П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,Сеніна Ю.Л.,
Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,-

за участі: прокурора Сахно Н.В. й представника публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" Лінніченко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_9 до ОСОБА_10, публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк", треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, про визнання договору поруки недійсним за заявою ОСОБА_9 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_9 звернулась із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 1 серпня 2006 року між нею й ОСОБА_12 укладено договір позики, за умовами якого вона передала останньому 23 млн грн, а ОСОБА_12 прийняв, зобов'язався повернути у строк і на умовах, визначених договором. Строк повернення суми позики - 1 серпня 2013 року.

З метою забезпечення виконання договору позики цього самого дня вона, ОСОБА_12 і ОСОБА_10 уклали договір поруки, згідно з яким останній поручився перед нею за належне виконання позичальником своїх зобов'язань. Умовами договору поруки передбачено застереження щодо укладення

ОСОБА_10 наступних договорів поруки, застави, іпотеки та інших цивільно-правових угод, які можуть спричинити зменшення майна поручителя, без попереднього письмового погодження з позикодавцем. У разі порушення цього обов'язку сторони домовились вважати зазначені договори недійсними та такими, що не породжують жодних правових наслідків.

Посилаючись на те, що ОСОБА_10 у порушення умов договору поруки, без її згоди, 19 лютого 2009 року поручився перед відкритим акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" (далі - ВАТ АБ "Укргазбанк" (назву змінено на публічне акціонерне товариство акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - ПАТ АБ "Укргазбанк") за належне виконання ОСОБА_11 зобов'язань за кредитним договором від 1 березня 2007 року, ОСОБА_9 просила суд визнати недійсним договір поруки, укладений 19 лютого 2009 року між ВАТ АБ "Укргазбанк", ОСОБА_10 і ОСОБА_11

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 6 березня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено, визнано недійсним договір поруки, укладений 19 лютого 2009 року між ОСОБА_10, ВАТ АБ "Укргазбанк" і

ОСОБА_11, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_9

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

27 серпня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2014 року залишено без змін.

У листопаді 2014 року до Верховного Суду України звернулась

ОСОБА_9 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції статей 203 та 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), унаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення в подібних правовідносинах.

У зв'язку із цим ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року, а справу передати на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

17 листопада 2014 року зазначену вище справу допущено до провадження Верховного Суду України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявниці, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 1 серпня

2006 року між ОСОБА_9 (позикодавець) і ОСОБА_12 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальника 23 млн грн, а останній прийняв у власність зазначену суму та зобов'язався повернути у строк і на умовах, визначених договором. Останнім днем повернення суми позики є 1 серпня 2013 року (пункт 2.2 договору позики).

Того самого дня між ОСОБА_9 (позикодавець), ОСОБА_12 (позичальник) і ОСОБА_10 (поручитель) було укладено договір поруки (далі - договір поруки від 1 серпня 2006 року).

Умовами договору поруки від 1 серпня 2006 року передбачено обов'язок ОСОБА_10 виконати зобов'язання ОСОБА_12 за договором позики від 1 серпня 2006 року. Позичальник і поручитель відповідають солідарно. Поручитель відповідає перед позикодавцем усіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності (пункти 1.1 - 1.3).

Згідно з пунктом 3.6 договору поруки від 1 серпня 2006 року поручитель зобов'язався не укладати наступні договори поруки, застави, іпотеки та інші цивільно-правові угоди, які можуть спричинити зменшення майна поручителя, без попереднього письмового погодження з позикодавцем. У разі порушення обов'язку сторони домовились вважати зазначені договори недійсними та такими, що не породжують жодних правових наслідків.

19 лютого 2009 року між ВАТ АБ "Укргазбанк", ОСОБА_10 і ОСОБА_11 укладено договір поруки № 53-ф/07-Р (далі - договір поруки від 19 лютого 2009 року).

Пунктами 1.1, 1.2 договору поруки від 19 лютого 2009 року передбачено, що ОСОБА_10 зобов'язується перед ВАТ АБ "Укргазбанк" відповідати за виконання ОСОБА_11 зобов'язань за кредитним договором, укладеним

1 березня 2007 року між ВАТ АБ "Укргазбанк" і ОСОБА_11

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2012 року позов ПАТ АБ "Укргазбанк" задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 на користь банку 24 682 026 грн 30 коп. заборгованості за кредитним договором від 1 березня 2007 року, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9, місцевий суд дійшов висновку про те, що договір поруки від 19 лютого 2009 року впливає на законні інтереси ОСОБА_9 зокрема, позбавляє гарантованої можливості повного задоволення її вимог за рахунок майна поручителя. Укладаючи договір поруки від 19 лютого 2009 року, ОСОБА_10 порушив положення статей 13, 509, 526 і 629 ЦК України, що є підставою для визнання оскаржуваного договору поруки недійсним відповідно до вимог статті 215 ЦК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, виходив із того, що підстави та наслідки недійсності правочинів можуть бути передбачені виключно законами, а не договором. Пункт 3.6 договору поруки від 1 серпня 2006 року обмежує можливість ОСОБА_10 мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, тому є нікчемним у розумінні статті 27 ЦК України й жодним чином не впливає на відносини між ОСОБА_10 і ПАТ АБ "Укргазбанк".

ОСОБА_9 зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду більш ніж двох справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Для прикладу заявниця надала ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2011 року, від 14 березня 2012 року, від

30 травня 2012 року, від 1 жовтня 2012 року, від 20 березня 2013 року, а також ухвалу Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції.

Однак зазначені ухвали судів касаційної інстанції, надані

ОСОБА_9 для порівняння, не є прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

14 березня 2012 року скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення місцевого суду, яким задоволено зустрічний позов і визнано недійсним договір поруки, з підстав того, що він був підписаний і набрав законної сили до підписання кредитного договору та що поручитель не міг знати всіх обов'язків, передбачених кредитним договором.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

1 жовтня 2012 року залишено без змін рішення місцевого та апеляційного судів про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зазначений договір був оскаржений у судовому порядку стороною укладеного договору. Суд касаційної інстанції погодився з висновками попередніх інстанцій, що оспорюваний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались.

Таким чином, судами встановлені різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судами касаційної інстанції однієї й тієї самої норми матеріального права.

Крім того, не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2011 року (у справі щодо визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із підстав укладення його під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах), від 30 травня 2012 року (у справі за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором і за зустрічними позовними вимогами щодо визнання недійсними кредитного договору, договорів застави та поруки з підстав того, що вони укладені внаслідок обману та прояву нечесної підприємницької практики з боку банку) і від 20 березня 2013 року

у справі про визнання договору дарування недійсним із підстав укладення його з метою уникнення звернення стягнення на майно, що є предметом дарування) та ухвала Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року (у справі щодо визнання шлюбного договору недійсним із підстав укладення його з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення позики), якими скасовано рішення судів попередніх інстанцій, а справи направлені на новий розгляд.

Зазначені ухвали судів касаційної інстанції не містить правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказують на допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору.

За таких обставин підстави для задоволення заяви ОСОБА_9 та скасування ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від

27 серпня 2014 року відсутні.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-5 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_9 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко