Справа № 304/1187/13-ц
Провадження № 2/304/14/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Ганька І. І.,

при секретарі - Соханич Л.Ю.,

за участю представника позивачки - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

представника Дубриницької сільської ради

Перечинського району - Пеняк Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дубриницька сільська рада Перечинського району Закарпатської області про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дубриницька сільська рада Перечинського району Закарпатської області, про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її брат - ОСОБА_5. За життя він склав заповіт, за яким все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, в тому числі і житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, а також належні йому майнові права, заповів відповідачці ОСОБА_2 Оскільки, братом не оформлено та не зареєстровано жодних правовстановлюючих документів на вказаний будинок, право власності на такий не виникло, а тому у нього і не було можливості розпоряджатися будинком. Крім того, на момент складання заповіту волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним та не відповідало його волі, оскільки він знаходився під впливом лікарських засобів у зв'язку з важкою онкологічною хворобою, внаслідок чого не міг керувати своїми діями та усвідомлювати їх наслідки, а тому просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позов підтримав та просив такий задовольнити з тих підстав, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту не мав право заповідати будинок, на який не виникло право власності, оскільки не було проведено його державної реєстрації, у зв'язку з чим вважає, що заповіт відповідно до ст.1257 ЦК України складений особою, яка не мала на це права. В підтвердження цього посилається на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-164цс12 від 23 січня 2013 року. Що стосується такої підстави визнання заповіту недійсним як нездатність заповідача в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, то вважає, що на даний час вона спростована висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила в задоволенні такого відмовити та подала письмове заперечення посилаючись на те, що згідно п. 16 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року при вирішенні спорів у зв'язку із спадкуванням за заповітом, суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач зокрема має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому. Дана обставина (в силу її наявності) повністю заперечує те, що заповіт складено неповноважною особою.

Представник Дубриницької сільської ради Перечинського району - Пеняк Л.І. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила суду, що вона дійсно посвідчила заповіт померлого ОСОБА_5 як посадова особа органу місцевого самоврядування до повноважень та компетенції якої віднесено вчинення даної нотаріальної дії. Вказана вище нотаріальна дія вчинена нею у повній відповідності до норм чинного законодавства України, а тому в задоволенні даного позову просила відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 09 серпня 2012 року, актовий запис № 26 (а. с. 168).

За життя ОСОБА_5 заповів свій будинок та господарські будівлі і споруди, що знаходиться в АДРЕСА_1, та все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та все, що ще буде належати йому на час смерті, а також належні йому майнові права ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

Представник позивача, як на підставу позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним, посилається на те, що ОСОБА_5 за життя не оформив та не зареєстрував жодних правовстановлюючих документів на вказаний будинок, внаслідок чого право власності на такий у нього не виникло, а тому відповідно й не мав правових підстав розпоряджатися будинком.

Однак, як вбачається з матеріалів спадкової справи на майно померлого ОСОБА_5 №138/2012, будинок у АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належав батьку ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 162-172).

Спадщину за ОСОБА_6 відповідно до ч. 1 ст. 548, ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) прийняли ОСОБА_7 (дружина), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5 (син), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 (донька) (а. с. 173).

Після смерті ОСОБА_7 у зазначеному будинку був зареєстрований її син - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 166, 174).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1296 цього Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

При цьому, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ч. 4 ст. 1236 ЦК України).

Частиною 1 статті 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту, а саме його складання особою, яка не мала на це права, або з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним.

Таким чином саме вищезазначене може слугувати основною підставою для нікчемності заповіту як такого, що складений особою, яка не мала на це права, а не підстава, на яку посилається представник позивача - відсутність у спадкодавця ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Крім цього, як встановлено у судовому засіданні, на момент складання заповіту, а саме 30 липня 2012 року, спадкодавець ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, міг розуміти значення своїх дій, керувати ними, усвідомлювати їх наслідки, що стверджується актом судово-психіатричного експерта № 108 від 17 липня 2014 року (а. с. 133-139).

Також відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 3 ст. 56 цього Закону при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Отже, беручи до уваги вищенаведене суд дійшов висновку, що відсутність у спадкодавця ОСОБА_5 на момент складання заповіту правовстановлюючих документів на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 Закарпатської області не може слугувати підставою для визнання даного заповіту недійсним.

Що стосується посилання представника позивача на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі за № 6-164цс12, яка в порядку ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду, який застосовує у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, то суд приходить до висновку, що вказана правова позиція не стосується спірних правовідносин, оскільки регулює інші за змістом правовідносини, зокрема передбачені ст. ст. 387, 388 ЦК України.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР, ст.ст.1216, 1218, 1233, 1236, 1257, 1268 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.3, 4, 60, 88, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дубриницька сільська рада Перечинського району Закарпатської області про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: Ганько І. І.