АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/445/15 Справа № 206/4450/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 205 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Самарського району про вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач є його рідним братом і власником будинку АДРЕСА_1. Даний будинок є єдиним його місцем проживання. У будинку він має реєстрацію та користується рівними правами з братом ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у нього народилася дочка ОСОБА_5, яку він відразу зареєстрував за місцем свого проживання та реєстрації. Його брат ОСОБА_2 знаючи, що у нього має народитися дитина, почав чинити перешкоди у користуванні будинком. На час подання позову, після народження доньки, він втратив можливість доступу до свого місця проживання.

На підставі викладеного позивач просив суд усунути перешкоди користування майном шляхом вселення ОСОБА_5 до будинку АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Вселено малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинок АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування.

Згідно довідки, виданої головою квартального комітету №25 від 25.01.2014 року в домоволодінні по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2

Мають місце конфлікті відносини між матір'ю ОСОБА_6 та ОСОБА_4, у зв'язку з чим вона зверталася до Самарського РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС Укураїни в Дніпропетровській області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_5, батьки якої: ОСОБА_4 та ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 13 травня 2014 року серії НОМЕР_2, актовий запис № 635.

Згідно картки реєстрації особи ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована АДРЕСА_1 від 26 травня 2014р. (а.с.5).

Відповідно до паспорта позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, серії НОМЕР_1 він зареєстрований АДРЕСА_1 з 02 липня 1996 року.

Враховуючи зазначене та керуючись положеннями ст. 47 Конституції України, ст. 310 ЦК України, ст. 156, 161 ЖК України, ст. 154, 160 СК України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні домоволодіння шляхом виселення, зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання та вселення, згідно якого було встановлено той факт, що в домоволодінні АДРЕСА_1 з січня 2014 року не мешкає позивач ОСОБА_4, що є батьком ОСОБА_5, а його аморальна поведінка унеможливлює його вселення у вказане домоволодіння. А тому, законних підстав на вселення неповнолітньої дитини у будинок, в якому не мешкають її батьки, а тим паче без письмової згоди власника будинку не існує.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

За змістом ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як встановлено ст. 161 Житлового кодексу України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Враховуючи вищезазначені норми, а також те, що на момент розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції рішення Самарського районного суду від 23 вересня 2014 року скасовано в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання та вселення і рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року ОСОБА_4 вселено в будинок АДРЕСА_1, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що вона є власником спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.01.2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_8 за реєстровим № 51, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32296544 від 16.01.2015 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.01.2015 року зареєстрованого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_8 за реєстровим № 54, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32298518 від 16.01.2015 року. Крім того, на момент прийняття оскаржуваного рішення та на теперішній час ОСОБА_4 не мешкав і не мешкає в спірному домоволодінні, що підтверджується довідкою від 14.01.2015 року (а.с. 94).

Також, апелянт посилається на акт від 19.11.2014 року (а.с. 95), згідно якого встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом з ОСОБА_7 та їх донькою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2. Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції вселив малолітню дитину в домоволодіння, де фактично не мешкає жоден із її батьків, що є порушенням СК України.

Проте, колегія суддів вважає безпідставними такі доводи апелянта, з огляду на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року про вселення ОСОБА_4 в спірне домоволодіння. Безпідставними колегія суддів також вважає посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_4 не проживає в спірному домоволодіння, оскільки з цих підстав останній звернувся до суду та є рішення про його вселення. Окрім того, в матеріалах справи міститься копія паспорту ОСОБА_4, згідно якого він зареєстрований АДРЕСА_1 з 02 травня 1996 року, та знятим з реєстрації на момент ухвалення рішення не числиться.

Таким чином, апелянт ОСОБА_3 в своїй скарзі посилаються на події, що сталися після ухвалення оскаржуваного рішення( купівля-продаж спірного домоволодіння).

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянтів не є підставами для скасування законного та обґрунтованого рішення, а ОСОБА_3, яка придбала спірне домоволодіння після ухвалення оскаржуваного рішення, не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідними позовними вимогами за захистом порушених прав.

Інші доводи апеляційних скарг є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду судом апеляційної інстанції не встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова