Провадження №2/200/3221/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

11 грудня 2014 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Шевцової Т.В.

при секретарі - Южаковій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд визнати недійсним договір позики від 04 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати недійсним договір позики від 10.03.2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 11.06.2012 року ним було отримано витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №36418229, з якого дізнався про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі ухвали Київського районного суду м.Одеси від 20.07.2010 року по справі №2-5997/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 10.03.2009 року.

20.09.2012 року він отримав витяг з з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з якого дізнався про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.07.2010 року по справі №2-3186/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 04.06.2008 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.05.2012 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 2143279 грн. Вказаним рішенням встановлено, що 04.06.2008 року між відповідачами укладено договір позики на суму 200 000 доларів США, а 10.03.2009 року - на суму 61 950 доларів США. Своєї згоди на укладення цих правочинів він дружині ОСОБА_2 не надавав. У його заявах до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про скасування заходів забезпечення позову було відмовлено.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором позики обмежуються його права на нерухоме майно, у зв'язку з чим і звернувся до суду з цим позовом.

В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, без фіксації процесу технічними засобами, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 2143279 грн. за договором позики від 04.06.2008 року та від 10.03.2009 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.05.2014 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про скасування заходів забезпечення позову, вжитих в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним та фіктивним, оскільки рішення суду про стягнення боргу в сумі 2143279 грн. не виконано.

Цією ж ухвалою суду встановлено, що право власності на будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 20.10.2008 року, а не на підставі договору від 16.09.2010 року. Встановлено, що договір про поділ майна від 16.09.2010 року, яким виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, укладений після постановлення судами ухвал про забезпечення позову. Суд Апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на відповідну ? частину вказаного будинку і відчуження домоволодіння ОСОБА_1 унеможливить виконання рішення суду.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.07.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, укладений 13.06.1992 року, розірвано.

Відповідно договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 16.09.2010 року, будинок АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Представником позивача в попередньому судовому засіданні надано копію розписки відповідача ОСОБА_2 від 10.03.2009 року, відповідно якої остання отримала в борг від ОСОБА_3 61 950 доларів США.

Також, представником позивача надано копію розписки відповідача ОСОБА_2 від 04.06.2008 року, відповідно якої остання отримала в борг від ОСОБА_3 200 000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Представником відповідача ОСОБА_3 до суду надано письмові заперечення, відповідно яких просить в позові відмовити, оскільки в розумінні ст.65 СК України договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, належним позичальнику, тому згода чоловіка на укладення договору позики не потрібна. В обґрунтування своєї позиції посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правововідносин".

Так, згідно п.25 вказаної постанови, положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Суд погоджується з такими доводами представника відповідача та вважає, що оспорювані правочини, укладені ОСОБА_2 з метою отримання в позику грошових коштів, не спрямовані на розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, за своїми зобов'язаннями позичальник відповідає виключно своєю часткою в спільній сумісній власності подружжя, отже підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 39, 57, 60, 88, 169,179,197, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів позики - відмовити.

Судовий збір не відшкодовувати.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів із дня отримання копії заочного рішення.

Суддя Т.В. Шевцова