Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретарів Ликсова А.І., Батченко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5, складеного 08.10.2008 року на ім»я відповідачки, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., зареєстрованого у реєстрі за № 1-3092.

Вимоги мотивують тим, що вони є племінниками ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року; останній являється рідним братом їхнього батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

Дружина у ОСОБА_5 померла в 2004 році, дітей вони не мали. Після смерті дядька в спадок залишилася трикімнатна квартира АДРЕСА_1, окрім них інших спадкоємців за законом не має.

Під час прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 у Першій Київській державній нотаріальній конторі вони дізналися, що спадкова справа була відкрита приватним нотаріусом ОСОБА_4, а також про існування заповіту на ім»я ОСОБА_8

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року, яке набрало чинності, заповіт ОСОБА_5 виданий на ім»я ОСОБА_8, посвідчений 19.08.2010 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори визнано недійсним та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину видане на ім»я ОСОБА_8

Після цього вони звернулися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак приватним нотаріусом ОСОБА_4 знову їм в цьому було відмовлено у зв»язку з тим, що у Дніпровському районному суду м. Києва перебуває справа за позовом відповідачки ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнання заповіту складеного ОСОБА_5 08.10.2008 року чинним. В подальшому їм стало відомо, що матеріали справи були повернуті ОСОБА_3 для доопрацювання та нею знову був поданий позов вже про відновлення чинності заповіту у Печерський районний суд м. Києва.

Вони вважають, що наявні у матеріалах спадкової справи як заповіт від 19.08.2010 р. на ім»я ОСОБА_8, так і заповіт на ім»я ОСОБА_3, складений ОСОБА_5 08.10.2008 року, є недійсним, оскільки у момент його складання ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому заповіт не відповідає дійсній волі ОСОБА_5

Відповідно до медичної документації, яка була надана експертам для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи при судовому розгляді за їхнім позовом до ОСОБА_8, та відповідно до дійних обставин, які їм відомі, як родичам, вбачається, що спадкодавець ще з 1990-х років почав хворіти, перебував на облінку у лікарів загально соматичного профілю, а з 2005 року вже почала відмічатися емоціональна лабільність, неврологічна симптоматика, 11.02.2005 року було встановлено діагноз церебрасклероз ІІ ступені з порушенням сну та зниженням інтелекту.

З 2005 року ОСОБА_5 почав оглядатися лікарями-психіатрами, почалися у нього скарги на поганий сон і пам»ять. Тоді ж було встановлено діагноз органічне ураження ЦСН судинного ґенеза зі змінами особистості, агріпнія. З 2006 року у діагнозах ОСОБА_5 з»явилося органічне ураження ЦНС судинного ґенеза зі змінами особистості, мнестичними порушеннями церебрастеничний синдром. Також встановлено наявність церебросклероза, дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ ст. з інтелектуальним зниженням. З 07.10.2008 року ОСОБА_5 оглядався в психоневрологічній лікарні № 2 м. Києва де йому встановили діагноз «органічне ураження головного мозку судинного ґенеза, астено-невротичний синдром», виявилася залежність від транквілізаторів.

За висновком проведеної судом посмертної судово-психіатричної експертизи було встановлено, що в момент підписання заповіту 19.08.2010 року ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, у період підписання заповіту на ім»я відповідачки 08.10.2008 року ОСОБА_5 також не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними, оскільки вищевказані захворювання лікарі виявили у нього ще з 2005 року.

ОСОБА_3 зовсім стороння людина та не відомо яким чином вона могла познайомитися з ОСОБА_5, тому вважають, що відповідачка, використовуючи стан здоров»я їхнього дядька, спонукала його на підписання заповіту з метою незаконного заволодіння квартирою.

В судовому засіданні позивачі та представники позивачів підтримали позов та викладені у ньому обставини.

Позивач ОСОБА_2 додатково пояснив, що ОСОБА_5 часто змінював свою думку, в період написання спірного заповіту його дядько знаходився вдома, багато проводив часу в своєму гаражі. Він з ОСОБА_5 спілкувався раз на рік, ОСОБА_1 їздив до дядька частіше, у 2007 році він приїжджав з Росії та був у дядька в гостях.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_5 не завжди усвідомлював те, що робить, у 2008-2009 р р. часто телефонував йому з матір»ю серед ночі, запитував чому вони до нього не їдуть, постійно змінював свою думку та рішення, був замкнутим та конфліктним з сусідами, писав скарги, заповіти робив неодноразово, вклади по ощадних книжках переписував багато разів на інших осіб, всім сусідам обіцяв частину майна хто його догляне, від нього вимагав повернення зниклих грошей, які ж дядько сам поклав на свій вклад, однак про це забув. На прохання дядька коли той влітку 2010 р. знаходився в госпіталі він привозив ОСОБА_5 речі, ліки, тоді дядько поводився неадекватно, був нервозний, відчував тривогу, серед ночі турбував їх, а також сусідів по палаті.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність, пояснила, що ОСОБА_5 з 2005 року було встановлено діагноз цереброслероз ІІ ст. з порушенням сну та зниженням інтелекту, який не свідчить про недієздатність заповідача на час складання спірного заповіту, оскільки це є виключно терапевтичним діагнозом, а не психіатричним і він був встановлений лікарями загального терапевтичного профілю. ОСОБА_5 при житті був ображений та принижений своїми родичами, які йому ні в чому не допомагали, байдуже до нього ставилися, тому після перерахування в кінці 2008 року на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 значної суми коштів з правом розпорядження лише після смерті сам заповідач зняв ці гроші з рахунку позивача, також ОСОБА_5 повідомляв в міліцію про зникнення у його квартирі коштів підозрюючи в цьому свого племінника ОСОБА_1, що свідчить про неприязні та конфліктні стосунки між ними. Дієздатність ОСОБА_5 не лише в період підписання заповіту, а й набагато пізніше підтверджується ще тим, що він листувався з державними установами у 2009 та 2010 роках. Позивачі після смерті ОСОБА_5 його похованням також не займалися та не надали жодного доказу, що вони при житті допомагали своєму дядьку ОСОБА_5 Заповідач перед смертю був госпіталізований до лікарні, швидку викликали сусіди, ОСОБА_5 голодував, не міг себе обслуговувати, пізніше з ним стався інсульт. ОСОБА_5 складав декілька заповітів, бо не мав надії на своїх родичів. ОСОБА_3 не знала заповідача, при цьому стосунки були між матір»ю відповідачки та ОСОБА_5, які жили недалеко один від одного та спілкувалися. ОСОБА_5 хотів щоб мати ОСОБА_3 за ним доглядала, бо не довіряв племінникам. Коли обікрали ОСОБА_5 він був у паніці, тоді мати відповідачки до нього з»являтись не могла, через що ОСОБА_5 шукав людину яка б за ним могла доглядати і в подальшому склав заповіт на ім»я ОСОБА_8

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини невяки суд не повідомила.

Вислухавши пояснення позивачів, представників позивачів, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно свідоцтв про народження, батьком позивачів є ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 4, 5, 7). Останній та ОСОБА_5 були рідними братами, оскільки мали спільних батьків (а.с. 5, 10 зв.).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. (свідоцтво про смерть -а.с. 6).

Як убачається із матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5, позивачами до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 були подані заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, а саме позивач ОСОБА_1 звертався із заявою 11.11.2010 р. та позивач ОСОБА_2 - 18.11.2010 р. (а.с. 60, 61).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

ОСОБА_5 08 жовтня 2008 року на ім»я відповідачки був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., зареєстрований у реєстрі за № 1-3092 (а.с. 33). Даним заповітом ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів квартиру АДРЕСА_1 та всі інше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося ОСОБА_3 (а.с. 59).

Позивачі просять визнати недійсним вказаний заповіт з посиланням на те, що при його підписанні ОСОБА_5 за станом здоров»я через наявні хвороби та вживання ліків не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його дійсній волі.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Перелік вказаних норм включає в себе вимоги про те, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Як визначено ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З копії спадкової справи убачається, що за життя ОСОБА_5 складав чотири заповіти, а саме: 20.12.2003 року, 13.05.2008 р., 08.10.2008 р. та 19.08.2010 року (а.с. 54, 57-59).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 виданий на ім»я ОСОБА_8, посвідчений 19.08.2010 р. державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 12-1267 та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 01.04.2011 р. на ім»я ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-12).

Як роз»яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті

випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку

судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2014 року у даній справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза (а.с. 94, 95).

За висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 527 від 18.06.2014 р., складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, у момент складання та підписання заповіту 08 жовтня 2008 року ОСОБА_5 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з астено-невротичним синдромом та інтелектуально-мнестичним зниженням (згідно з МКХ-10: F07.8) і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 103-107).

Суд приймає до уваги вказаний висновок експертів та не вважає за належний доказ у даній справі висновок за Актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 1118 від 02.11.2011 року, оскільки ним визначено психічний стан здоров»я ОСОБА_5 станом на 19.08.2010 р. (а.с. 27-32).

В судовому засіданні був допитаний експерт ОСОБА_9 за участю якого складалися обидва вищевказані висновки посмертної судово-психіатричної експертизи, який пояснив суду, що захворювання ОСОБА_5 не впливало на здатність розуміти ним дії та керувати ними на час підписання заповіту від 08.10.2008 р., на вказану дату ОСОБА_5 за психічним станом був адекватним, розладів у його психіці не було, тому зроблений стверджувальний висновок про його дієздатність, при проведенні експертизи враховувалися всі наявні у матеріалах справи докази та медична документація.

Як пояснив суду сам позивач ОСОБА_2, він зустрічався та спілкувався з дядьком ОСОБА_5 у 2007 році, на той час дядько поводив себе нормально, разом з тим позивачі в заяві зазначають, що заповідач почав хворіти ще з 2005 року, що пов»язується з його психічним станом.

Як зазначено вище, складений акт посмертної судово-психіатричної експертизи від 18.06.014 р. містить чіткий та однозначний висновок щодо дієздатності ОСОБА_5 на час підписання спірного правочину та вказує на те, що за станом здоров»я заповідач розумів значення своїх дій та керував ними.

При цьому суд також враховує події в часі між укладанням спірного правочину та останнього заповіту, який судом визнано недійсним, з огляду на які давав пояснення суду експерт ОСОБА_9

Значний період у часі між складанням заповіту 08.10.2008 року на користь відповідачки та заповіту від 19.08.2010 року свідчить про фактичне вільне волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті на користь ОСОБА_3

Враховуючи вищевказані докази у їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивачів не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у зв»язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 30, 203, 215, 225, 1216, 1217, 1233, 1234 ЦК України, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, ст. ст. 10, 11, 57, 60-64, 88, 145, 208, 215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя