Справа № 445/2473/13 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/5030/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 08 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» про визнання договору завершеним та ін., -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, який остаточно уточнив 29 квітня 2014 року (а.с. 174). Просить укладений між ним і товариством з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» договір про надання послуг за № 12390 від 24 травня 2006 року з додатками до нього визнати недійсним. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно умов спірного договору, Товариство зобов'язалось надати йому послуги на придбання легкового автомобіля ВАЗ-2107, а він - оплатити ці послуги. ТзОВ «Автоклуб» придбало у філії «Либідь-Авто» акціонерного товариства «УкрАвто» автомобіль ВАЗ-21073 за ціною 32350 грн. та в лютому 2007 року передало йому цей автомобіль. Частковими внесками він сплатив ТзОВ «Автоклуб» 32987 грн., але відповідач продовжує виставляти йому платіжні доручення на внесення щомісячних чистих та адміністративних внесків, і станом на 16.10.2013 року його заборгованість перед ТзОВ «Автоклуб» складає 15096 грн. Залучаючи його кошти та інших фізичних осіб для надання послуг по придбанню автомобіля, Товариство «Автоклуб» фактично надавало фінансові послуги без відповідної ліцензії, що суперечить ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 227 ч. 1 ЦК України, а тому договір № 12390 від 24 травня 2006 року з додатками до нього повинен бути визнаний недійсним.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Договір № 12390 від 24 травня 2006 року, з додатками до нього, що був укладений між ТОВ «Автоклуб» і ОСОБА_2 визнано недійсним.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоклуб», яке вважає, що рішення районного суду підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, а також неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ТзОВ «Автоклуб» ніяким чином не порушувало вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки та послуга, яку ТзОВ «Автоклуб» надавало ОСОБА_2 в межах дії Договору № 12390, а саме - адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, на час укладання цього Договору до фінансових послуг не відносилась, відповідно державному ліцензуванню не підлягала. Крім цього, суд не взяв до уваги посилання ТзОВ «Автоклуб» на пропущення ОСОБА_2 строку позовної давності. Також звертає увагу на те, що в жодній із своїх заяв ОСОБА_2 не зазначав обставини, які вказані в судовому рішенні, що ставить під сумнів неупереджене ставлення суду до розгляду цієї справи в цілому. Просить скасувати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 08 травня 2014 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач будучи належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення (а.с. 202), в судове засідання апеляційної інстанції в особі представника не з'явився, причину своєї неявки суду не повідомив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоклуб», перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що 24 травня 2006 року між ОСОБА_2 і товариством з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» було укладено договір про надання послуг № 12390 (а.с. 22). Предметом договору є надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля, через систему «Автоклуб», організовану відповідачем.

24 травня 2006 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» було укладено договір комісії № 12390/1 від 24 травня 2006 року, що сторонами не заперечується.

Відповідно до ст. 3 договору про надання послуг № 12390, а саме п. п. 3.2.2, 3.2.3 та 3.2.4, позивач взяв на себе обов'язок оплатити послуги надані відповідачем в повному об'ємі в порядку, обсягах і на умовах зазначених у договорі та додатках, застрахувати його, та після отримання вказаного автомобіля підписати та нотаріально завірити договір застави.

Правилами здійснення діяльності автоклубу, що є додатком № 2 до договору № 12390 від 24 травня 2006 року, визначено порядок організації придбання автомобіля та встановлено, що ціна автомобіля, яка щомісячно встановлюється АВТОКЛУБОМ на підставі інформації від офіційних дилерів, є базовою величиною для визначення чистого внеску та адміністративних затрат (а.с. 18 -20).

Згідно договору купівлі-продажу № 12390/2 від 15.02.2007 року ТОВ «Автоклуб» придбало в філії «Либідь-Авто» акціонерного товариства «Укр-Авто» автомобіль ВАЗ-21073 вартістю 32350,00 грн. (а.с. 15).

З копії довідки - рахунку № 244169 від 15.02.2007 року вбачається, що «Либідь-Авто» продав ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ-21070 за 32 350 грн. ( а.с. 149).

15 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» було укладено додатки № 2 та № 3 відповідно, до договору комісії № 12390/1 від 24 травня 2006 року та договору про надання послуг № 12390 від 24 травня 2006 року, згідно умов яких ОСОБА_2 зобов'язався сплачувати ТОВ «Автоклуб» як чисті внески, так і внески адміністративні, які розділені рівними частинами на період, що становить 90 місяців, а саме з березня 2007 року по серпень 2013 року (а.с. 63, 64).

Згідно п.3 додатку №3 до договору про надання послуг № 12390 від 24 травня 2006 року учасник системи - ОСОБА_2 зобов'язується передавати ТОВ «Автоклуб» - Компанії, кошти - адміністративні внески, виходячи з ціни автомобіля, обумовленні Компанією на день платежу, згідно наданих цін офіційними автодилерами (а.с. 63).

Згідно п. 2 додатку № 2 до договору комісії № 12390/1 від 24 травня 2006 року ОСОБА_2 зобов'язується передавати ТОВ «Автоклуб» - Комісіонеру, кошти - чисті внески, виходячи з ціни автомобіля, обумовленні Комісіонером на день платежу, згідно наданих цін офіційними автодилерами (а.с. 64).

З бухгалтерського обліку розрахунків ОСОБА_2 до договору № 12390 від 24 травня 2006 року, представленого відповідачем, вбачається, що з березня 2007 року, після передачі автомобіля ОСОБА_2, чисті та адміністративні внески до сплати нараховувались у відповідності до п. 3 додатку № 3 від 15.02.2007 року до договору про надання послуг № 12390 від 24 травня 2006 року та п. 2 додатку № 2 від 15.02.2007 року до договору комісії № 12390/1 від 24 травня 2006 року (а.с. 148), а позивач своєчасно та систематично проводив їх оплату до грудня 2010 року (а.с. 54), що підтверджується наданими ОСОБА_2 квитанціями по оплаті чистих внесків та адміністративних внесків на загальну суму 32987,00 грн.

Слід зазначити, що в Договорі про надання послуг, та додатках до нього, передбачені всі істотні умови: порядок визначення ціни автомобіля, порядок розподілу автомобілів серед учасників групи, строки та порядок здійснення платежів, відповідальність сторін, порядок розірвання договорів, строк дії договорів. Даний договір про надання послуг спрямований на настання наслідків, а саме: позивач повинен сплачувати внески, результатами яких є отримання автомобіля, а відповідач - придбати і передати позивачу конкретний автомобіль. Крім того, згідно умов договору, за програмою придбання товарів у групах товар придбавають усі учасники за рахунок об'єднання грошових внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками цієї програми є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання учасником своїх зобов'язань.

Визнаючи спірний договір недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що укладення між сторонами договору № 12390 від 24.05.2006 року суперечило ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якої діяльність, пов'язана з наданням будь - яких фінансових послуг, що передбачає залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії та ст. 227 ч. 1 ЦК України, яка передбачає, що правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу ( ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів із метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

У справі, яка переглядається, договір про надання послуг укладено сторонами 24 травня 2006 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах - не вимагалось.

На підставі викладеного, безпідставним є і посилання районного суду на довідку № 10030/44-9 від 17.08.2011 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, згідно якої ТОВ «Автоклуб» до державного реєстру фінансових установ не вносилось, статусу фінансової установи ТОВ «Автоклуб» не набуло, ліцензії на право надання фінансових послуг не отримувало, та на яку послався апеляційний суду м. Києва в рішенні від 14 листопада 2012 року під час розгляду аналогічної справи.

Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства, положення ст. 5 ЦК України, відповідно до яких акти законодавства не мають зворотної дії у часі та враховуючи обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору про надання послут за № 12390 від 24 травня 2006 року, укладеного між ТОВ «Автоклуб» і ОСОБА_2, з додатками до нього недійсними, оскільки ТОВ «Автоклуб» діяло відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» підлягає задоволенню, рішення районного суду як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, - скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову в позові ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» - задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 08 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» про визнання договору завершеним та ін. - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.