Справа №461/2392/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Стрельбицького В.В.,

при секретарях Тарапацькому Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, в якому просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 16.05.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 3544, за яким ОСОБА_7 від імені ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1, визнати ОСОБА_1 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_8, а також витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння, та здійснити державну реєстрацію права власності на цю квартиру.

В обґрунтування позову покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_8, після смерті якої залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_1. Вона є єдиною спадкоємицею за законом, а заповіт не складався. На час смерті ОСОБА_8 проживала разом з позивачем у її помешканні, а тому вона фактично прийняла спадщину, оскільки в передбачений законодавством шестимісячний термін з заявою про відмову від спадщини в нотаріальну контору не зверталась. Оформити належним чином право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою ОСОБА_1 не могла, оскільки дана квартира вибула із володіння ОСОБА_8 поза її волею. Так, громадянка ОСОБА_7 в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_8 заволоділа майном останньої. 16.05.2002 року, діючи від імені ОСОБА_8, ОСОБА_7 продала вищевказану квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за № 5544, громадянці ОСОБА_2 В цей же день вказана квартира, згідно договору купівлі продажу від 16.05.2002 р. була перепродана гр.. ОСОБА_4, який в свою чергу продав вказану квартиру ОСОБА_9, а останній її продав ОСОБА_5 Наведені факти встановлені вироком Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 р., яким ОСОБА_7 була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, 4 ст.190 КК України.

Позивач та її представник в судовому засіданні, кожен окремо, позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові та письмових поясненнях. Просять позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на те, що ОСОБА_5 як добросовісний набувач придбав квартиру за відплатним договором купівлі-продажу і володіє нею на законних підставах, а також просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засіданні не з'явилась, подала письмові заперечення, згідно яких просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засіданні не з'явився, хоч про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалив слухати справу у відсутності третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності надавши оцінку доказам в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Галицького районного суду м.Львова від 29-30 грудня 2010 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, останню було визнано винною у вчиненні інкримінованих їй злочинів та засуджено до 6 років позбавленні волі з конфіскацією майна /а.с.6-23/. Даним вироком встановлено, що ОСОБА_7 в травні 2002 р. за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою громадянки ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 08 травня 2002р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 на право розпорядження квартирою ОСОБА_8 АДРЕСА_1, 16 травня 2002 р., діючи від імені ОСОБА_8 на підставі отриманого від неї доручення, ОСОБА_7 продала вищевказану квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №5544.

В це же день вищевказана квартира, згідно договору купівлі-продажу від 16.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованого за реєстровим №1373, ОСОБА_2 була перепродана ОСОБА_4 /а.с.26-27/.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 20 травня 2002 р. помістила потерпілу ОСОБА_8 у друге відділення Львівської обласної комунальної психіатричної лікарні, де та перебувала на лікуванні до 16 липня 2002 р. 14 серпня 2002 р. ОСОБА_8 повторно було поміщена ОСОБА_7 у четверте відділення психіатричної лікарні Миколаївського району Львівської області, де ОСОБА_8 перебувала на лікуванні до 18 березня 2003 року.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 протягом 2003-2005 років чотири рази поміщала ОСОБА_8 для лікування в Почаївську психіатричну лікарню Тернопільської області.

Тобто, факт вибуття квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_8 поза її волею є встановленим вищевказаним вироком суду та додаткового доказування не потребує.

Як видно з матеріалів справи, в подальшому 04 грудня 2002 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_9, від імені якого діяла ОСОБА_12, купив за 154615 гривень квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрованим в реєстрі за № 3068 /а.с.157/.

03 квітня 2003 року ОСОБА_9, на підставі вищевказаного договору, зареєстрував право власності на нерухоме майно, отримавши у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Витяг № 291792 від 03.04.2003 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.31/.

Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 грудня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_9, купив спірну квартиру, до цього договору були внесені виправлення, зокрема ім.'я покупця ОСОБА_9 було виправлене на ОСОБА_9 /а.с.157/.

28 березня 2006 року на підставі вищезгаданого Договору купівлі-продажу посвідченого 04.12.2002 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрованим в реєстрі за № 3068, ОСОБА_9 зареєстрував у Львівському Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» право власності на спірну квартиру, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10220352 від 28.03.2006 р. та відповідним записом в Договорі купівлі-продажу квартири від 04.04.2006 р. /а.с.158/.

В подальшому 04 квітня 2006 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_3 придбав за 555500 гривень квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.03.2006 року /а.с.155/.

11 квітня 2006 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, отримавши в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Витяг про реєстрації права власності на нерухоме майно №10362585 /а.с.80/.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1263 ЦК України, рідні дядько та тітка відносяться до кола спадкоємців третьої черги.

Згідно ч.4 ст.1266 ЦК України, за правом представлення двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Миколаїв, Миколаївського району, Львівської області померла ОСОБА_8, що стверджується свідоцтвом про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.5 та Т.4 а.с.305 кримінальної справи/.

Окрім того, факт того, що ОСОБА_8 на час смерті постійно проживала з ОСОБА_1 підтверджується актом №95 від 28.04.2004р. обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1, яка проживає за адресою АДРЕСА_2, згідно якого сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_16 проживала без прописки по АДРЕСА_2 з 2004 року по 2006 рік /а.с.181-182/.

Також, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою ОСОБА_17, що підтверджується протоколами допиту ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в межах кримінальної справи № 1-3 від 2010р. по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України та ОСОБА_18 за ч.4 ст.190, ч.2, ч.3 ст.358 КК України (т.4 арк.177-179, 190-192 кримінальної справи), а також те, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_8, на що вказує вирок у згаданій кримінальній справі, відповідно до якого єдиним потерпілим зі сторони ОСОБА_8 є ОСОБА_1, що свідчить про відсутність інших осіб (спадкоємців), яким була б завдана шкода внаслідок злочинних дій ОСОБА_14 відносно ОСОБА_8

Тобто, єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 є її двоюрідна сестра ОСОБА_1, яка на час смерті ОСОБА_8 та відкриття спадщини проживала разом із нею, та не подала заяви про відмову від спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину.

Частиною 1 ст.360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, у рішенні Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі №6-164цс12 викладено правову позицію, згідно якої, в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Також, у пунктах 22, 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза її волею, що встановлено вироком суду, то вона, як власник, мала право домагатися відновлення свого права на неї, а тому ОСОБА_1, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, так як проживала на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає, що обставини, на які позивач покликається у позові знайшли своє підтвердження в судовому, засіданні та повністю доводяться зібраними по справі належними доказами, а тому позов підлягає до задоволення в частині визнання ОСОБА_1 власницею квартири АДРЕСА_1 та витребування такої з чужого незаконного володіння ОСОБА_3.

Разом з цим не підлягає до задоволення вимога про здійснення державної реєстрації права власності на цю квартиру, оскільки суд при здійсненні правосуддя не вправі підміняти відповідні державні органи, уповноважені на здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно.

Щодо вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16.05.2012 р., то в задоволенні такої слід відмовити, так як такий спосіб захисту прав позивача є невірним, оскільки вимоги та обрані способи захисту: про визнання правочину недійсним та про витребування майна із чужого незаконного володіння є взаємовиключними. Також, позивач не була стороною договору та відповідно не можуть застосовуватись наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України.

Суд відхиляє доводи відповідачів на застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки такі не є пропущеними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Підставою даного позову став факт порушення прав ОСОБА_8 злочинними діями ОСОБА_7, котра шахрайськими діями протиправно заволоділа та всупереч волі власниці відчужила квартиру за адресою: АДРЕСА_1. на користь ОСОБА_2, уклавши з останньою договір купівлі-продажу від 16.05.2002 р.

Однак, відповідно до положень ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, право на позов у даній справі виникло лише з моменту, коли вступив у силу вирок Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 року, яким було встановлено факт шахрайства з боку ОСОБА_7 відносно ОСОБА_8 та визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Як вбачається із матеріалів згаданої кримінальної справи, Вирок Галицького районного суду від 29-30.12.2010 року вступив у силу лише 26 лютого 2011 року.

Відповідно до ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, щозданісвоєчасно.

Як видно із штампу поштового відправлення на конверті, у якому позовна заява надійшла до суду, така була здана у відділення зв'язку для відправлення 25.02.2014 року, тобто в межах строку позовної давності /а.с.32/.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 3-11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_1 власницею квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_8 (право власності).

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_5.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Стрельбицький В.В.