АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/3280/14 Головуючий І інстанції: Сенаторов В.М.
Категорія: відшкодування шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Пшенічної Л.В., Коростійової В.І,

при секретарі Курносова К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданої в особі його представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и л а:

25.07.2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь у відшкодування завданої матеріальної шкоди 68617,22 грн., вартість за проведення експертного товарознавчого дослідження у сумі 707,04 грн., а усього: 69 324,26 грн. Крім цього, просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 грн. 00 коп. та судовий збір - 793 грн. 24 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05 липня 2012 року о 01 год. 15 хв. на перехресті вул. Чернишевського та вул. Раднаркомівській у місті Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1 та „Опель", р.н. НОМЕР_2., під його керуванням. ОСОБА_6, керуючи вказаним автомобілем, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дороги автомобілю під керуванням позивача, який рухався по головній дорозі та скоїв зіткнення з ним, чим порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 2.1 "Дати дорогу". Постановою Київського районного суду міста Харкова від 13.05.2013 року винним у вчиненні вказаної ДТП визнаний відповідач ОСОБА_1. В результаті вказаних неправомірних дій ОСОБА_1 йому спричинена матеріальна і моральна шкода у розмірі суми позову.

11 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, яку уточнив в судовому засіданні та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь майнову шкоду у розмірі 202021.52 грн., заподіяну моральну шкоду 15000 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог останній послався на ті ж обставини, при яких сталося дорожньо-транспортна пригода, але вважає, що зіткнення автомобілв сталося з обоюдної вини учасників ДТП.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо - транспортною пригодою задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну в результаті дорожньо - транспортної пригоди у сумі 68617 грн. 22 коп., вартість за проведення експертного товарознавчого дослідження у сумі 707 грн. 04 коп., судовий збір у сумі 686 грн. 17 коп., а усього стягнуто 70010 грн. 43 коп.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо -транспортної пригоди відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення принципу процесуальної рівності сторін та диспозитивності.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного:

У відповідності до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 В,В. та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що матеріальна шкода спричинена позивачу завдана внаслідок порушення ПДР України зі сторони відповідача ОСОБА_1, а тому позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню.

Однак, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах, без належної правої оцінки наданим сторонами доказам.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших підстав (договору оренди, довіреності тощо)

Судом встановлено, що 05 липня 2012 року о 01 год. 15 хв. на перехресті вул. Чернишевського та вул. Раднаркомівській у місті Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1 та „Опель", р.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3 Проти факту дорожньо - транспортної пригоди сторони не заперечували.

Згідно Постанови Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2013 року ОСОБА_6, керуючи вказаним автомобілем, рухаючись по другорядній дорозі, не надав дороги автомобілю під керуванням позивача, який рухався по головній дорозі та скоїв зіткнення з ним, чим порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 2.1 "Дати дорогу", винним у вчинені ДТП визнаний відповідач ОСОБА_1П.( а. с. 7).

Постановою апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2013 року Постанову Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2013 року залишено без змін. / а. с. 9 /.

У відповідності до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як свідчать матеріали справи власником автомобіля «Опель», д.н. НОМЕР_3, якому завдано технічних ушкоджень внаслідок ДТП, є ОСОБА_7. (а.с. 27).

13 червня 2011 року ОСОБА_7 помер.

Згідно відповіді Краснопільської районної державної нотаріальної контори особою, яка фактично прийняла спадщину після померлого ОСОБА_7 є ОСОБА_4 на підставі п. 3 ст. 1268 ЦК України.

На вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув, не визначився із субєктним складом учасників процесу та поспішно визначив процесуальний статус ОСОБА_3 як позивача, а особу яка в порядку ст.. 22 ЦК України має право на відшкодування збитків, залучив до участі у справі у якості третьої особи.

За вимогами ст.. 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам судочинства.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При зверненні до суду з позовом, зазначивши себе позивачем у справі, ОСОБА_3 не підтвердив факту спричинення саме йому матеріальної шкоди, не підтвердив на якій законній підставі використовував транспортний засіб, який згідно доказів наявних у матеріалах справи, на час ДТП був зареєстрований за померлим 13 червня 2011 року ОСОБА_7 (а.с.27, 114, 120).

Отже не можна вважати, що ОСОБА_3, який під час керування транспортним засобом, що йому не належить, мав при собі посвідчення водія транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, який йому не передавався власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортнийспричиненої внаслідок спірної в результаті пошкодження транспортного засобу.

Отже суд першої інстанції, допустивши неповноту зясування обставин справи, що мають значення для справи, всупереч вимогам ст.. ст.. 3, 27-31 ЦПК України вирішив питання про права і обовязки осіб, які не є стороною процесу в розумінні положень ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, яким слід відмовити у задоволенні позовних вимог за недоведеністю тих обставин, на які ОСОБА_3 посилався як на підставу своїх вимог.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судова колегія находить такими, що відповідає вимогам ст.. ст.. 213, 214 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції, з підстав передбачених п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову із зазначених вище підстав.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді