Справа № 454/2873/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2014 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, свої вимоги мотивує тим, що 27.12.2007 році між ЗАТ КБ «Приватбанк» та нею укладено кредитний договір на суму 40076 дол. США, забезпечений іпотекою двохкімнатною квартирою, а у випадку виникнення заборгованості обов'язком сплачувати, окрім основного боргу, відсотки, комісію і пеню від простроченої суми, а згідно ЗУ «Про іпотеку» за невиконання основного зобов'язання іпотекодержатель вправі здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що при підписанні даного договору було порушено її та сім'ї права, оскільки кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позичальника та порушує її права. Предметом договору згідно розділу першого є те, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки в розмірі 40076 дол. США зі сплатою страхових платежів на строк десять років відповідно до розділу 8 договору. Забезпеченням виконання зобов'язань позичальником виступає іпотека. Повне погашення кредиту (позики) повинно бути проведено в останній день строку. Вважає, що пункт 1.1. договору суперечить ч. 1 ст.524 ЦК України, в якій сказано, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Частина 2. ст.524 ЦК України дозволяє визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті згідно з ч.2. ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті. Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, тобто 203586,08 грн. за 40076,00 дол. США. Стаття 192 ЦК України поширює правовий режим грошей лише на грошову одиницю України - гривню. Іноземна ж валюта може використовуватися в Україні лише в окремих випадках, встановлених законом. Договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону навіть в тому разі, якщо в них визначений еквівалент у національній валюті. Видача кредитів в іноземній валюті не може пояснюватись юридичною необізнаністю банку, оскільки в його структуру входять такі підрозділи, як: юридичний, валютних операцій та фінансово-економічний департаменти. Навіть якщо банк і отримав ліцензію від НБУ для надання кредиту в іноземній валюті, який взяв на себе відповідальність за порушення діючого законодавства, то і в цьому випадку він не мав юридичного права видавати кредит фізичній чи юридичній особі, резиденту України, який не має аналогічної ліцензії НБУ на отримання кредиту в іноземній валюті. Вважає, що банк скористався юридичною необізнаністю позичальника. Підкреслює, що на кредити в іноземних валютах, видані для придбання нерухомого майна, поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів», адже згідно з п. 2 Положення НБУ «Про кредитування» фізичні особи мають право на отримання лише споживчого кредиту в національній валюті. Згідно з п.44 Положення НБУ «Про кредитування» споживчий кредит це кредит на придбання споживчих товарів та послуг. Отже відносини за договором є відносинами між споживачем і кредитодавцем, що відображені у ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», і підпадають під його регулювання. Закон не забороняє видавати валютні кредити, але в такому випадку виражає зобов'язання в гривні з визначенням грошового еквіваленту в іноземній валюті. Зазначене порушення вимог ЦК України має своїм наслідком недійсність договору в цілому, оскільки розділ 1 договору є суттєвою його умовою і предметом. Крім цого, ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, учинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.35 ЗУ «Про Національний банк України" гривня (банкноти і монети), як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається всіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Під валютними у вказаному Декреті Кабінету Міністрів України розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком таких, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей у міжнародному обігу, як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Одночасно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення. Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі,й операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу, можливе при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім цього, на момент укладання договору курс гривні до долара США становив 508 грн. за 100 дол. США. До цього часу такий курс, з незначними коливаннями, тримався в Україні протягом останніх шести років. Як запевняли позичальника працівники відповідача, кредит у іноземній валюті - долар - є для нього найбільш вигідним. Вони стверджували, що економіка України розвивається стабільно, а НБУ пильно слідкує за курсом гривні до долара, що кредит у гривнях обтяжений великими процентами, і тому в порівнянні з доларовим є невигідним. Про валютні ризики, всупереч ЗУ «Про захист прав споживачів» її не попереджали. На сьогодні курс гривні до долара становить приблизно 1294 грн. за 100 дол. США. Подальше виконання договору, порушило і далі порушуватиме співвідношення позичальник та поручитель, оскільки відповідачу буде повернуто з боку позичальника значно більше, ніж домовлено в день укладення договору. Подальше виконання договору позбавить його того, на що він розраховував, а саме отримання вигідного кредиту на придбання рухомого майна. Зміст спірного договору суперечить також і ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ні перед укладенням договору, ні протягом його дії відповідач не повідомив позичальника у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон. Відповідно до ст. 15 Закону "Про захист прав споживачів", у разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Позичальнику з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Згідно ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тобто виходячи з вищевикладеного це є достатньою підставою для визнання Договору. У додатку №1 до кредитного договору «Права та обов'язки сторін» містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку Банку. Фактично ще в момент підписання договору позивача, як Позичальника, поставлено в невигідне та таке, що порушує його права та становище. Тобто банк в односторонньому порядку даним договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати кредит за рахунок знецінення гривні. Також він передбачив своє право відповідно до пункту 2.3. договору в односторонньому порядку розірвати договір з дати повідомлення позивача про це, з зобов'язанням в останній 30-й календарний день з дня дати отримання повідомлення повернути кредит в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування. Зазначає, що порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме статті 525 ЦК України, є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Дана стаття говорить про недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання чи односторонньої його зміни. Тобто прописавши у договорі, що банк в будь-який момент може збільшити кредит або розірвати договір в односторонньому порядку і вимагати повернення кредиту тягне за собою визнання договору недійсним. Просить суд визнати кредитний договорі № СGS0G від 27.12.2007 року, укладений із ЗАТ «Приватбанк» недійсним, а також пов'язані з ним договори за наслідками визнання правочину. 3астосувати наслідки недійсності правочину (реституцію) а саме: зобов'язати відповідача повернути сплачені по кредитному договору пеню, комісію, винагороду і відсотки шляхом зарахування їх як повернення отриманого майна банку по курсу гривні, що діяла на момент отримання майна. Стягнути з відповідача судові витрати з сплати судового збору.

Представником позивача в порядку ст. 257 ЦК України подано суду заяву в якій просить відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

У запереченні на позовну заяву представник позивача вказав, що між банком та позивачем укладено кредитний договір №СGS0G від 17.01.2008 року. Відповідно до умов договору, банк надає позичальникові кредит в сумі 33000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.12.2027 року. При укладенні договору дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, які узгодженні сторонами так і прийняті ними як обов'язкові умови договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно з п. 1 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини 2 статті 47 Закону «Про банки та банківську діяльність» необхідне надання дозволу Національним банком України (у тому числі - на здійснення операцій з валютними цінностями). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 ч.2 ст. 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. Згідно п. 2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України, що діє на даний момент, видано ПАТ КБ «Приватбанк» за номером 22-3 від 21.09.2009 року (до перейменування діяла банківська ліцензія № 22 від 04.01.2001р. та дозвіл за номером 22-2 від 29.07.2003 року ). У додатку 1, 2 до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта. Таким чином, ЗУ "Про банки і банківську діяльність" встановлено порядок та умови здійснення операцій з валютними цінностями (у тому числі шляхом надання валютних кредитів). Частиною 3 ст. 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як зазначалося вище, такі випадки, порядок та умови визначені ЗУ "Про банки і банківську діяльність". Отже, можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. З огляду на викладене, кредитний договір в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно, і виконання зобов'язань за кредитним договором повинно здійснюватися відповідно до умов договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та Правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який відображений у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною. Позивач звернувся до банку з проханням про видачу кредиту. З свого боку банком потреби позивача було задоволено та надано кредит з урахуванням його волі. Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Просить у задоволенні позову відмовити.

В поясненні на заперечення представник позивача зазначив, що відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 35 ЗУ "Про Національний банк України" гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Згідно із ст. ЗУ "Про банки та банківську діяльність" документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім цього, з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку позивачу необхідно сплачувати, в зв'язку із чим значно погіршився його фінансовий стан. Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, в обґрунтування навела доводи аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково повідомила, що банком неправомірно надано їй кредит у валюті, а не еквівалентно її вартості у національній валюті - гривні. Також вважає, що при укладенні із нею кредитного договору у іноземній валюті банк мав мати індивідуальну ліцензію, а також повідомити її про можливі ризики при отриманні кредиту в іноземній валюті, чого їй роз'яснено не було.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає такі обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. В обґрунтування вимог надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача Кудрик Т.П. в судове засідання не прибула, надала суду заяву в якій вказує, що позов заперечує в повному обсязі, розгляд справи просить проводити без її участі згідно поданого заперечення.

Заслухавши позивача та представника позивача, а також дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Суд встановив, що 27.12.2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СGS0G, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти та видати готівку через касу на строк з 27.12.2007р. по 27.12.2027р. у розмірі 40076 дол. США.

Як встановлено в судовому засіданні, ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання перед позивачем за кредитним договором виконав повністю шляхом надання кредиту.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, видав відповідачу кредит.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач посилається зокрема на ст. 524 ЦК України, з якої слідує, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

В свою чергу, згідно ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті.

Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, що зокрема визначено у п. 2 ст. 5 Декрету від 19.02.1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Дослідженою банківською ліцензією №22 виданою 04.12.2001р. Національним банком України ЗАТ КБ «Приватбанк», встановлено, що такою надано право здійснювати банківські операції визначені ч.1 та п. 5-11 ч.2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Згідно дозволу №22-2 наданого 29.07.2003р. Національним банком України та додатку до нього, ЗАТ КБ «Приватбанк» має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Відтак, твердження позивача про недійсність кредитного договору внаслідок видачі банком кредиту в іноземній валюті - долару США свого підтвердження в ході розгляду справи не здобуло.

Що стосується доводів позивача про спонукання її працівниками банку до отримання кредиту саме у доларах США, запевнення про стабільність національної валюти та неповідомлення про ризики зростання вартості валюти, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 3.8 Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Тобто законом передбачено попередження споживача та надання йому інформації, а не надання повідомлення чи довідки про здорожання кредиту та валютні ризики в разі надання кредиту в іноземній валюті.

За вказаних обставин судом не встановлено, що при видачі позивачу кредиту банком не було дотримано вимог Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, як і не встановлено, а позивачем не доведено спонукання її працівниками банку до отримання кредиту в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не надала жодного доказу, як цього вимагають приписи ст. 57 - 60 ЦПК України, про те, що вона була фактично введена банком в оману шляхом спонукання до отримання кредиту в іноземній валюті, запевнення стабільності національної валюти, а також доказів того, що їй не було роз'яснено про всі ризики укладення кредитного договору в іноземній валюті.

Також позивачем вказується на підставу визнання кредитного договору недійсним відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. З даного приводу судом встановлено, що згідно зі ст. ст. 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик є кредитними операціями незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до пп. „в", „г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Разом з тим, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, у редакції, чинній станом на час укладення кредитного договору, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Відповідно до пп. „в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують в тому числі й операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак чинним законодавством України не визначені зазначені вище обмеження, а тому вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Законодавство України у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Натомість законом визначено правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань.

Таким чином, суд приходить до висновку, що операції з надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії, а відтак посилання позивача на цю обставину як на відсутність у банку правових підстав для видачі їй кредиту в іноземній валюті є необґрунтованими.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угодами є вольові акти поведінки людей, при цьому вольовий характер угод виявляється у тому, що сторони, укладаючи угоду, мають намір досягнути певного правового результату.

Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що до позивача відповідачем не було застосовано несправедливих умов при укладенні кредитного договору, тому як позивач укладав його на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис у договорі вважав його справедливим.

В судовому засіданні доведено, що волевиявлення позивача ОСОБА_1 було направлено на отримання грошей на власні потреби, для чого вона і укладала кредитний договір, тобто кредитні зобов'язання прийняла на себе добровільно, а отже і ризики настання негативних наслідків покладалися саме на неї.

Що стосується посилань позивача на порушення відповідачем вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», такі судом не можуть бути взятими до уваги, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини (договір укладено в 2007 році та проводилось його виконання), регулювання яких здійснюється насамперед нормами Цивільного кодексу України.

Разом з тим, відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Із відмітки на позовній заяві встановлено, що позивач ОСОБА_1 за захистом власних інтересів звернулися до Сокальського районного суду 15.10.2014року.

Як зазначено вище, представником відповідача подано заяву про застосування до даного спору наслідків спливу строку позовної давності.

В свою чергу, згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач та її представник із заявою про визнання поважною причину пропущення строку позовної давності не зверталися.

З наведених вище підстав, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору № СGS0G від 27.12.2007 року не дійсним та пов'язаних з ним договорів за наслідками визнання недійсним правочину, а також застосуванні наслідків недійсності правочину (реституцію), зобов'язанні відповідача повернути сплачені по кредитному договору пеню, комісію, винагороду і відсотки шляхом зарахування їх як повернення отриманого майна банку по курсу гривні, що діяла на момент отримання майна, а також стягнення судових витрати із сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які приймали участь у справі, але не були присутні під час оголошення рішення, протягом 10 днів з часу отримання копії рішення.

Головуючий: М. Я. Адамович