Справа № 461/9660/13 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/5184/14 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Щербая В.П.

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2005 року, в якій зареєстрована колишня дружина її сина - ОСОБА_3. Посилаючись на те, що відповідач жодного дня не проживала у цій квартирі, була в ній лише зареєстрована, просила задовольнити її позов.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2014 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 зазначає, що в спірній квартирі проживала до початку 2012 року, а після погіршення відносин з ОСОБА_4 почала проживати окремо. Стверджує, що частина її особистих речей та речей дитини залишилася в спірній кватирі. Зазначає, що після виселення її з квартири на АДРЕСА_5, вона одразу ж переїхала проживати з дитиною в спірну квартиру, однак замки до вхідних дверей були змінені, у зв'язку з чим з травня 2012 року вона з дитиною проживала в орендованих квартирах і знайомих. Посилається на те, що з приводу чинення їй перешкод в користуванні спірною кватирою вона в травні 2012 року звернулася з позовом про усунення перешкод, який перебуває в провадженні Галицького районного суду м. Львова. Зазначає, що позивачка звернулася до неї з позовом за спливом більше року після подання позову про усунення перешкод в користуванні квартирою. Вважає безпідставним відхилення клопотання про об'єднання вказаних справ в одне провадження. На думку апелянта, без жодних правових підстав суд взяв до уваги договір оренди квартири по вул. Кульпарківській в м. Львові, покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, акт ЛКП "Княже місто" від 16.08.2012 року. Стверджує, що не проживає в спірній кватирі у зв'язку з чинення перешкод у її користуванні, а доказом цього є її позов про усунення перешкод. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню: рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована, однак не проживає у АДРЕСА_1 понад строки, встановлені ст. 72 ЖК України, шлюб із сином позивача нею розірвано, щодо неї складено протокол офіційного застереження про недопустимість антигромадської поведінки.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є право ОСОБА_3 на користування АДРЕСА_1, яка складається з одної кімнати житловою площею 31, 40 кв.м., кухні площею 6,5 кв.м., вбиральні - 5,10 кв.м.. загальної площею 39,65 кв.м., та належить на праві приватної власності ОСОБА_2, що підтверджується витягом з реєстрації права власності на нерухоме майно. Згідно довідки з місця проживання, виданої ЛКП "Княже місто" № 1996 від 20.07.20122р. у вказаній квартирі на час пред'явлення позову з 05.10.2010р. було зареєстровано 3-є осіб: ОСОБА_4 - син позивачки, ОСОБА_3 - невістка позивачки, ОСОБА_7 - внучка позивачки (а.с. 8).

Власник квартири у ній не зареєстрована і не проживає.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2012 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, а рішенням цього ж суду від 18 вересня 2012 року задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_4

В позовній заяві власник квартири ОСОБА_2, з посиланням на зазначені рішення, вказує, що саме після цих судових рішень відповідач ОСОБА_3 стала для неї чужою людиною, тобто перестала бути членом сім'ї власника квартири ОСОБА_2

Задовольняючи позов, суд першої інстанції неправильно встановив правовідносини, що виникли між власником квартири та бувшим членом сім'ї власника, та безпідставно застосував положення ст.ст. 71, 72 ЖУ України.

Між тим у разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї (бувшими членами його сім'ї) суд повинен враховувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватись відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причини понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2014 року у даній справі з передачею справи на новий апеляційний розгляд, касаційна інстанція в своїй ухвалі від 28 травня 2014 року зазначила, що при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у квартирі до того часу, коли вона перестала бути членом сім'ї власника, її може бути визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням на підставі цієї статті.

Заперечуючи проти позову про визнання такою, що втратила право на користування квартирою, відповідачка ОСОБА_3 вказувала на те, що їй з травня 2012 року чинили перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом заміни замків, поселення в квартиру наймачів.

Зокрема позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції визнала той факт, що в спірній квартирі тривалий час з 2008 року по жовтень 2010 року проживали квартиранти за договором найму в складі 3-х осіб, а з жовтня 2010 року у спірній квартирі проживав син власника ОСОБА_4 разом з іншою жінкою ще до розірвання шлюбу з відповідачкою, про це вона вказує і в позовній заяві, що колегія суддів вважає безумовно поважною причиною не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі понад рік до того часу, коли вона перестала бути членом сім'ї власника ОСОБА_2

Факт чинення перешкод ОСОБА_3 у користуванні спірною квартирою підтверджено рішенням судової колегії у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2014 року у справі № 1304/4788/12 за позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні АДРЕСА_1 та вселення її в цю квартиру, яким позов було задоволено. Цим же рішенням було надано оцінку договору найму жилого приміщення від 01.07.2012р. на квартиру АДРЕСА_4, орендованої братом відповідачки з правом тимчасового проживання його сестри ОСОБА_3, як вимушеної міри внаслідок існуючих перешкод у користуванні спірною квартирою.

Враховуючи, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, що мають значення для справи та допустив порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення рішення суду, яке не відповідає вимогам закону, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк