Справа № 2/489/2841/14 р.
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
1 грудня 2014 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Спінчевської Н.А.,
при секретарі - Ковальовій С.В.,
за участю представника позивачки ОСОБА_1, представника третьої особи ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,
У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2
Позивачка вказує на те, що вона є власником вказаної вище квартири на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2003 року. Відповідач ОСОБА_4 є її двоюрідним братом, якого вона зареєструвала в квартирі з 02.12.2003 року. Відповідач не проживає в належній їй квартирі з 2003 року.
Посилаючись на ці обставини, позивачка просила суд визнати відповідача на підставі положень ст.ст. 71, 72 ЖК України таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
У листопаді 2014 року позивачка змінила підстави позову, подавши письмову заяву, та, посилаючись на положення ст..405 ЦК України, просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом.
В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов. Просив про його задоволення.
Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду справи судом повідомлявся судом належним чином.
У відповідності до положень ст..ст.224, 225 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи.
Представник третьої особи при вирішенні позову покладалася на розсуд суду.
Заслухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.
За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).
Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
В силу статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні.
За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.01.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в КП ММБТІ 24 січня 2003 року, належить двохкімнатна квартира АДРЕСА_1.
Згідно довідки ЖКП «Південь» від 29.09.2014 року та довідки сектору адресно-довідкової роботи УДМС в Миколаївській області від 21.11.2014 року в належній позивацці квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_4 з 26.12.2003 року.
Із пояснень представника позивачки в судовому засіданні слідує що з 2004 року відповідач в у даній квартирі не проживає.
Факт тривалого не проживання відповідача у спірній квартирі також підтверджується актом про не проживання, складеним ЖКП «Південь» 19.11.2014 року.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності в спірній квартирі будь - яких особистих речей відповідача, предметів побуту, тощо.
Отже, встановлене свідчить про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин з 2004 року по теперішній час, тобто понад встановлений законом строк на протязі якого зберігається право члена сім'ї на проживання у квартирі, а тому він втратив право на користування цим житлом відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України.
Керуючись ст.ст. 14, 15, 209, 212-215, 224, 225 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська