Червоноградської центральної міської лікарні про те, що ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_1, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога не знаходиться (а.с. 60).

З огляду на наведене, судова колегія доходить висновку, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без поважних причин не проживали у спірній квартирі понад встановлений ст. 71 ЖК України строк, протягом якого зберігається право користування жилим приміщенням за тимчасово відсутнім громадянином, у зв?язку з чим, відповідно до ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції як таке, що не відповідає обставинам справи і вимогам закону, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повне та часткове задоволення позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно, оскільки позов ОСОБА_3 в частині зняття з реєстрації ОСОБА_5, ОСОБА_6 до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з позову ОСОБА_3 (а.с. 111), останнім визначено процесуальне становище Червоноградського міського сектора Державної міграційної служби України у справі - третя особа.

Згідно зі ст. 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. За процесуальним становищем вони не є суб?єктами матеріально - правових відносин, не користуються правами сторін і не несуть їх обов?язків.

Тому суд не вправі поширювати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обов?язок виконання рішення.

Зважаючи на викладене, в зустрічному позові ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення у квартиру, що відповідно включає в себе й вимоги про визнання поважними причин відсутності у спірній квартирі та продовження передбаченого ст. 71 ЖК України шестимісячного строку, протягом якого зберігається право на жиле приміщення, - слід відмовити за безпідставністю.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

У зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції та на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до яких приєдналася ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 листопада 2013 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 червня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Стягнути порівну з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 - 229 гривень 70 копійок (по 114,85 грн. з кожного) та в користь ОСОБА_3 - 344 гривні 10 копійок (по 172,05 грн. з кожного).

В решті позову ОСОБА_3 відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення в квартиру - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.