Номер провадження: 22-ц/785/5254/14
Головуючий у першій інстанції Коблова О. Д.
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш А.А.,

з участю секретаря Волчанського О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Сьома Одеська державна нотаріальна контора та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2013 року,-

встановила:

15.03.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на те, що 08 лютого 2011 року в сьомій Одеській державній нотаріальній конторі під впливом омани з боку відповідачів вона уклала договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_3, вважаючи, що укладає договір застави, за умовами якого вона передає квартиру в заставу ОСОБА_4, а остання буде здійснювати плату у сумі 200 доларів США щомісяця.

При цьому, посвідчуючи договір, нотаріус ОСОБА_5 не ознайомила її з текстом договору, не роз»яснила їй, який саме договір вона підписує і які правові наслідки цього договору. Крім цього зазначила, що ОСОБА_3 грошові кошти їй не надавала.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи, що вищезазначене рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою про скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового рішення про задоволення його позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року зазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила вказану квартиру.

Згідно з п. 2 договору цей продаж вчинено за 29 000 грн., які продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що вказаний правочин укладено під впливом омани з боку відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог введення в оману продавця за спірним договором купівлі-продажу щодо обставин, які впливають на його укладення, не надала.

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції та вважає її такою, що заслуговує на увагу.

Предметом спору є визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України укладеного 08 лютого 2011 року договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частинах 3, 5 ст. 203 ЦК України вказано, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним, відповідати його внутрішньому волевиявленню та правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України в разі, якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Враховуючи, що наявність умислу в діях ОСОБА_3, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Так, розписка позивачки від 08 лютого 2011 року свідчить про отримання нею в день укладення договору купівлі-продажу грошових коштів від ОСОБА_3 у сумі 10 000 доларів США. /а.с.12/.

Крім того, виконавчим комітетом Одеської міської ради від 07 лютого 2011 року надано дозвіл позивачу ОСОБА_2 здійснювати правочини з відчуження квартири АДРЕСА_1 /а.с.10/.

З показань свідка ОСОБА_6 слідує, що його тітка ОСОБА_3 купила у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Він був присутній при огляді квартири та передачі коштів за купівлю квартири ОСОБА_2, про що остання надала розписку.

Також при цьому була присутня маклер.

У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідком. Даних про яку-небудь зацікавленість в результаті справі немає, його показання відповідають та не протирічать обставинам, відомості про які знаходяться в інших зібраних по справі доказах.

При цьому, колегія суддів не може прийняти до уваги показання свідка ОСОБА_8, оскільки остання давала суперечливі свідчення та все, що їй відомо, тільки зі слів її сестри ОСОБА_2

Крім цього, з копії нотаріальної справи, наданої нотаріусом на запит суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_2 надала нотаріусу свідоцтво про шлюб з ОСОБА_9 а свідоцтво про його смерть /а.с.13, 14 нотаріальної справи/.

На підтвердження цього в заяві до нотаріальної контори зазначила, що вона удова та квартира у зв»язку з цим не є спільною власністю /а.с.12 нотаріальної справи/.

Таким чином, на думку колегії суддів, оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири укладено за волевиявленням сторін, суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування, а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне судове рішення, підстав для скасування якого не вбачається.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Позивач ОСОБА_2 не надала жодних доказів, які б обгрунтовували та підтверджували ті обставини, на які вона посилається в апеляційній скарзі.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

А.А.Калараш