АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2603/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 20 Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівОхріменко Н. І. , Фетісової Т. Л.
при секретаріВосколович Ж.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Державний нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

Вивчивши матеріали справи, вислухавши ОСОБА_6, його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, та представників ОСОБА_8, ОСОБА_7, які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

В вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Державний нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позивач посилався на те, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Придніпровського відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції, Черкаської філії ТОВ «Укрспецторг Груп», треті особи: АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської дирекції, ОСОБА_7 про визнання прилюдних торгів недійсними, протоколу їх проведення незаконним і про його скасування, - визнано недійсними прилюдні торги комплексу нежитлових будівель, які відбулися 08.06.2012 року, а саме: склади - «Б, В, в», загальною площею 416,4 кв. м., столярний цех - літ. «Г, г, г1», загальною площею 515,7 кв. м., вбиральня - літ. «Е», огорожа - літ. «1-2», що знаходиться у АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2012 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким в задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року скасовано рішення апеляційного суду Черкаської області, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Не беручи до уваги вищезазначені рішення, 06 серпня 2013 року відповідачі - ОСОБА_11 та ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори а саме: склади - «Б, В, в», загальною площею 416,4 кв. м., столярний цех - літ. «Г, г, г1», загальною площею 515,7 кв. м., вбиральня - літ. «Е», огорожа - літ. «1-2», що знаходиться у АДРЕСА_1. (зареєстровано в реєстрі № 1-15450).

Під час укладання вищевказаного договору ОСОБА_11 в п. 10 Договору стверджував, що комплекс нежитлових будівель не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори. На час підписання договору інших осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на цей комплекс нежитлових будівель, немає. Продавець несе відповідальність за надання неправдивої інформації стосовно прав третіх осіб на відчужуване майно. ОСОБА_11 достовірно знав про те, що судами розглядалася справа про визнання прилюдних торгів недійсними та винесено рішення про скасування торгів та визнання протоколу про проведення прилюдних торгів недійсним, чим грубо порушив вимоги ст. ст. 658, 659 ЦК України.

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_11 не мав права на відчуження майна (комплексу нежитлових будівель).

На підставі наведеного, ст. ст. 203, 215, 216, 316, 321, 334, 658 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, а саме: складів - «Б, В, в», загальною площею 416,4 кв. м., столярний цех - літ. «Г, г, г1», загальною площею 515,7 кв. м., вбиральня - літ. «Е», огорожа - літ. «1-2», що знаходиться у АДРЕСА_1. (зареєстровано в реєстрі № 1-15450).

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 грудня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2013 року щодо накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження комплексу нежитлових будівель.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Розглядаючи даний спір, суд дослідив і матеріали цивільної справи № 2-1725/12 за позовом ОСОБА_6 до Придніпровського відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції, Черкаської філії ТОВ «Укрспецторг Груп», треті особи: AT «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської дирекції, ОСОБА_7 про визнання прилюдних торгів недійсними, протоколу їх проведення незаконним і про його скасування, також справи № 2-274/11 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської дирекції до ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ПП «Сто Лєт» про розірвання договору та стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 08 червня 2012 року придбав на прилюдних торгах комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1, а саме: склади - «Б, В, в», загальною площею 416,4 кв. м., столярний цех - літ. «Г, г, г'», загальною площею 515,7 кв. м., вбиральня - літ. «Е», огорожа - літ. «1-2».

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2012 року у цивільній справі № 2-1725/12 за позовом ОСОБА_6 до Придніпровського відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції, Черкаської філії ТОВ «Укрспецторг Груп», треті особи: AT «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської дирекції, ОСОБА_7 про визнання прилюдних торгів недійсними визнано недійсними зазначені вище прилюдні торги (від 08.06.2012 року), протокол їх проведення незаконним та скасовано його. Вирішено питання про судові витрати. (ар. спр. 5-12).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2012 року рішення суду першої інстанції скасоване та у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено (ар. спр. 13-17).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року рішення апеляційного суду Черкаської області від 22 листопада 2012 року скасовано, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2012року залишено в силі (ар. спр. 18-23).

По справі встановлено, що 06 серпня 2013 року ОСОБА_11 та ОСОБА_8 уклали договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, згідно якого ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_8 купив комплекс нежитлових будівель, - а саме: склади під літ. «Б, В, в», загальною площею 416,4 кв. м., столярний цех - літ. «Г, г, г'», загальною площею 515,7 кв. м., вбиральня під літ. «Е», огорожа 1-2, що знаходиться у АДРЕСА_1 (шість дріб два). Договір цей посвідчений 06.08.2013 року державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстровано в реєстрі № 1-1540 (ар. спр. 24-25).

Як правильно зауважив суд, відповідно до ч.1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка проводиться згідно з положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому лише з моменту державної реєстрації може бути змінений суб'єкт власності.

Згідно з вимогами Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22 лютого 2012 року перед посвідченням угод нотаріус перевіряє наявність реєстрації за стороною права власності на об'єкт та інші підстави, які б свідчили про неможливість укладення правочину.

З доданих до матеріалів справи на вимогу суду державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., доказів, документів підтверджується, що в момент посвідчення оспорюваного правочину ніяких обтяжень щодо предмету договору не виявлено, перевірено наявність реєстрації права власності за ОСОБА_7 і встановлено, що на момент укладання і посвідчення оспорюваного договору купівлі - продажу ОСОБА_11 був єдиним повноважним власником майна - комплексу нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 (ар. спр. 62;63;86-129).

Правильно, на думку судової колегії, визначився суд і відносно ОСОБА_8, визнавши покупця нерухомості добросовісним набувачем, оскільки позивачем і матеріалами справи протилежне не доведене.

Колегія вважає, що все вищезазначене свідчить про необґрунтованість твердження позивача про те, що ОСОБА_11 достовірно знав про рішення касаційної інстанції щодо визнання прилюдних торгів від 08.06.2012 р. недійсними і не мав права на відчуження комплексу нежитлових будівель.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно роз'яснень в п.10 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів - недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Таким чином, судова практика виділяє у речово - правових відносинах як належний спосіб захисту права власності особи, яка не є стороною правочину, витребування майна із чужого незалежного володіння.

Про це вказано і в п.22 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно якого якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України, розглядаючи 07 листопада 2012 року питання щодо неоднакового застосування норм матеріального права Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах), при ухваленні рішень по справам, предметом яких були спори про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору, висловила наступну правову позицію.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Враховуючи викладене, слід визнати, що аналізуючи обставини справи, суд прийшов до правомірного висновку, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, в якій так аособа не є стороною. У разі встановлення наявності речово- правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту.

В зв'язку з цим судом підставно відмовлено в задоволенні позовних вимог внаслідок невірно обраного способу захисту порушеного права.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, вимогам закону, положенням судової практики і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги, - не вбачається.

Доводи останньої не є суттєвими і на правильність висновків суду не впливають.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 218 ЦПК України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 грудня 2013 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :