Апеляційний суд міста Києва
Доповідач Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариство з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» про визнання незаконним наказу про переміщення, поновлення умов оплати праці та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

16 червня 2014 р. позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Зара Україна» про визнання незаконним наказу № від 24.01.2014 про переміщення її на постійне місце роботи з магазину № 3834 до магазину № 9057; просила поновити попередні умови праці та повернути її на постійне місце роботи до магазину № 3834; стягнути заборгованість по заробітній платі, що утворилась внаслідок незаконного переміщення у розмірі 1685,05грн. та у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000грн.

Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона працювала старшим продавцем- консультантом в магазині № 3834 «ZARA» за адресою м. Київ, вул.Хрещатик, 23, який входить до складу ТОВ «Зара Україна». 23.01.2014 працівникам жіночого відділу магазину у зв'язку із небезпечною ситуацією пов'язаною з акціями протесту, було запропоновано написати заяву про переведення в інші магазини.

31.01.2014 її ознайомили з наказом № від 24.01.2014 про переміщення на постійне місце роботи з магазину № 3834 до магазину № 9057, з яким вона не погодилась. Зазначала, що наказ про переміщення є незаконним, так як заяву про переміщення вона написала під тиском. Внаслідок незаконного переведення на іншу роботу останній була завдана матеріальна шкода, яка полягає у невиплаті у повному обсязі заробітної плати. Внаслідок неправомірних дій відповідача, їй було завдано моральну шкоду у розмірі 10000грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» про визнання незаконним наказу про переміщення, поновлення умов оплати праці та відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх фактичних обставини справи, не дослідження судом і не надання належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Зокрема зазначав, що судом не було досліджено, що позивач на 01.06.2014 р. недоотримала 1685 грн. заробітної плати. При цьому вказував, що судом не враховано, що позивач є керівником профспілкової організації відповідача, а відтак потрібна була згода міському профспілки щодо зменшення заробітної плати. До того ж, в порушення вимог ст. 184 КЗпП України, відповідач не мав права зменшувати заробітну плату позивачу, як матері одиночці. Окрім цього, діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що відповідач діяв відповідно до норм законодавства.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм трудового законодавства.

Так, трудове законодавство України гарантує працівникові дотримання тих умов трудового договору, які були обумовлені при його укладенні. Змінювати умови трудового договору сторони можуть за взаємною згодою, крім випадків, передбачених законодавством.

Переведення на іншу роботу, незалежно від його терміну, мети, причини та інших обставин, відповідно до частини першої статті 32 та частини першої статті 33 КЗпП допускається лише за згодою працівника.

Згідно зі ст. 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

При цьому працівник бере на себе зобов'язання виконувати роботу, визначену трудовим договором (ст. 21 КЗпП). Водночас статтею 31 КЗпП встановлено, що власник підприємства або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, тобто не має права виходити за межі трудового договору, який визначає обов'язки працівника, зокрема з урахуванням спеціальності, кваліфікації, посади.

Частиною другою статті 32 КЗпП визначено поняття переміщення. Зокрема зазначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті в межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник підприємства не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач була прийнята на роботу до ТОВ «Зара Україна» 23.02.2010 на посаду продавця-консультанта. Наказом керівника ТОВ «Зара Україна» від 13.04.2012 позивач переведена на посаду старшого продавця - консультанта та працювала старшим продавцем- консультантом в магазині № 3834 «ZARA», за адресою м. Київ, вул.Богдана Хмельницького, 19-21 літера А.

Судом встановлено, що 23 січня 2014року позивач подала заяву до ТОВ «Зара Україна» про її переміщення з магазину № 3834 до магазину № 9057.

24 січня 2014року на підставі заяви позивача, ТОВ «Зара Україна» було видано наказ про переміщення. Отже переміщення позивача з магазину № 3834 до магазину № 9057 було проведено на підставі волевиявлення позивача, тобто письмово зафіксованої згоди, що є незаперечним доказом. До того ж, таке переміщення не є переведенням, оскільки здійснювалось на тому ж підприємстві, в тій же місцевості та не призвело до зміни кваліфікації позивача.

Разом з тим, 16 червня 2014 р. позивач пред'явила позов до суду вважаючи порушеним своє право відповідачем на переміщення та просила суд про визнання незаконним наказу про переміщення, поновлення умов оплати праці та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Але до ухвалення рішення по цій справі ( 02 жовтня 2014 р.), позивач 08 вересня 2014 р. звільнилася взагалі з роботи за згодою сторін, чого не заперечували сторони в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги.

Судом першої інстанції також було встановлено, що відповідно до 4.2 ст.1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно ст.2 цього Закону, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або, які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 15 Закону форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи нарахування та виплата заробітної плати у відповідача здійснюється, зокрема, але не виключно, положенням про умови оплати праці працівників магазинів ТОВ «Зара Україна» на 2013 рік, а і Положення про преміювання працівників магазинів ТОВ «Зара Україна».

Відповідно до п.1.4. Положення про преміювання - премії для працівників магазину виплачуються двох видів: фіксовані премії - нараховуються та виплачуються працівникам протягом перших двох, трьох, шести місяців або одного року роботи працівника в компанії з початку роботи магазину після відкриття. Фіксовані премії поділяються на два види : премія 1 - премія за результати продажів в магазині, премія 2- за функціональні обов'язки працівника.

Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що в результаті переміщення позивача з магазину № 3834 до магазину № 9057 розмір встановленої для позивача погодинної оплати праці залишився незмінним та становить 29,06 грн. за годину, розмір премії 1 залишився незмінним - 1%, а розмір премії 2 збільшився з 0,48% у магазині № 3834 до 0,68% у магазині № 9057.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Оскільки суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу про переміщення, поновлення умов оплати праці та відшкодування матеріальної шкоди, то і висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є законним.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: