РІШЕННЯ

Іменем України

12 грудня 2014 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Бородіної О.В.

при секретарі Алімурадовій Т.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку поділу спільного майна подружжя -

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_1 у якому просила поділити спільне майно, шляхом виплати їй ? частини вартості автомобіля.

До початку розгляду справи по суті відповідач за основним позовом по справі подав суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, яка прийнята судом до спільного розгляду. Після уточнення позовних вимог остаточно просив у порядку поділу спільного майна стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму задекларованого ОСОБА_2 підприємницького доходу за період 2006-2011 років у розмірі 724315 грн., та понесені судові витрати. В обгрунтування своїх вимог зазначив, що за період 2006-2011 років ОСОБА_2 як підприємець задекларувала доходи у розмірі 1448631 грн. Посилаючись на ч. 2 ст. 61 СК України, вважає що вказані доходи є об"єктом спільної сумісної власності.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2014 року провадження за первісним позовом ОСОБА_2 закрито у зв"язку з відмовою позивача від позову.

Позивач та представник позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити.

Відповідач за зустрічним позовом, у останні судові засідання не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, зазначила також що зустрічні позовні вимоги не визнає у повному обсязі, також раніше була подана заява про застосування строку позовної давності, також були наданы письмовы заперечення.

Представник відповідачки за зустрічним позовом у судове засідання з»явився, заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що доходи вказані у деклараціях підприємця ОСОБА_2 є валовими доходами, а не прибутком, грошові кошти отримані під час шлюбу витрачені на потреби сім"ї, також зазначив, що позивачем за зустрічною позовною заявою не надано жодних доказів на підтвердження того що на момент припинення шлюбу у відповідачки були якісь заощадження, депозити розміщені у банках, придбані акції. Також зазначив, що позивачем за зустрічною позовною заявою пропущено строк позовної давності оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені ще у червні 2010 року.

Заслухавши позивача, представника позивача за зустрічним позовом, представника відповідача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2007 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Полтави від 05.10.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Цим же рішенням вирішено питання щодо поділу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1. Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Полтавської області від 26.03.2012 року вказане рішення залишено без змін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20.12.2012 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка і жінки однією сім"єю в період з 13.01.2006 року по 08.03.2007 року. В частині визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_2, в порядку поділу спільного майна - відмовлено.

Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківаської області від 17.01.2013 року вказане рішення змінено. Визнано право власності василенка олександра івановича та ОСОБА_2 по одній другій частині квартири АДРЕСА_2.

З вказаних судових рішень вбачається, що після припинення шлюбних відносин у колишнього подружжя неодноразово розглядався спір про розподіл спільного майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України також визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до вимог ст. 69,70 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі такого поділу частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»від 21.12.2007 року №11 встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.. 372 ЦК України.

Згідно з п. 23 вказаної постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майна подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

При поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Згідно рішення Конституційного суду України від 19.09.2012 р. по справі №17-рп/2012 «Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Також Конституційний суд зазначив: Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Матеріальну основу діяльності підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства; джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України (частини перша, друга статті 66 ГК України).

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 перебувала на обліку в ДПІ у м. Полтава як фізична особа-підприємець з 08.07.2005 року по 05.07.2007 року, з 07.02.2008 року по 24.02.2010 року, та з 12.05.2010 року по 19.10.2012 року, та була платником єдиного податку.

Суд звертає увагу на ту обставину, що копія довідки на яку посилався позивач ОСОБА_1 (а.с. 44) як на зазначення в ній доходів отриманих від даної підприємницької діяльності, безпідставні, оскільки у вказаній довідці зазначено обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний період.

Суду були надані відомості з ДПІ у м. Полтава щодо отриманих доходів ОСОБА_2 за період 2006-2011 років, однак ці відомості ОСОБА_2 не містять відомостей про доходи ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця.

Судом також не приймаються доводи позивача, що він особисто вкладав грошові кошти у підприємницьку діяльність колишньої дружини, оскільки на підтвердження цього ним не надано жодного належного та допустимого доказу.

Позивачем за зустрічною позовною заявою на спростовані доводи відповідачки щодо того, що отримані нею грошові кошти витрачались до моменту припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу на потреби сім'ї.

Також колишнім подружжям вкладались грошові кошти на покупку нерухомого майна.

Крім того, додатково брались кредитні кошти на покупку нерухомого майна, що свідчить про те що отриманих грошових коштів не вистачало на потреби сім"ї. Даний факт був підтверджений відповідачкою та не спростований позивачем.

Суд звертає увагу на ту обставину, що судовому розгляду вже підлягали цивільні позови сторін про поділ спільного майна подружжя. Поділені між сторонами дві квартири.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновків, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 частки одержаних доходів від підприємницької діяльності безпідставна у зв'язку з поділом майна подружжя, на покупку та утримання якого витрачалися і дані доходи.

Також суд зазначає, що визначити чистий дохід приватного підприємця ОСОБА_2 не можливо, оскільки законодавством не передбачено визначення чистого доходу для платників єдиного податку

Враховуючи те, що позовні вимоги необґрунтовані, базуються лише на припущеннях позивача, які не підтверджені належними доказами, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо заяви відповідачки за зустрічною позовною заявою та її представника про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами щодо спільного майна виник у серпні 2011 року, коли ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу та визнання права власності на частину спільного майна.

Тому суд приходить до висновку що саме з цього періоду необхідно рахувати строк позовної давності, оскільки сам факт припинення шлюбних відносин не свідчить про наявність спору про поділ майна між сторонами. Таких даних суду не наведено ані позивачем ані відповідачкою.

З зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 19.09.2013 року, тобто в межах строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 58,60, 88, 123, 126, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку поділу спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, або якщо рішення було ухвалене за відсутності осіб, що приймають участь у справі, протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Бородіна