Справа № 461/1877/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/4737/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М. і ОСОБА_2

при секретарі Данилик І.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Галицького районного суду міста Львова від 14 квітня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Кредитної спілки "Львів", ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 14 квітня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вищезгадане заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_4. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене, при неповно з"ясованих обставинах, що мають значення для справи. Також вважає, що суд помилково не застосував положення ч.2, 3 ст. 65 СК України, п.1 ч.1 ст. 31 ЦК України, згідно яких один із подружжя має право на оскарження договору укладеного іншим із подружжя без його згоди якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового правочину та стосується цінного майна.

Позивач, будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не з"явився, але, його представником ОСОБА_6 подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з хворобою ОСОБА_4, однак не представив будь-яких доказів на підтвердження цього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинстава, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 21.08.1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про одруження серії І-СГ №073695.

04.03.2010 року між ОСОБА_5 та КС "Львів" укладено кредитний договір №2010-16, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримала кредитні кошти у сумі 5 000 грн. з виплатою 36% річних на строк до 04.03.2013 року.

В якості забезпечення виконання зобов"язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 укладено договір поруки від 04.03.2010 року, згідно з умовами якого ОСОБА_4 відповідає перед кредитором як солідарний боржник за невиконання ОСОБА_5 зобов"язань за кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з тих підстав, що при укладенні даного кредитного договору, письмова згода одного з члені подружжя не є необхідністю згідно ст. 65 СК України, оскільки сторонами кредитних договорів не було заявлено бажання посвідчити їх нотаріально і чинним законодавством не передбачено такого обов"язку щодо форми кредитних договорів, які, до того ж, не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а тому відсутність письмової згоди одного з подружжя, не є підставою для визнання їх недійсними.

Колегія суддів з вищезгаданим рішенням погоджується в повній мірі.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особ, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно ст.ст. 60, 61, 65 СК України встановлено, що об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об"єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік розпор"яджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина та чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Узагальненням судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 року) Верховного Суду України від 07 жовтня 2010 року зазначено, що при оспорюванні кредитних договорів чи договорів поруки іншим з подружжя судам слід враховувати наступне. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК).

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", пунктом 25 звернуто увагу, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Також слід зазначити, що кредитний договір №2010-16 від 04.03.2010 року укладений з узгодженої волі сторін, спрямованої на встановлення цивільних прав та обов"язків, оскільки в якості забезпечення виконання зобов"язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 04.03.2010 року, згідно з умовами якого ОСОБА_4 відповідає перед кредитором як солідарний боржник за невиконання ОСОБА_5 зобов"язань за кредитним договором.

З урахуванням вищенаведеного, при укладенні кредитного договору ОСОБА_5 не вчиняла дій по розпорядженню майном, що є об"єктом спільної сумісної власності. Згідно кредитного договору ОСОБА_5 не вчиняла дій по розпор"ядженню майном, що є об"єктом спільної сумісної власності, а відтак і жодних підстав для задоволення позову та визнання недійсним кредитного договору №2010-16 від 04.03.2010 року відсутні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, жодний з доводів апеляційної скарги для скасування заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 квітня 2014 року висновків суду не спростовують, а відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищезгаданого судового рішення немає, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід відхилити, а заочне рішення Галицького районного суду міста Львова від 14 квітня 2014 року слід залишити без змін

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 14 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.М. Курій

ОСОБА_2