Справа № 758/5127/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

29 грудня 2014 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Трегубенко Л. О. ,

при секретарі - Подплетнікова В. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, і до неї та ОСОБА_3, як законних представників малолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: орган опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, Подільський районний відділ Головного управління ДМС України у м. Києві, - про визнання осіб таким, що втратили право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, і до неї та ОСОБА_3, як законних представників малолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: орган опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, Подільський районний відділ ГУ ДМС України у м. Києві, - про визнання осіб таким, що втратили право на користування житлом.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 21.10.2009 р. одержала за договором дарування від свого сина, ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_1.

24.12.2009 р. надала згоду на вселення та реєстрацію за місцем проживання цивільної дружини та малолітньої доньки сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, де вони проживали до 01.05.2010 р..

01.05.2010 р. відповідач, ОСОБА_2, в зв'язку з погіршенням подружніх відносин з ОСОБА_3, забрала малолітню доньку, ОСОБА_4, та перейшла проживати до квартири АДРЕСА_3, де проживає до теперішнього часу.

Тобто, відповідачі понад три роки у спірній квартирі не проживають.

Позивачка просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом у квартирі АДРЕСА_1.

Представник позивача на підставі довіреності, ОСОБА_5, подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з наведених підстав, просить задовольнити, розглянути справу в заочного порядку.

Відповідач, ОСОБА_2, і як законний представник малолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовом ознайомлена, заперечень не надала, у судове засідання повторно не з»явилась, причини неявки не повідомила.

Відповідач, ОСОБА_3, як законний представник малолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, позовні вимоги визнав, просить розглянути справу за його відсутності ( а. с. 37).

Представники третіх осіб з позовом ознайомлені, заперечень не надали.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і представників третіх осіб, на підставі наявних даних і доказів, та ухвалити заочне рішення, оскільки проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд установив, що позивач, ОСОБА_1, являється власницею спірної двокімнатної квартири АДРЕСА_1, отриманої в дар від сина, ОСОБА_3, на підставі договору дарування від 21.10.2009 р., посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за №4-2053 ( а. с. 5).

Відповідач, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її малолітня донька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, 24.12.2009 р. вселились в спірну квартиру та зареєструвались за місцем проживання за згодою позивача, в якості членів сім»ї її сина, ОСОБА_3 ( а. с. 6).

Відповідач, ОСОБА_2, проживала з ОСОБА_3 однією сім»єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу в період 31.12.2009 р. до 01.05.2010 р., в зв»язку з погіршенням між ними відносин, забрала малолітню доньку, ОСОБА_4, та перейшла проживати до квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.07.2011 р. стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_4, 2009 р. народження, в розмірі 1500 грн. та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 1000 грн. ( а. с. 7).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.06.2013 р., що набрало законної сили, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності та правочину частково недійсним, позовні вимоги задоволено частково, у частині встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім»єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу в період 31.12.2009 р. до 01.05.2010 р., в іншій частині відмовлено ( а. с. 8-12).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто на батьків.

У відповідності до ст. 18 цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

При вирішенні спору суд виходить із наступних положень законодавства.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує (ч.ч.1-4 ст.319 ЦК ).

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч.ч.1-3 ст.156 ЖК ).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК).

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю чи/або визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У спірній квартирі, що належить позивачу на праві власності, з 01.05.2010 р. відповідач, ОСОБА_2, з малолітньою донькою, ОСОБА_4, не проживають, тобто понад три роки, доказів у підтвердження того, що їм чинились перешкоди у проживанні суду не надала.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку у спосіб, визначений чинним законодавством шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Враховуючи, що відповідач, ОСОБА_2, та їх спільна з відповідачем, ОСОБА_3, дитина, ОСОБА_4, 2009 р. народження, місце проживання якої між батьками погоджено з матір»ю, не проживають у квартирі позивача понад один рік, наявності домовленості між ними і позивачем не встановлено, що вказаним порушуються права позивача як власника, то наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратила право користування даним житлом, а саме двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 405 ЦК України.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які свідчать про не проживання понад один рік відповідачів, ОСОБА_2, та їх спільною з відповідачем, ОСОБА_3, донькою, ОСОБА_4, 2009 р. народження, у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, що відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України є правовими підставами для визнання їх такими, що втратили право на користування житлом, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в сумі 121 грн. 80 коп. з кожного.

На підставі наведеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. 11, 12, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст. ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 208, 212, 213-215, 218, 223-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, і до неї та ОСОБА_3, як законних представників малолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи: орган опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, Подільський районний відділ Головного управління ДМС України у м. Києві, - про визнання такими, що втратили право на користування житлом, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та її малолітню доньку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право на користування житлом у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд міста в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л. О. Трегубенко