Справа № 567/787/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Бондарчук О.М.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Острозі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

в Острозький районний суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Свою заяву аргументує тим, що 17 липня 2009 року вона написала розписку в якій зазначила, що вона позичила у ОСОБА_3 2500 доларів США та 2000 Євро за користування коштами зобов'язувалася сплачувати відсотки.

Вказувала, що її дочка, а не вона, позичила зазначені кошти, це саме в її доньки була заборгованість і вона просила її допомогти.

Зазначала, що при написанні розписок ОСОБА_3 вказував, що така розписка є лише гарантією того, що її дочка та подруга повернуть кошти.

Зазначає, що ОСОБА_3 подав позов про стягнення з неї боргу, в рахунок цього боргу в неї забрали будинок в якому вона проживає, що за адресою АДРЕСА_1.

В подальшому за рішенням суду її було виселено з зазначеного будинку за рішенням суду.

Зазначає, що цей правочин було вчинено під впливом обману.

В подальшому подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначила, що згідно з розпискою від 16 квітня 2009 року вона позичила гроші у ОСОБА_3 у сумі 2000 євро та 2500 доларів США під 20% від суми позики до 16 липня 2009 року.

Вважає, що вказаний договір позики та розписка є укладеними формально. Вказує, що такий договір укладався без її участі. Написана розписка від 16 квітня 2009 року не її рукою, вона зазначену розписку не підписувала.

Вказує, що про існування іншого договору, окрім договору позики від 17 липня 2009 року, вона не знала. Копія цього договору нею отримана під час розгляду цивільної справи за її позовом до ОСОБА_3 про визнання договору від 17 липня 2009 року недійсним.

В зв'язку з тим, що про договір від 16 квітня 2009 року їй не було нічого відомо, то будь-яких коштів у відповідача вона не позичала і не отримувала. Вважає, що два вказані договори позики є безгрошовими.

Договір позики від 16 квітня 2009 року та від 17 липня 2009 року має бути визнаний судом недійсним відповідно до положень ст. ст. 230, 1051 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини викладені в позовних вимогах та доповненнях до позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що розписки написані не нею, і вона їх не підписувала. Вказувала, спочатку, що ці розписки писались формально, в подальшому стверджувала, що вони писались не нею. Пояснювала, що дійсно вона давала нотаріально засвідчену довіреність своїй дочці на представлення її інтересів по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Пояснити чи отримувала вона повістки з суду відповідно підпису в поштових повідомленнях, які наявні в цій справі та коли не змогла.

Представник позивача зазначила, що за поясненнями її довірительки неодноразово змінювала та збільшувала позовні вимоги щодо визнання договору позики недійсним. В подальшому вказувала, що існує необхідність в проведенні почеркознавчої експертизи, оскільки позивач зазначає, що цих розписок вона не підписувала, однак пояснити з яких причини сама ж позивач вказувала в позовній заяві, що ці розписки написані нею під впливом обману, як і не змогла вказати, чому саме 2009 року, позивач не вказала, що ці розписки написані не нею.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Подав заперечення на позовну заяву в якому вказував, що ОСОБА_1 подала в Острозький районний суд Рівненської області позовну заяву до нього про визнання договору позики недійсним. Позовну заяву не визнав в повному обсязі та вважає її надуманою, безпідставною та абсурдною з наступних підстав.

20 серпня 2009 року рішенням Острозького районного суду Рівненської області вирішено стягнути з ОСОБА_1 на його користь 65 424 грн. за договором позики. Виконавчий лист № 2-410 від 18 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1, на його користь боргу в сумі 65 424 грн. був поданий у відділ ДВС Острозького РУЮ, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про стягнення боргу. Відповідачка відмовилась добровільно сплатити заборгованість. Державним виконавцем було виявлено у власності відповідачки житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" на будинок був накладений арешт, майно неодноразово виставлялось на прилюдні торги, однак реалізувати його не вдалось.

21 вересня 2012 року він отримав лист з Відділу ДВС Острозького РУЮ про те, що на оголошених прилюдних торгах знову не виявилось можливим реалізувати будинок, який належить ОСОБА_1, Також у листі йому пропонувалось залишити за собою непроданий житловий будинок в рахунок боргу.

11 жовтня 2012 року державним виконавцем був складений акт про передачу йому майна в рахунок погашення боргу, акт був затверджений в.о. начальника відділу ДВС Острозького РУЮ. 18 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_4 йому було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1.

02 листопада 2014 року він зареєстрував за собою право власності на вказаний будинок в Рівненському ОБТІ та отримав технічний паспорт на нього.

19 листопада 2012 року йому було видано будинкову книгу на житловий будинок, тоді ж за ним було зареєстровано право власності на вказане будинковолодіння в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, і саме з цього моменту право власності на житловий будинок за ОСОБА_1 було припинене.

Після проведення реєстрації будинку він мав намір вселитись у нього разом зі своєю сім'єю, однак відповідачка ОСОБА_1, яка залишилась проживати у ньому, категорично відмовилась звільнити належний йому будинок.

26 листопада 2012 року він надіслав 'ОСОБА_1 лист з проханням в добровільному порядку звільнити належний йому на праві приватної власності житловий будинок та знятись в установленому законом порядку з реєстраційного обліку в ньому в місячний строк з дня отримання листа. Вказаний лист відповідачка отримала особисто 28 листопада 2012 року, однак станом на 21 січня 2012 року відповідачка не звільнила належний йому будинок, продовжує в ньому проживати, чим позбавляє його права вселитись зі своєю сім'єю в нього та проживати на законних підставах.

27 березня 2013 року Острозький районний суд Рівненської області розглянув цивільну справу № 567/176/13-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до нього, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_4 про визнання свідоцтва недійсним, було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовної заяви повністю, а стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 3031 грн. 26 коп. витрат за надання правової допомоги.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15.05.2013 року, вказане вище рішення Острозького районного суду в цій частині залишено без змін.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на житлове приміщення в АДРЕСА_1 та право користування цим житлом у зв'язку з втратою права власності.

06 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області ухвалила рішення, в якому вирішила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: "Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування будинком АДРЕСА_1 в зв'язку з припиненням права власності".

В січні 2014 року він в примусовому порядку, згідно рішення апеляційного суду Рівненської області, провів зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в належному йому на праві приватної власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1. Станом на 27 січня 2014 року ОСОБА_1 не звільнила належний йому на праві власності житловий будинок, тому він змушений був звернутись в суд за захистом своїх порушених прав та інтересів.

15 квітня 2014 року Острозький районний суд розглянув цивільну справу № 567/188/14-ц за позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, було ухвалено рішення про задоволення позовної заяви та виселення ОСОБА_1 16 червня 2014 року колегією суддів Апеляційного суду Рівненської області вказане рішення залишено без змін.

З часу написання позивачкою розписки в липні 2009 року по даний час вона жодного разу не вказала на обставини, викладені в позовній заяві, не надала докази про звернення з відповідними заявами у правоохоронні органи. Нею не надано жодних доказів на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві.

На підставі викладеного, вважає безпідставною та надуманою позовну заяву ОСОБА_1 до нього про визнання договору позики недійсним.

В судовому засіданні представник відповідача заперечення на позовну заяву підтримала. Крім того вказала, що права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. ОСОБА_3 на сьогоднішній день є власником будинку по АДРЕСА_1. Щодо визнання договору позики недійсним зазначила, що з часу написання позивачкою розписки в липні 2009 року по даний час вона жодного разу не вказала на обставини, викладені в позовній заяві, не надала докази про звернення з відповідними заявами у правоохоронні органи. Зазначила, що строки позовної давності станом на сьогоднішній день спливли, позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві щодо написання нею розписок під впливом обману просила в задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що 17.07.2009 року ОСОБА_6 попросила її прийти до неї в магазин. Коли вона прийшла, то розписка вже була написана. ОСОБА_6 була одна і попросила підписати її як свідка, при цьому пояснила, що ця розписка формальна. Моменту передачі грошей, вона не бачила, інших свідків - також.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що він був свідком того як ОСОБА_3 позичив гроші для ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Був присутній при передачі грошей для ОСОБА_8 Зазначив, що не пам'ятає хто писав розписки. Зазначив, що ОСОБА_1 щось підписувала в нотаріуса - ОСОБА_10, що саме не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона дійсно позичала кошти у ОСОБА_3, про що і писались нею розписки. Пояснити з яких причин розписки написані від імені ОСОБА_1 не змогла. Вказала, що вона була представником ОСОБА_1 при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Пояснити з яких причин вона як представник визнала позов і давала пояснення з приводу того, що її довірителька власноручно написала ці розписки не змогла. Зазначила, що мала намір повернути борг і її матір про це не знала.

З матеріалів справи встановлено наступне.

20 серпня 2009 року рішенням Острозького районного суду Рівненської області вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 - 65 424 грн. за договором позики.

11 жовтня 2012 року державним виконавцем був складений акт про передачу ОСОБА_3 майна в рахунок погашення боргу, акт був затверджений в.о. начальника відділу ДВС Острозького РУЮ. 18 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_4 ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1.

27 березня 2013 року Острозький районний суд розглянув цивільну справу № 567/176/13-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_4 про визнання свідоцтва недійсним, було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовної заяви повністю а стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 - 3031 грн. 26 коп. витрат за надання правової допомоги.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15.05.2013 року, вказане вище рішення Острозького районного суду в цій частині залишено без змін.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на житлове приміщення в АДРЕСА_1 та право користування цим житлом у зв'язку з втратою права власності.

О6 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області ухвалила рішення, в якому вирішила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 червня 2013 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції: "Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування будинком АДРЕСА_1 в зв'язку з припиненням права власності".

Суд вислухавши представників сторін, позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Справа слухалася судами неодноразово.

20 серпня 2009 року рішенням Острозького районного суду Рівненської області вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 65424 грн. за договором позики.

Згідно з текстом цього рішення: "встановлено, що із власноручно написаних розписок 16.04.2009 року та 17.07.20.2009 року вбачається, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_3 2500 доларів США та 2000 євро за користування коштами зобов'язувалася сплачувати відсотки".

Частинами 1, 3, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно із п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, зазначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочинів або замовчує їх існування. Під такими обставинами розуміється таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення, і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено право сторони на визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Вчинення правочину під впливом обману передбачено статтею 203 Цивільного кодексу України як підставу визнання такого правочину недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, то такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин має бути реально спрямований на виникнення обумовлених ним правових наслідків, тобто необхідною умовою є єдність волі і волевиявлення. Обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків. Крім того, обман має місце тоді, коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або замовчує їх існування, бо знання яких може перешкодити здійсненню правочину.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, надані сторонами докази в їх сукупності, вивчивши матеріали цивільних справ, у яких брали участь ці ж особи, суд знаходить, що позивачем не було доведено укладення оспорюваних договорів позики, як таких, які було вчинено під впливом обману, оскільки позивачка знала про їх існування, будучи неодноразово повідомленою про розгляд справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу(01.08.2009року, 14.08.2009 року). Рішення Острозького районного суду від 20.08.2009 року сторонами не оскаржувалося.

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_6, оскільки вона є дочкою позивача і є зацікавленою у вирішенні справі.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_7 чітко не вказали про обставини написання розписок від 16.04.2009 року та 17.07.2009 року.

Не знайшло свого підтвердження неповідомлення позивачеві до укладення договору всіх істотних умов договору та інших обставин, які мають істотне значення при укладанні сторонами договору та за відсутності яких можна вважати, що правочин позивачем не був би укладений.

У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна з сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Договори позики відповідає вимогам ст. 626, 628 ЦК України, оскільки між сторонами при укладенні договорів досягнуто згоди по усіх істотних умовах договору, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, а тому підстав для визнання договорів позики недійсним немає.

Доказів того, що позивач помилялася щодо обставин, які мають суттєве значення суду не надано.

В судовому засіданні позивач змінювала свої покази, зазначаючи, що не може вказати чи її саме підпис присутній на договорах позики, згодом зазначала, що вона не писала договори позики, вказуючи, що у нотаріуса вона щось підписувала, вказати де саме її підпис не змогла.

При зверненні до суду та в судовому засіданні, позивач не надала жодних доказів на підтвердження того, що укладені нею договори з відповідачем були вчинені у зв'язку з введенням її в оману зі сторони відповідача, тому в задоволенні позову з цих підстав слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

За вказаних обставин в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики від 16.04.2009 року та 17.07.2009 року недійсними слід відмовити.

Оскільки в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики слід відмовити, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути витрати на правову допомогу.

Відповідно до Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" слід стянути в розмірі 1461 грн. 60 коп. При цьому суд виходить з того, що 1218 х 40% = 487,2 грн. - розмір компенсації правової допомоги за 1 год. роботи адвоката.

В судових засіданнях адвокат приймав участь 3 години, тому розмір компенсації становить - 1461 грн. 60 коп.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 10, 60,61, 179, 216, 229, 626, 628 ЦК України, керуючись ст.10, 57, 60,61, 62, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору позики від 16 квітня 2009 року та від 17 липня 2009 року недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1461грн. 60 коп. витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.