Справа № 723/3156/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25 грудня 2014 року Сторожинецький районний суд Чернівецької області в складі:

Сторожинецький районний суд

Чернівецької області в складі:

головуючого судді Яківчика І.В.

при секретарі Чокан Д.В.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 і

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ майна, яке набуте під час шлюбу

встановив:

Позивач ОСОБА_4, в особі свого представника, звернулася в суд із уточненою в подальшому, позовною заявою про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та поділ майна, яке набуте під час шлюбу, по якій судом було відкрито провадженняя і в ході розгляду справи по суті визнано мирову угоду між сторонами з приводу визнання рухомого майна яке знаходилось в кафе з житловим приміщенням, що по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя і поділу цього майна, в т.ч. двох автомобілів, між сторонами та закрито провадження по справі, в цій частині, ухвалою суду від 12.12.2014 року.

З урахуванням цього, предметом розгляду судом є цивільний позов про визнання кафе з житловим приміщенням, котре знаходиться за адресою АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач посилалась на те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 вони за спільні кошти і спільною працею набули у спільну сумісну власність майно у вигляді кафе з житловим приміщенням в АДРЕСА_1.

При цьому постійне поповнення обігових коштів, необхідних для будівництва, здійснювалось від зайняття нею та відповідачем підприємницькою діяльністю, як в м.Чернівці, де вони займались ресторанним бізнесом так і в подальшому в побудованому кафе, а також від наявних у неї коштів та коштів які їй надходили від колишнього чоловіка, кредитних коштів які відповідач брав, з її згоди в банку та весільних коштів. Оскільки після одруження вони не мали де жити то будівництво кафе спроектували таким чином, що на другому поверсі розмістилися житлові приміщення де вони і проживали.

Зважаючи на заперечення відповідача щодо їх спільної сумісної власності на кафе з житловим приміщенням, позивач просила визнати вказаний об'єкт нерухомості спільною сумісною власністю її та відповідача, яке набуте під час шлюбу.

В судовому засіданні, представники позивача, ОСОБА_1 і ОСОБА_2, підтримали позовні вимоги посилаючись на вказані обставини, настоюючи, що саме позивач і відповідач як подружжя своєю працею і своїми спільними коштами надбали вказане нерухоме майно.

Відповідач, в особі свого представника ОСОБА_3, в судовому засіданні, подавши письмові докази, позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно є об'єктом права власності відповідача, як суб'єкта підприємницької діяльності, оскільки воно побудоване підприємцем для здійснення підприємницької діяльності. Підтвердженням цього є отримання ОСОБА_5 як приватним підприємцем відповідних дозволів на будівництво, покупку ним земельної ділянки для цього та здійснення ним підприємницької діяльності в цьому об'єкті. Просив відмовити в позові.

Свідок ОСОБА_6, суду показала, що вона із своїм чоловіком дружили із сім'єю ОСОБА_5. Вони були на весіллі у них і в подальшому на всіх святах, днях народження, тощо. Кафе яке знаходиться в с. Кам'яна, будувалося спільно подружжям ОСОБА_5 для себе, щоб там жити і працювати. Будівництво велось за кредитні кошти, які вони брали у банках, а також за зароблені ними кошти, так як вони разом працювали в Чернівцях в ресторані "ІНФОРМАЦІЯ_3". Крім того колишній чоловік позивача, також давав їй якісь гроші, які також направлялись на будівництва кафе. Будували ОСОБА_5 все разом, а їх сім'я та ще інші друзі та родина допомагали їм розчищати ділянку від зарослів, красити вікна і мити все. Після побудови кафе, подружжя ОСОБА_5 проживало в житлі на другому поверсі де розташовувались кімнати, спальня, ванна, туалет та біль'ярдна. Кухні на другому поверсі не було і вони готовили в літній кухні.

Свідок ОСОБА_2, в суді показав, що кафе з житлом його донька із відповідачем будували разом. Коли вона розлучилась із своїм першим чоловіком то із Закарпаття привезла десять тисяч доларів США, які направлені були на будівництво кафе. Для будівництва кафе вони брали кредити і працюючи віддавали їх. Жили в житлі на другому поверсі, яке було повністю вмебльоване. Потім придбали також ще два автомобілі. Під час будівництва, позивач і відповідач працювали в ресторані "ІНФОРМАЦІЯ_3", власником якого був ОСОБА_7 Позивач там працювала адміністратором.

Будучи допитаною в якості свідка по справі, позивач ОСОБА_4, суду показала, що вона ще у 2003 році, до шлюбу із ОСОБА_5, позичила йому вісім тисяч доларів США, які їй не були повернуті так як вони одружились і разом будували кафе. У 2003 році вони купили і завезли на будівництво дерево, арматуру, провели освітлення. За свої гроші, які вони брали в кредит та крім того їй ще давав гроші колишній чоловік, вони у 2004 році побудували спірне нерухоме майно в т.ч. і житло на другому поверсі так як жити вони не мали де. Гроші з їх весілля також були потрачені на будівництво.

Свідок ОСОБА_8, будучи допитаною, суду показала, що вона перебувала в шлюбі із відповідачем до 2001 року. При розлученні вони поділили своє майно. При цьому їй залишився будинок на АДРЕСА_4, а йому ресторан "ІНФОРМАЦІЯ_3", який був оформлений на ОСОБА_7 ще з 1995-1996 років.

Свідок ОСОБА_7, суду показав, що ресторан "ІНФОРМАЦІЯ_3", належав йому, а в подальшому був проданий у 2006 році за 100 тисяч доларів США. Куди розійшлися гроші він не знає.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_9 суду показала, що позивач і відповідач одружились в кінці листопада 2003 року. Кафе "ІНФОРМАЦІЯ_2" вони побудували разом після одруження за спільні кошти, в т.ч. весільні. Тетяна позичила відповідачу 8 тисяч доларів США та отримувала від першого чоловіка якісь гроші за магазин який вони мали в Закарпатті. Кафе вони побудували таким чином щоб на другому поверсі жити так як свого житла вони не мали. Спочатку жили у свідка, а потім зняли квартиру на АДРЕСА_2, а в подальшому перейшли проживати на другий поверх кафе.

Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Так судом встановлено, що в АДРЕСА_1, знаходиться спірне нерухоме майно яке складається із літ. "А-І", загальною площею 379,80 кв.м., житловою площею 153,10 кв.м., тамбура літ. "а", котельні літ. "а1", ганку з козирком літ. "а2", ганку літ. "а3", криниці № 1, літнього кафе літ. "Г-І", мансарди літ. "Мс", прибудови лі. "г1", тераси літ. "г2", сходів літ "г3" та вбиральні літ. "Д" (а.с.133 Т.1, 26 Т.2).

При цьому в суді підтверджено, що житловим приміщенням площею 153,10 кв.м., є другий поверх будівлі, яке складається із коридору № 2.1, кімнат № 2.2, 2.4, 2.6, гардеробної № 2.3 та ванної № 2.4 (а.с.29-31 Т.2). Житлове приміщення повністю ізольоване від приміщень кафе, має окремий вхід через ганок літ. "а3" і тамбур літ. "а", але спільну із кафе котельню літ. "а1" та зважаючи на розміщення ванної кімнати в житлі і вбиралень в кафе, також і спільну каналізаційну систему (а.с.30-31 Т.2).

Право власності на цю нерухомість посвідчено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.133 Т.1), яке було видане 13.08.2010 року на ім'я ОСОБА_5, на підставі рішення виконкому Кам'янської сільської ради № 53 від 11.08.2010 року та зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.08.2010 року (реєстраційний номер 14195544) за власником ОСОБА_5 на праві приватної власності із часткою 1/1 (звор.а.с.133 Т.1), місце проживання якого зареєстровано за адресою місця розташування об'єкта - АДРЕСА_1, що підтверджено довідкою сільради № 778 (а.с.196 Т.1).

Між сторонами позову існували зареєстровані шлюбні відносини з 23.11.2003 року, згідно копії свідоцтва про шлюб (а.с.11 Т.1), які були розірвані рішенням Сторожинецького райсуду від 25.04.2013 року (а.с.12 Т.1), що не заперечується і сторонами.

В суді показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, які об'єктивно підтверджували показання один одного та доповнювали не спростовуючи їх доведено, що подружжя ОСОБА_4 проживало в житлі по АДРЕСА_1, з часу його створення і до розірвання шлюбу, що також не заперечується відповідачем.

Крім цього, зазначені свідки показали, що спірний об'єкт нерухомості - кафе з житловим приміщенням, будувалося подружжям ОСОБА_4, за їх спільні кошти, їх працею для забезпечення їх роботою, доходом і житлом.

Судом також здійснено аналіз представлених сторонами письмових документів в справі із яких вбачається, що до виділення земельної ділянки, на якій в даний час знаходиться спірне нерухоме майно, вона відносилась до земель Кам'янської сільської ради, і була призначена для пасовища, що підтверджується актом вибору та обстеження земельної ділянки під кафе від 25.07.2002 року, замовником будівництва якого (забудовником), являвся ОСОБА_5 (а.с.130 Т.1).

Розпорядженням Сторожинецької райдержадміністрації № 289 від 09.09.2002 року (а.с.87 Т.1) фізичній особі ОСОБА_5 було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,20 га, для будівництва та обслуговування приватного кафе.

19.05.2003 року відповідач ОСОБА_5 зареєструвався приватним підприємцем (а.с.78, 119 Т.1) і частково до цього (а.с.85,121,123, 124), а частково після (а.с.122, 125,128), ОСОБА_5, як приватний підприємець погоджував з відповідними службами Сторожинецького району, місце розташування кафе.

Після реєстрації шлюбу між сторонами, ОСОБА_5, як приватному підприємцю, 14 липня 2004 року, виконком Кам'янської сільської ради, рішенням № 28 (а.с.126 Т.1) дозволив оформлення технічної документації на будівництво кафе.

В подальшому, ОСОБА_5, як приватний підприємець 24.12.2004 року уклав договір (а.с.79 Т.1) із Сторожинецькою РДА на викуп земельної ділянки площею 0,20 га для комерційних потреб - обслуговування кафе, а 13.07.2005 року виконком Кам'янської сільської ради рішенням № 57 (а.с.81 Т.1) задовольнив заяву громадянина ОСОБА_5 і дав йому дозвіл на виготовлення, на своє ім'я, технічної документації на самовільно побудовані літню кухню, котельню та відхилення від проекту забудови, по проекту кафе з мансардою, а по факту кафе з житловим приміщенням двоповерхове. Факт самочинного будівництва і відхилення від проекту підтверджувався, на час прийняття цього рішення, довідкою Сторожинецького РБТІ за 2005 рік (а.с.114 Т.1).

Виходячи з цього та зважаючи на те, що 14.09.2005 року між позивачем та відповідачем, які були подружжям, як між підприємцями, було укладено договір про спільну діяльність (а.с.152 Т.1), згідно якого вони об'єднались для надання послуг в сфері громадського харчування (кафе-бар) з метою отримання прибутку, суд вважає, що вже за станом на 14.09.2005 року, кафе функціонувало але без здачі його в експлуатацію, оскільки таких документів суду не представлено.

На підставі рішення виконкому Кам'янської сільської ради, Сторожинецького району за № 52 від 14.07.2004 року (а.с.83 Т.1) судом встановлено, що ОСОБА_5, як фізичній особі було дано дозвіл на початок будівництва кафе на орендованій земельній ділянці площею 0,20 га., що свідчить про те що вказана дата офіційно і законно є датою початку будівництва спірного об'єкта нерухомості.

Вказівка ж у договорі від 14.09.2005 року про спільну діяльність (а.с.152 Т.1) того, що кафе-бар в с. Кам'яна по АДРЕСА_3 належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, згідно рішення виконкому Кам'янської сільської ради від 14.07.2004 року на думку суду є надуманою, оскільки такого рішення виконкому, суду не представлено, а зазначеного дня виконком вирішував тільки оформлення технічної документації на будівництво кафе і надання дозволу ОСОБА_5, як фізичній особі, на початок будівництва кафе.

Судом, при цьому було встановлено, що адреса місця розташування спірного об'єкта нерухомості, яка в деяких документах вказується як АДРЕСА_3 насправді є АДРЕСА_1, що сторонами не заперечується.

Показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, встановлено також, що саме подружжя ОСОБА_4 розпочинало будівництво кафе. Своїми силами і за допомогою своїх друзів, в т.ч. свідків по справі, розчищали від зарослів виділену земельну ділянку та здійснювали інші земляні роботи, а в подальшому і побілку, покраску приміщень та прибирання території. Із показань цих свідків вбачається також що кошти на будівництво кафе і житла давалися як позивачем так і відповідачем, бралися кредити, а також витрачалися зароблені ними кошти в ресторані "ІНФОРМАЦІЯ_3".

Заперечуючи проти вказаних обставин, щодо спільних коштів затрачених на будівництво кафе, відповідач ОСОБА_5, в особі свого представника, подав докази у вигляді показань свідка ОСОБА_8, яка показала, що вона перебувала в шлюбі із відповідачем ОСОБА_5 до 2001 року та при розлученні вони поділили своє майно і при цьому ОСОБА_5 дістався ресторан "ІНФОРМАЦІЯ_3", який був оформлений на ОСОБА_7, який в суді, будучи допитаним в якості свідка підтвердив факт такого оформлення і показав, що він продав цей ресторан за сто тисяч доларів США у 2006 році.

Будь-яких доказів перебування у власності відповідача ОСОБА_5 вказаного ресторану, продажу ним цього ресторану за 100 тисяч доларів США і направлення їх на будівництво кафе в с. Кам'яна, суду представлено не було. А тому, виходячи з надуманості вказаних обставин та встановленого судом факту, що за станом на 14.09.2005 року, кафе вже працювало суд вважає, що гроші із зазначеного відповідачем джерела ніяк не могли бути використані на будівництво спірного кафе.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що його доходи, які він отримував від підприємницької діяльності також направлялись на створення нерухомого спірного майна.

Разом з тим, із витребуваної судом інформації, щодо доходів відповідача вбачається відсутність інформації про отримані доходи ОСОБА_5 від здійснення підприємницької діяльності за період з 2003 по 2006 роки, тобто за період створення майна (а.с. 159 Т.1), а тому очевидним є відсутність і цього джерела надходження коштів для будівництва нерухомого майна.

Взяття кредитів ОСОБА_5, як приватним підприємцем, частково в суді підтверджено кредитним договором № 207 від 04.10.2005 року на суму 300 тисяч гривень для поповнення обігових коштів (а.с.135 Т.1) та передачі ним в іпотеку земельної ділянки і спірного, незавершеного будівництвом кафе з житловим приміщенням при відсутньому документі на право власності.

Однак із п.3.3 іпотечного договору, вбачається, що предмет іпотеки перебуває в спільній сумісній власності ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_4, що до того ж підтверджено в суді нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 (а.с.165 Т.1), якою вона дала згоду відповідачу на отримання кредиту та передачу в іпотеку їх спільного майна в т.ч. незавершеного будівництва кафе з житловим приміщенням та побутовими будівлями.

Всі вказані обставини, на які відповідач посилався як на докази приналежності спірного майна йому як приватному підприємцю, на думку суду, не є доказами того, що спірне нерухоме майно являється майном ОСОБА_5, як приватного підприємця, а навпаки підтверджує належність цього майна на праві спільної власності позивачу та відповідачу, як подружжю.

Із досліджених судом документів, які могли б свідчити про правовий режим створеного майна, вбачається, що вони приймались хаотично, не послідовно, що є характерним для створення (будівництва) нерухомого майна працею самого забудовника, без допомоги підрядних організацій. Будь-яких доказів залучення підрядних організацій до створення майна, суду не представлено.

Посилаючись на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 11 від 21.12.2007 року, щодо того що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач намагався довести суду, що вказане нерухоме майно є майном ОСОБА_5, як приватного підприємця.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 11 від 21.12.2007 року, дійсно визначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст.52 ЦК, майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Однак, на думку суду, та обставина, що майно належить приватному підприємцю підлягає більш детальному і конкретному доказуванню.

Відносини, щодо майна фізичних осіб-підприємців, регулюються в т.ч. нормами Господарського кодексу України (далі ГК України), згідно п.2 ч.2 ст.55 якого, суб'єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до Закону як підприємці.

Статтею 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, згідно ст.133 ГК України, становлять право власності на інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління, право володіння право користування, тощо.

Відповідно до положень ст.ст.139, 144 ГК України, майном у сфері господарювання визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів. Майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання можуть виникати в т.ч. і внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом. При цьому право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 145 ГК України, встановлено також, що суб'єкти господарювання зобов'язані на основі даних бухгалтерського обліку складати фінансову звітність за формами, передбаченими законодавством, проводити інвентаризацію належного їм майна для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та звітності, надавати фінансову звітність, відповідно до вимог закону та їх установчих документів.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 58 та 59 ЦПК України, визначено, що докази мають бути належними, які містять інформацію щодо предмета доказування і допустимими, які одержані в порядку встановленому законом.

Виходячи з цього належними і допустимими доказами належності спірного майна до майна фізичної особи - підприємця, могли б бути документи передбачені у зазначених нормах ГК України, однак вони суду не представлені і, як було встановлено судом у відповідача відсутні.

Представлене відповідачем, як доказ своїх заперечень на позов, свідоцтво про право власності на спірну нерухомість від 13.08.2010 року, яке видане на ім'я ОСОБА_5 (а.с.133 Т.1) свідчить, що його власником є фізична особа, а не суб'єкт підприємницької діяльності.

Крім цього, виходячи із зазначених у ст.144 ГК України вимог щодо виникнення права власності на майно, що підлягає державній реєстрації з дня здійснення реєстрації цього майна або відповідних прав на нього та виходячи із аналізу дослідженого витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.08.2010 року (звор. а.с. 133 Т.1), спірне нерухоме майно зареєстровано в реєстрі за номером 14195544, за відповідачем ОСОБА_5 на праві приватної власності із часткою 1/1, без зазначення його статусу приватного підприємця, що в цілому свідчить про те, що вказане майно не є майном приватного підприємця.

Таким чином аналіз і оцінка судом всіх зазначених документів та інших отриманих в суді доказів дали суду можливість зробити висновок про те, що позивач і відповідач перебуваючи в шлюбі, за власні кошти і спільною працею здійснили самочинне будівництво кафе з житловим приміщенням по АДРЕСА_1 в с. Кам'яна, Сторожинецького району, яке в подальшому було дозволено і оформлено виконкомом Кам'янської сільської ради за одним із подружжя, а саме за ОСОБА_5, на праві приватної власності.

Таке оформлення, без врахування інтересів іншого із подружжя, на думку суду є несправедливим, а тому порушені права позивача, за цим позовом, підлягають захисту.

При цьому, суд знаходить, що визнання права власності за приватним підприємцем ОСОБА_5 на літнє кафе літ. "Г", на підставі рішення Господарського суду Чернівецької області від 30.06.2010 року (а.с.113 Т.1), на яке посилається в своїх запереченнях відповідач не є допустимим доказом такого права, оскільки вказане рішення не було правовстановлюючим документом для видачі свідоцтва про право власності і приймалося рішення без урахування інтересів ОСОБА_4, як іншого співвласника майнового комплексу кафе з житловим приміщенням в склад якого входить і літнє кафе.

Крім того із рішення виконкому Кам'янської сільської ради № 53 від 11.08.2010 року (а.с.112 Т.1), яке і було підставою видачі свідоцтва про право власності, вбачається, що саме виконком оформив за ОСОБА_5 право власності на будівлю літнього кафе літ. "Г".

Посилання відповідача, в своїх запереченнях, на статус земельної ділянки, на якій побудоване спірне майно, на думку суду не спростовує висновків суду, щодо спільної сумісної власності подружжя на кафе із житловим приміщенням.

Розпорядженням Сторожинецької райдержадміністрації № 289 від 09.09.2002 року (а.с.87 Т.1) ОСОБА_5, як фізичній особі, було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,20 га, для будівництва та обслуговування приватного кафе. Договору оренди суду не представлено.

Згідно договору від 24.12.2004 року (а.с.79 Т.1), укладеного між Сторожинецькою райдержадміністрацією та приватним підприємцем ОСОБА_5 , останньому було продано земельну ділянку площею 0,20 га. за 11400,00 грн., з переходом права власності на землю до покупця при певних умовах, в тому числі з часу повної оплати її вартості, яка мала місце 21.07.2005 року (а.с.193 Т.1).

Виходячи із предмету зазначеного договору, цільовим призначення земельної ділянки було комерційне призначення, а саме для обслуговування кафе.

Вказівка в договорі, щодо призначення ділянки для обслуговування кафе, на думку суду, додатково свідчить, що кафе на дату укладення договору, а також на дату оплати ціни договору, вже було побудоване, а тому купівля землі, під вже побудоване кафе, не змінила правовий режим нерухомого майна із приватної спільної сумісної власності на власність приватного підприємця. До того ж ця земельна ділянка, не є предметом розглядуваного судом позову, а суд, відповідно до правил диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказом належності спірного майна до спільної сумісної власності сторін позову, свідчить також і те, що побудоване нерухоме майно - кафе з житловим приміщенням є специфічним по своєму складу, оскільки кафе призначено для комерційної діяльності, а житлове приміщення призначене для проживання в ньому людей і використовувалось подружжям ОСОБА_5 саме в цих цілях.

Відокремленість житлових приміщень окремим, самостійним входом, від об'єкту комерційної діяльності з однієї сторони та поєднання їх певними будівельними конструкціями, свідчить про єдину власність призначену для задоволення спільних потреб.

Допитані в суді свідки ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, суду показали, що житлове приміщення над спірним кафе було єдиним місцем проживання позивача і відповідача.

Показання вказаних свідків, об'єктивно підтверджуються також і довідкою Кам'янської сільської ради, Сторожинецького району № 778 (а.с.196 Т.1) із якої вбачається, що до погосподарського номера за адресою АДРЕСА_1, зареєстрований ОСОБА_5. До того ж спільне проживання подружжя ОСОБА_5 в житлі за вказаною адресою, не заперечувалося і сторонами, що в цілому свідчить про те, що наявне житло було і є функціональним, використовувалося і використовується за своїм безпосереднім призначенням.

Посилання представника відповідача на переваги і недоліки спірного майна, зазначені у висновку судової будівельно-технічної експертизи (а.с.7 Т.2), на думку суду не має відношення до справи, а зазначення у вказаному висновку про таку перевагу як повний набір приміщень для розважального комплексу (два номера на другому поверсі, більярдну), на думку суду є не суттєвим так як експерт в даному випадку вийшла за межі своїх повноважень та допустила припущення, оскільки на другому поверсі згідно свідоцтва про право власності відсутні будь-які номери, а наявні тільки житлові приміщення (кімнати, спальні, гардеробна, тощо).

В суді доказано, що житлові приміщення на другому поверсі подружжя ОСОБА_5 побудувало для себе, тобто для свого проживання. В цих приміщеннях вони жили і будь-які твердження, щодо іншого цільового призначення цих приміщень, на думку суду, є неспроможними.

Експерт не вважала можливим визначити вартість складових частин спірного комплексу, згідно переліку об'єктів наведеного в свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 13.08.2010 року, як про це ставилось питання в ухвалі суду про призначення цієї експертизи, з огляду на наявні ознаки спеціалізованого майна. Виходячи з цього суду не представляється можливості здійснити поділ цього майна на об'єкти комерційного призначення і житло, а тому вказане майно оцінювалося судом як цілісне, неділиме майно.

Ухвалою Сторожинецького районного суду від 12.12.2014 року (а.с.83 Т.2), по цій же цивільній справі, було визнано мирову угоду (а.с.82 Т.2) між сторонами з приводу визнання рухомого майна яке знаходилось в кафе з житловим приміщенням, що по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділу його між сторонами спору.

Статтею 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рухомим майном, з приводу якого між сторонами укладена мирова угода були, в т.ч. великий більярдний стіл і плазмовий телевізор, комп'ютер та принтер, які знаходились в житлових приміщеннях, а також 6 штук кондиціонерів, столи дерев'яні в кількості 40 шт., стільці дерев'яні в кількості 90шт. та лавки дерев'яні в кількості 50 шт., які знаходились в приміщеннях кафе.

На думку суду, кондиціонери в кількості 6 штук, столи дерев'яні в кількості 40 штук, стільці дерев'яні в кількості 90 штук та лавки дерев'яні в кількості 50 шт., які знаходились в приміщенні залу кафе, мають безпосереднє відношення до комерційної діяльності оскільки це майно створювалось чи придбавалось безпосередньо для задоволення потреб кафе.

Крім того, в ході розгляду справи, відповідач заперечував те, що лавки і столи заказувались до виготовлення і оплачувались спільними коштами подружжя ОСОБА_5.

Визнавши, що майно яке знаходилось в кафе є спільним сумісним майном сторін, придбаним ними під час шлюбу, відповідач тим самим, спростував свої ж заперечення на позов, що безсумнівно говорить на користь позовних вимог і щодо спірного нерухомого майна.

Судом вже було встановлено, що офіційною і законною датою початку будівництва спірного об'єкта нерухомості, є 14 липня 2004 року, тобто дата рішення виконкому Кам'янської сільської ради, Сторожинецького району за № 52, яким ОСОБА_5, як фізичній особі було дано дозвіл на початок будівництва кафе.

Виходячи з цього, суд знаходить, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Сімейного Кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року.

Разом з тим суд констатує незмінність правових підстав для розглядуваних спірних правовідносин сторін, оскільки згідно положень ст.22 КпШС України, яка діяла на час одруження сторін та згідно положень аналогічної статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Таким чином позовні вимоги, в частині визнання кафе з житловим приміщенням, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5, підлягають задоволенню.

Позивач просив також стягнути із відповідача понесені ним судові витрати пов'язані із сплаченим судовим збором в сумі 3441 гривень та витратами пов'язаними із оплатою вартості проведених експертиз рухомого і нерухомого майна.

При подачі позову до суду позивач сплатив 3441,00 гривень судового збору (а.с.2 Т.1), а тому вказана сума, на думку суду, підлягає поверненню позивачу за рахунок відповідача. Питання відшкодування судових витрат пов'язаних із рухомим майном, сторонами врегульоване в мировій угоді, а на підтвердження витрат пов'язаних із нерухомим майном, суду доказів не представлено.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 61, 88, 146, 213, 215, 223 ЦПК України та на підставі ст.22 КпШС України, ст.ст. 60, 62, 63 СК України, ст.ст. 55, 58, 128, 133, 139, 144, 145 Господарського кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, задовольнити.

Визнати кафе з житловим приміщенням, літ. "А-1", тамбур літ. "а", котельню літ. "а1", ганок з козирком літ. "а2", ганок літ. "а3", криницю № 1, літнє кафе літ. "Г-1", терасу літ. "г2", сходи літ. "г3", вбиральню літ. "Д", загальною вартістю 1637000 гривень, які розташовані по АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_4, понесені нею судові витрати в сумі 3441 (три тисячі, чотириста сорок одну) гривню, сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: