Провадження № 22-ц/783/3813/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник Т.А., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, уточнивши вимоги якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладений 04.11.1999 року між ОСОБА_13. - директором ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та ОСОБА_4 - директором ПП «Бізнес». В обґрунтування позову посилається на те, що 25.04.2005 року між ним, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОТВП ТОВ «Ярмарх» укладено договір купівлі-продажу, за яким придбано нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 Відповідно до умов договору за дане приміщення покупцями сплачено кошти, а договір купівлі-продажу зареєстровано. В подальшому відповідач повідомив про наявність іншого договору купівлі-продажу цього ж приміщення, укладеного 04.11.1999 року між ним та директором ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» - ОСОБА_13. У зв'язку із цим ОСОБА_4 звертався до Галицького районного суду м. Львова з позовом про визнання спірного договору дійсним і визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.04.2005 року, однак рішенням суду у задоволенні його позову було відмовлено. Проте, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року визнано договір купівлі-продажу від 04.11.1999 року дійсним, а укладений ним договір від 25.04.2005 року - недійсним. Ухвалою Верховного Суду України від 22.02.2012 року рішення Апеляційного суду Львівської області в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року скасовано і постановлено - у позові ОСОБА_4 про визнання договору дійсним відмовити. Однак, покупцями майнового комплексу, поставлено під сумнів достовірність договору від 04.11.1999 року, що спонукало їх звернутися із заявою до правоохоронних органів. Постановою Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області від 25.10.2008 року порушено кримінальну справу № 143-2120 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 358 КК України за фактом вчинення невстановленими особами підробки та використання завідомо підробленого документу - договору від 04.11.1999 року купівлі-продажу нежитлового приміщення (магазину) за адресою: АДРЕСА_1, що підписаний директором ТОВ «Ярмах» ОСОБА_13. та ОСОБА_4, в якому невстановлені особи виконали підпис від імені ОСОБА_13 та поставили відтиск підробленої печатки ОТВП у формі ТОВ «Ярмах». Постановою слідчого його - ОСОБА_2 у даній справі визнано потерпілим. В процесі досудового слідства було призначено та проведено ряд експертиз, про результати яких він дізнався 17.10.2013 року. Відповідно до висновку № 204/235 судово-технічної експертизи реквізитів документів та судово-технічної експертизи друкарських форм встановлено, що відтиск круглої печатки від імені ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», який знаходиться у оспорюваному договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 року нанесений не круглою печаткою ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх», вільні зразки якої надані на дослідження, а іншою рельєфною еластичною (гумовою або фото полімерною) друкарською формою за допомогою водорозчинної фарбувальної речовини. Відповідно до висновку № 731/732 судово-технічної експертизи реквізитів документів та судово-технічної експертизи друкарських форм, відтиск круглої печатки ПП «Бізнес», який знаходиться у оспорюваному договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 року, нанесений в період вересня 2003 року - листопада 2004 року. Оскільки вказані висновки експертиз однозначно свідчать про підробку вказаного договору, вважає, що такий є недійсним.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсними - відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що 25.04.2005 року між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» - продавцем та ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_7 - покупцями укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 1041,9 кв.м., який посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано у реєстрі за № 1084. Таким чином, суд, вирішуючи справу, не врахував, що оспорюваним договором порушуються права позивача, адже він вважає себе належним власником майна, права та законні інтереси якого порушено. Крім того, судом не враховано, що у задоволенні позову про визнання договору дійсним, укладеного 04 листопада 1999 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Ярмах», відмовлено рішенням колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року, отже обставини щодо чинності цього договору встановлювались під час попередніх судових розглядів. Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності цього правочину.

Судом встановлено, що 04.11.1999 року між ОСОБА_13., директором ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» - як продавцем, та ОСОБА_4 - покупцем, укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов'язання/, відповідно до якого продавець продала покупцю приміщення майнового комплексу (магазин) загальною площею 1280 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

25.04.2005 року між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» - продавцем, та ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_7 - покупцями, укладено договір купівлі-продажу будівлі, за умовами якого продавець продав, а покупці купили в рівних частках, тобто по 1/3 частці кожен, будівлю магазину, позначену в технічному паспорті літерою «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. З огляду на те, що оспорюваний договір укладено 04.11.1999 року, тобто, до набрання чинності ЦК України, суд першої інстанції вірно зазначив, що до даних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_10, ОСОБА_12., ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх», ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-проважу від 04.11.1999 року дійсним, визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу від 25.04.2005 року недійсним та усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовлено (а.с. 6-7).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року вказане рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано дійсним укладений 04.11.1999 року ОСОБА_4 з TOB «Ярмарх» договір купівлі-продажу нежилого приміщення по АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_4 право власності на це приміщення. Визнано недійсним укладений 25.04.2005 року TOB «Ярмарх» з ОСОБА_8, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу цього ж приміщення та зобов'язано зазначених осіб не чинити ОСОБА_4 перешкод у його користуванні (а.с. 8-9).

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12.05.2008 року рішення Апеляційного суду залишено без змін (а.с. 10).

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22.02.2012 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року в частині визнання дійсним укладеного 04.11.1999 року ОСОБА_4 з ОТВП ТОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежилого приміщення по АДРЕСА_1, а також ухвалу колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 12.05.2008 року в частині залишення зазначеної частини рішення апеляційного суду без змін - скасовано. У позові ОСОБА_4 про визнання договору дійсним відмовлено, в решті рішення Апеляційного суду Львівської області залишено без змін (а.с. 11-13).

Відтак, як зазначив суд першої інстанції, на даний час існує рішення суду, яке набрало законної сили - про визнання за ОСОБА_4 права власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину), що по АДРЕСА_1, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.04.2005 року, укладеного ОТВП у формі TOB «Ярмарх» з ОСОБА_8, ОСОБА_2 і ОСОБА_7 та зобов'язання зазначених сторін не чинити ОСОБА_4 перешкод у його користуванні.

Згідно ст. 41 Цивільного кодексу УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Статтею 48 зазначеного Кодексу було визначено одну із підстав недійсності угоди та наслідки недійсності, зокрема, визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якою роз'яснюються положення ст. 48 Цивільного кодексу УРСР (ред. 1963 р.) у визнанні угоди недійсною з підстав визначених ст. 48 цього Кодексу необхідно вказувати і нормативний акт, вимогам якого не відповідає угода. Пунктом 2 зазначеної постанови також передбачений обов'язок при визнанні угоди недійсною одночасного вирішення питання застосування наслідків недійсності угоди .

Виходячи із зазначених положень Цивільного кодексу УРСР при визнанні угоди недійсною повинно вирішуватись питання і застосування передбачених законом наслідків (повернення сторін в попередній стан або відшкодування шкоди). Відтак, із позовом про визнання угод недійсними вправі звернутись сторони угоди або інші заінтересовані особи.

Наведене свідчить, що районний суд правильно зазначив, що позов пред?явлено особою, яка не була стороною договору та вважала себе власником майна.

Пунком 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України право на звернення до суду з позовом має кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом існує рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року, яке набрало законної сили про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу від 25.04.2005 року, укладеного із ОСОБА_2, відтак він не вправі оспорювати угоду, укладену 04.11.1999 року, оскільки навіть у випадку визнання судом такої угоди недійсною майновий комплекс по АДРЕСА_1, за наслідками недійсності угоди, підлягає поверненню у власність ТзОВ «Ярмарх», а не позивача ОСОБА_2

З огляду на зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Гірник Т.А.

Копняк С.М.