Справа № 369/1834/14-ц
Провадження № 4-с/369/53/14
УХВАЛА

Іменем України

12.12.2014 рокуКиєво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Рябець А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця ВДВС ОСОБА_2»янського РУЮ у м. Києві і скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на неправомірні дії державного виконавця ВДВС ОСОБА_2»янського РУЮ у м. Києві і скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, посилаючись на те, що 28 лютого 2012 року виконавцем ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження № 31403544 за виконавчим листом № 1-78/2011, виданим 03 лютого 2012 року щодо стягнення з 30 автомобільної бази Генерального штабу ЗС України на його користь боргу в сумі 30 000 грн. за вироком суду.

Листом № 1/10 від 18 лютого 2013 року повідомлено, що виконавчий лист було втрачено з вини виконавчої служби, а 18 лютого 2013 року направлено подання про видачу дубліката. З того часу у порушення визначених строків примусового стягнення, вимог ст. 1, 11, 30 Закону України «Про виконавче провадження» рішення не виконано. В ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобов»язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

09 грудня 2013 року він звернувся з листом на адресу ВДВС і просив, враховуючи висновки Європейського суду Іванов проти України заява № 15007/02 від 07 грудня 2006 року, надати йому пояснення, чому досі не виконано рішення Святошинського районного суду м. Києва за виконавчим листом від 03 лютого 2012 року № 1-78/2011 щодо стягнення з 30 автомобільної бази Генерального штабу ЗС України на його користь боргу в сумі 30000 грн., як відшкодування за вироком суду; прийняти заходи негайного виконання судового рішення і погашення існуючої заборгованості; враховуючи вимоги Закону України «Про надання публічної інформації», направити копії відповідних процесуальних рішень, які перешкоджають виконанню судового рішення, для реалізації права звернення до міжнародної інстанції; направити дублікат виконавчого листа № 1-78/2011 від 03 лютого 2012, відносно якого надано до суду подання за повідомленням від 18 лютого 2013.

У встановлені законом строки розгляду звернень громадян відповіді надано не було. Лише 15 лютого 2014 року отримано конверт від ДВС, в якому знаходились супровідний лист, датований 31 грудня 2013 року, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 31 грудня 2013 року, та виконавчий лист (оригінал, а не дублікат).

31 грудня 2013 року виконавцем відділу ВДВС ОСОБА_2»янського РУЮ у м. Києві ОСОБА_4 відмовлено у реалізації державної політики щодо виконання судових рішень та виконання вимог Конвенції основних прав та свобод людини. Виходячи з даних поштового відправлення, постанову з невідомих підстав направлено лише 13 лютого 2014 року (через 1,5 місяців), а не 31 грудня 2013 року датою винесення, а отримано стягувачем лише 15 лютого 2014 року, а не датою її визначення.

Мотивуючи відмову, виконавець ігнорував прямі вказівки спеціального закону, посилається на суперечливий підзаконний акт, ПКМУ № 845 від 03 серпня 2011 року «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів». Ця постанова не може бути застосована з огляду на приписи ст. ст. 8, 19, 92 Конституції України, принципу верховенства права, закону ієрархії законів і підзаконних актів. При цьому виконавець наводить, що оскільки рахунки боржника відкрито у державній казначейській службі України, то це позбавляє можливості прийняття заходів реалізації судового рішення. Виконавцем грубо порушено положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, і який є наслідком реагування держави на вимоги першого рішення Іванов проти України.

Частиною 3-8 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9, частини першої ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

У разі відсутності необхідних документів та відомостей кошти перераховуються на відповідний рахунок орану державної виконавчої служби, про порядок виплати коштів з якого державний виконавець повідомляє в установленому порядку стягувача не пізніше наступного дня після перерахування коштів.

Кошти, що надійшли на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, перераховуються стягувачу протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей.

Перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

Державний виконавець протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення виносить постанову про заміну стягувача на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, з одночасним направленням повідомлення такому органу.

Усе вищевикладене змушує його ставити питання оскарження неспроможності держави виконати рішення через державного виконавця, безпосередньо порушує цим вимоги ст. ст. 6, 13, 1 Протоколу 1 Конвенції та вимог наведеного рішення міжнародної інстанції, яке є обов»язковим для виконання всіма суб»єктами державної влади.

З 2012 року досі не виконано судове рішення з державного органу. У суду є всі підстави вирішити питання визнання дій неправомірними і скасування винесеної постанови, продовження провадження та усунення існуючих недоліків.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив з посиланням на вимоги розділу 7 ЦПК України, ст. 6 Конвенції основних прав і свобод людини, поновити строк оскарження постанови, враховуючи, що вона отримана поштою лише 15 лютого 2014 року, а належного інформування у встановлені законом строки виконавцем не відбулося, також необхідно врахувати віддаленість заявника від міста оскарження (400 км), а отже, і труднощі зі своєчасним оскарженням, враховуючи порушення законодавства, яке грунтує виконання судових рішень, у тому числі і вимог першого пілотного рішення «Іванов проти України» та Конвенції основних прав і свобод людини; встановити наявність порушення строків виконання судового рішення у виконавчому провадженні № 3143544 за виконавчим листом № 1-78/2011 від 03 лютого 2012, щодо стягнення з 30 автомобільної бази Генерального штабу ЗС України на його користь боргу в сумі 30000 грн., як відшкодування за вироком суду; визнати дії виконавця по поверненню виконавчого листа неправомірними і зазначити про необхідність усунення порушень; скасувати постанову про повернення виконавчого листа від 31 грудня 2013 року, яка порушує вимоги діючого законодавства щодо гарантії держави забезпечення виконання судових рішень; зобов»язати державного виконавця прийняти незаконно повернутий виконавчий лист № 1-78/2011 від 03 лютого 2012 за в/п № 3143544 та прийняти заходи негайного виконання судового рішення у визначеному законом «Про державні гарантії щодо виконання судових рішень» порядку; при задоволенні скарги у відповідності до вимог ст. 88, 388 ЦПК України компенсувати понесені судові витрати, пов»язані із розглядом скарги, у тому числі і витрати правової допомоги.

Ухвалою суду від 30 липня 2014 року судом залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи 30 автомобільну базу Генерального штабу ЗС України і головного державного виконавця ВДВС ОСОБА_2»янського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4.

У судове засідання заявник ОСОБА_5 не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

У судове засідання представник заінтересованої особи 30 автомобільної бази Генерального штабу ЗС України не з»явився, про дату, час і місце розгляду скарги заінтересована особа повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

У судове засідання головний державний виконавець ВДВС ОСОБА_2»янського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 не з»явилась, про дату, час і місце розгляду скарги повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, вивчивши письмові докази, дійшов висновку, що провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з наступних підстав.

Встановлено, що 03 лютого 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист з виконання вироку суду від 07 жовтня 2011 року за обвинуваченням ОСОБА_2 за обвинуваченням за ч. 1 ст. 415 КК України про стягнення з 30 автомобільної бази Генерального штабу ЗС України на користь ОСОБА_1 30 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 31 грудня 2013 року головним державним виконавцем Штойкою Л.Р. ВДВС ОСОБА_2»янського районного управління юстиції у м. Києві постановлено виконавчий лист № 1-78/2011, виданий 03 лютого 2012 Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з 30 автомобільної бази Генерального штабу ЗС України на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 30 000 грн. повернути стягувачу на підставі вимог п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

З поданої скарги вбачається, що ОСОБА_1 просив розглянути заявлені ним вимоги у скарзі з посиланням на вимоги розділу 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно вимог ч. 2 ст. 383 ЦПК України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Згідно вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Відповідно до роз»яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даних у п. 4 постанови від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Згідно роз»яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даних у п. 8 вказаної постанови, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв»язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (частина п»ята статті 128 КПК).

Оскільки судове рішення щодо цивільного позову у кримінальному провадженні ухвалюється не за нормами ЦПК, які лише субсидіарно можуть бути застосовані при його розгляді, а його примусове виконання здійснює державна виконавча служба, то оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби при виконанні вироків, що стосуються вирішення цивільних позовів у кримінальному провадженні, відповідно до статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки заявник ОСОБА_5, як стягувач, є стороною виконавчого провадження і оскаржувані ним дії державного виконавця і постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 31 грудня 2013 року прийнята в межах виконання вироку суду, ухваленого відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України та в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, тому суд дійшов висновку, що скаргу ОСОБА_1 не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, а тому провадження у даній цивільній справі відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України підлягає закриттю.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 206 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця ВДВС ОСОБА_2»янського РУЮ у м. Києві і скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, закрити.

Роз»яснити ОСОБА_1, що розгляд таких справ відноситься до місцевого загального суду як адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали або отримання копії ухвали апеляційної скарги.

Суддя Л.М.Ковальчук