Ухвала

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Леванчука А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_7, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2009 року придбав у відповідачів трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, сплативши останнім 108 570 грн. Оскільки рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 жовтня 2014 року зазначений договір купівлі-продажу визнано недійсним з моменту його вчинення, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку безпідставно набуті грошові кошти у сумі 108 570 грн,сплачені ним за договором, 325,71 грн інфляційних втрат, три проценти річних у сумі 1 677,63 грн, проценти за користування грошовими коштами у сумі 38 009,68 грн та 11 418,98 грн - у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 22 травня 2009 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3 цього договору продаж квартири здійснено за 108 570 грн, які продавці отримали від покупця повністю до підписання договору.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2013 року, визнано недійсним зазначений договір купівлі-продажу на підставі ст. 234 ЦК України (фіктивний правочин).

У зв'язку з невиконанням боргових зобов'язань відповідачів за договором позики, укладеним 1 липня 2009 року, рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року на користь ОСОБА_3 стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 борг у сумі 75 351,94 грн.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам цивільно-процесуального законодавства рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення договору купівлі-продажу від 22 травня 2009 року між сторонами існували боргові зобов'язання, квартира передана ОСОБА_3 у забезпечення виконання таких зобов'язань (посилаючись на встановлення відповідних обставин ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2013 року) і рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року цей борг з відповідачів стягнуто.

Висновок суду першої інстанції про існування між сторонами станом на 22 травня 2009 року боргових зобов'язань ґрунтується на припущеннях, так як судом не встановлено, які саме зобов'язання існували та коли вони виникли, і не зазначено докази, що їх підтверджують.

Не визначившись із процесуальною можливістю звільнення відповідачів від доказування факту існування боргових зобов'язань на час укладення договору, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновок суду про недійсність договору купівлі-продажу як удаваного з посиланням на судові рішення не містить вказівки, якими саме рішеннями таке встановлено, а судовими рішеннями, долученим до справи, договір визнаний недійсним з підстав його фіктивності.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов висновку про недоведеність факту передачі грошей за договором купівлі-продажу, так як відповідні письмові докази відсутні.

З таким висновком суду апеляційної інстанції також погодитись не можна.

Правовими наслідками недійсності правочину, що визначені ст. 216 ЦК України, є зобов'язання кожної зі сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у застосуванні наслідків недійсності договору купівлі-продажу від 22 травня 2009 року, на відповідний закон чи на особливі правові наслідки такого виду недійсного правочину не послалися.

За правилами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином і незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, позивач у апеляційній скарзі вказував, що відповідачі отримали від нього грошові кошти двічі: 22 травня 2009 року за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у сумі 108 570 грн та 1 липня 2009 року за договором позики - 8 000 доларів США. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року стягнуто з відповідачів борг за договором позики, укладеним 1 липня 2009 року, у сумі 8 000 доларів, а отриманні відповідачами 22 травня 2009 року грошові кошти у сумі 108 570 грн не повернуті.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, у порушення зазначених вище вимог цивільно-процесуального законодавства, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про ототожнення спірної суми грошових коштів зі стягнутими грошовими коштами за рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року, яке набрало законної сили; не зазначив в ухвалі конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, що призвело до таких порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В О.П.Касьян
Судді: В.П.Гончар Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко А.О.ЛеванчукА