Справа № 166/1451/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Фазан О.З.
Провадження № 22-ц/773/2025/14 Категорія: 54 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської - Кочури Т.В.

суддів -Веремчук Л.М., Антонюк К.І.

при секретарі Черняк О.В.

з участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Колективного малого приватного підприємства Ратнівська фірма "Медоліс" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

02 грудня 2014 року рішенням Ратнівського районного суду в позові ОСОБА_3 відмовлено.

В поданій на вищеназване рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення представників позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін із наступних мотивів.

Так, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, і поважних причин його пропуску судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що узгоджуються із нормами матеріального права які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Судом першої інстанції правильно встановлено і це відповідає матеріалам справи, що ОСОБА_3 в період з 2005 року по 30 жовтня 2013 року працювала на посаді лікаря стоматолога-терапевта КМПП "Медоліс".

Наказом № 32 від 30 жовтня 2013 року її було звільнено з роботи з 31 жовтня 2013 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін (а.с. 68).

Актом від 30 жовтня 2013 року зафіксовано факт відмови ОСОБА_3 від підпису про ознайомлення з наказом та про відмову пред'явлення трудової книжки (а.с. 56).

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є підставою для припинення трудового договору.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів судам роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Отже, передумовою для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк за ініціативи працівника є його заява про розірвання договору чи за згодою сторін чи за власним бажанням та погодженням її підприємством.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Тоді як стороною відповідача об'єктивно не доведено, що звільнення позивача ОСОБА_3 відбулось за взаємною згодою сторін, не містять таких доказів і матеріалів справи.

З огляду на викладене, на думку колегії суддів, звільнення позивача ОСОБА_3 було проведено із порушенням вимог закону.

Разом із тим, в обґрунтування поважності причин пропуску для звернення до суду позивач ОСОБА_3 покликалася на те, що про звільнення з роботи дізналася 17.09.2014 року, тобто з часу отримання листа Територіальної державної інспекції праці у Волинській області № А-257/01-11-02 від 01.09.2014 року.

Проте, такі твердження останньої спростовуються наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, зокрема, актом від 30.10.2013 року про відмову від підпису про ознайомлення з наказом та про відмову пред'явлення трудової книжки, табелем обліку робочого часу за жовтень 2013 року, який підтверджує факт перебування останньої в цей день на роботі, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, в якому ОСОБА_3 зареєстрована з 05.07.2013 року як фізична особа-підприємець, відомостями про відсутність зданої виручки з листопада 2013 року, заявою від 18.07.2014 року про надання щорічної відпустки, на яку остання не отримала відповідь, показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та дають підстави для висновку, що ОСОБА_3 про звільнення було достеменно відомо в жовтні 2013 році, тоді як до суду за захистом порушеного права остання звернулася лише в жовтні 2014 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2014 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді