Справа № 2/2731/11 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/1283/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрон», ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Багет», про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь кошти в сумі 123 201,46 грн. та судовий збір в сумі 1 232,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.11.2011 року між ним та ТОВ «Багет» був укладений договір відступлення права вимоги, на умовах якого ТОВ «Багет», як первісний кредитор, передало новому кредитору - ОСОБА_4 право вимоги, що належить первісному кредиторові за зобов'язаннями по поставці щебеню, відвантаженого ТОВ «Агрон» на суму 123 201,46 грн. згідно видаткових накладних № 70101 від 01.07.2010 року та № 71201 від 12.07.2010 року. За актом приймання-передачі від 25.11.2011 року ТОВ «Багет» передало йому - позивачу всі документи, які засвідчують права, що передаються договором про відступлення права вимоги. 01.07.2010 року та 12.07.2010 року ТОВ «Багет» було поставлено ТОВ «Агрон» щебінь (фракція 5х20) в кількості 616 тонн на загальну суму 123201,46 грн., проте оплату за отриманий товар ТОВ «Агрон» не здійснило. ОСОБА_2, який особисто прийняв відвантажений товар, письмово поручився сплатити на ТОВ «Багет» суму боргу частками, а саме: з 01.12.2010 р. по 15.12.2010 р.- 40 000 грн., з 03.01.2011 р. по 20.01.2011 р. - 40 000 грн., з 20.01.2011 р. по 01.02.2011 р. - 43 000 грн. Станом на час звернення до суду відповідачі не сплатили суму боргу. Згідно умов укладеного договору ТОВ «Багет» було повідомлено відповідачів про зміну кредитора за зобов'язаннями по поставленому товару, відповідно ним - позивачем було направлено вимогу про сплату коштів, що залишилась без реагування.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрон» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 123 201,46 грн. та судовий збір в сумі 1232,00 грн., всього 124 433 (сто двадцять чотири тисячі чотириста тридцять три) грн. 46 коп.

21 листопада 2013 року апелянтом подано до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12 грудня 2013 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сихівського районного суду від 11 січня 2012 року - залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_2, який зазначає, що районним судом було встановлено, що 01.07.2010 року та 12.07.2010 ТзОВ «Багет» було поставлено ТзОВ «Агрон» щебінь в кількості 616 тонн на загальну суму 123 201,46 грн., що підтверджується видатковими накладними № 7071 та № 71201. Оплату за отриманий товар ТзОВ «Агрон» не було здійснено. Вважає, що з метою відновлення порушеного права позивачу слід звертатись у порядку господарського судочинства. Посилається на ст. 208 ЦК України, відповідно до якої правочин між юридичними особами вчиняється у письмовій формі. Стверджує, що договір відступлення права вимоги, відповідно до ст. 513 ЦК України, має бути вчинений у тій самій формі, що і первинний договір. Тобто, якщо первинний договір поставки відсутній то і договір відступлення права вимоги не може бути укладений. Зазначає, що відповідно до ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Оскільки судом дана вимога не дотримана, вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Просить скасувати заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 січня 2012 року та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити. Разом з тим, рішення районного підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Крім того, частиною 3 ст. 303 ЦПК України також передбачено, що суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 01.07.2010 року та 12.07.2010 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Багет» було поставлено ТОВ «Агрон» щебінь в кількості 616 тонн на загальну суму 123 201,46 грн., що стверджується видатковими накладними № 70101 та № 71201 (а.с. 7, 8).

Згідно видаткових накладних №№ 70101 та 71201 товар отримав ОСОБА_2

Відповідно до розписки від 24.11.2010 року (а.с. 9, 150), відповідач ОСОБА_2 гарантував сплату боргу особисто за товар отриманий ним на ТзОВ «Агрон» частками, починаючи з 01.12.2010 року по 01.02.2011 року наступним чином: з 01.12.2010 року по 15.12.2010 року - 40 000,00 грн., з 03.01.2011 року по 20.01.2011 року - 40 000,00 грн., з 20.01.2011 року по 01.02.2011 року - 43 000,00 грн.

Згідно договору про відступлення права вимоги від 24 листопада 2011 року ТзОВ «Багет», як первісний кредитор, передало ОСОБА_4 право вимоги, що належить первісному кредитору по поставці щебеню, відвантаженого ТОВ «Агрон» на суму 123201,46 грн. згідно видаткових накладних № 70101 від 01.07.2010 р. та № 71201 від 12.07.2010 р. (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 516 ЦК України визначає, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, фізична особа - ОСОБА_4 підставно набув право вимоги, що належало первісному кредитору - ТзОВ «Багет» по відвантаженому щебеню для ТзОВ «Агрон», який був отриманий ОСОБА_2, на суму 123 201,46 грн. згідно видаткових накладних № 70101 від 01.07.2010 року та № 71201 від 12.07.2010 року, а тому має право вимагати виконання боржниками зобов'язань на свою користь.

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Пункти 1 та 2 ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Видаткові накладні № 70101 від 01.07.2010 року та № 71201 від 12.07.2010 року завірені підписами та печаткою сторін, а тому у відповідності до ст. 207 ЦК України суд приходить до переконання, що правочин між сторонами був укладений в письмовій формі, а тому письмовий договір відступлення права вимоги між ТзОВ «Багет» та фізичною особою ОСОБА_4 укладено у відповідності до ст. 513 ЦК України.

На підставі ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тому, з урахуванням суб'єктного складу сторін та предмету позову, дана справа не підвідомча господарському суду і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. ст. 655, 662, 663 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Видаткові накладні за № 70101 та № 71201 відповідно - від 01.07.2010 року та 12.07.2010 року складені належним чином і є належними засобами доказування, та підтверджують факт отримання відповідачем - ОСОБА_2 щебеню в кількості 616 тонн на загальну суму 123 201,46 грн., який призначався для ТзОВ «Агрон».

Належним доказом щодо фактичного передання позивачем товару для ТзОВ «Агрон» через відповідача ОСОБА_2 є його особистий підпис в графі «отримав» з зазначенням прізвища, імені та по-батькові у вищевказаних накладних, що відповідачем не заперечується.

Згідно ч. 2 п. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до пунктів 1, 5 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей (затверджено наказом Міністерства фінансів України № 99 від 16.05.1996 року «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.06.1296 року за № 293/1318) дана інструкція поширюється на підприємства, установи, організації, їхні відділення, філії інші відособлені підрозділи та представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, а сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів; довіреність підписується керівником та головним бухгалтером підприємства або їх заступниками та особами, які на те уповноважені керівником підприємства.

В той же час, в матеріалах справи відсутні довіреності уповноваженої особи ТзОВ «Агрон» на отримання щебеню ОСОБА_2

Твердження ОСОБА_2, що щебінь він отримував на ТзОВ «Агрон», як керівник підприємства, також спростовується відсутністю в матеріалах справи витягу чи довідки ЄДР, яку як керівник підприємства, що особисто отримує товар (продукцію) мав подати ОСОБА_2, а також відсутністю печатки отримувача ТзОВ «Агрон» на вищевказаних накладних.

Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання ТзОВ «Агрон» матеріальних цінностей - щебеню, який отримав ОСОБА_2 та його оприбуткування на ТзОВ «Агрон».

Крім того, з розписки від 24.11.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 гарантує сплату всієї суми боргу за товар, який він отримав на ТзОВ «Агрон», особисто частками, починаючи з 01.12.2010 року по 01.02.2011 року наступним чином: з 01.12.2010 року по 15.12.2010 року - 40 000,00 грн., з 03.01.2011 року по 20.01.2011 року - 40 000,00 грн., з 20.01.2011 року по 01.02.2011 року - 43 000,00 грн.

Згідно ст. ст. 526, 527 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

З вказаної статті випливає, що солідарні зобов'язання це зобов'язання, які характеризуються солідарним обов'язком або солідарною вимогою, що виникає у випадках, встановлених договором чи законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Такі зобов'язання можуть бути пасивно солідарними у разі якщо кожен із боржників зобов'язаний виконати певну дію або утриматись від неї.

Отже, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про стягнення заборгованості і з ТзОВ «Агрон», як солідарного боржника.

Зобов'язання по оплаті вартості придбаного щебеню в кількості 616 тонн на загальну суму 123 201,46 грн. ОСОБА_2 не виконано, тому суму заборгованості слід стягнути саме з нього.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 123 201,46 грн.

У зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції та на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача також підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1232,00 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 січня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 заборгованість в сумі 123 201,46 грн. (сто двадцять три тисячі двісті одну гривню 46 копійок) та 1232,00 грн. оплаченого судового збору, а всього 124433,46 (сто двадцять чотири тисячі чотириста тридцять три гривні 46 копійок).

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.