Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (далі - ПАТ «Львівгаз») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що позивач здійснює газопостачання квартири АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка. ПАТ «Львівгаз» у повному обсязі виконує взяті на себе зобов'язання, проте відповідач своєчасно не здійснює оплату вартості спожитого природного газу, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 1 592 грн 84 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка утворилась станом на 17 січня 2013 року зі сплати вартості спожитого газу в розмірі 1 592 грн 84 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року, позов ПАТ «Львівгаз» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Львівгаз» заборгованість за спожитий газ у розмірі 1 459 грн 21 коп. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону повністю не відповідають.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не сплачує за надані та спожиті послуги з газопостачання, тому з неї на користь позивача з урахуванням строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, підлягає стягненню заборгованості, яка виникла за період з 01 січня 2010 року по 01 січня 2013 року.

Проте з такими висновками судів в повній мірі погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Львівського комунального підприємства «№ 500» (далі - ЛКП «№ 500») (а.с. 7).

Ухвалою Львівської міської ради від 28 грудня 2006 року № 463 прийнято у власність територіальної громади м. Львова відомчий житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 42).

Відповідно до довідки ЛКП «№ 500» б/н до кімнати АДРЕСА_1 газопостачання не підведене, на кухні спільного користування встановлені три газові плити, які не перебувають на балансі та не обслуговуються ЛКП «№ 500» (а.с. 43).

Згідно з абз. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів РСР від 03 червня 1986 року № 208, встановлено, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 1996 року № 619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» розрахунки за використаний природний газ проводиться на підставі лічильників, а у разі їх відсутності та відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача - за нормами споживання природного газу (18,3 куб. м на одну людину за 1 місяць).

Судами встановлено, що в будівлі, в якій проживає відповідач, відсутнє централізоване гаряче водопостачання та газовий водонагрівач.

Із розрахунку заборгованості за спожитий газ, вбачається, що заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем за спожитий газ виникла в період з 2005 року по 2013 рік та станом на 17 січня 2013 року становить 1 592 грн 84 коп. (а. с. 5-6).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом або договором (ст. 525 ЦК України)

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач не сплачує за надані та спожиті послуги з газопостачання у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню с останньої на користь позивача.

Однак частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача заборгованість в межах трирічного строку позовної давності за період з 01 січня 2010 року по 01 січня 2013 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропуском позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_3 чи її представника про застосування позовної давності.

Таким чином, висновок суду про відмову в частині позову у зв'язку з застосуванням строку позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі є помилковим.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не виконав вимоги ст. ст. 303, 315 ЦПК України та не усунув вказані порушення, тому передчасно залишив рішення суду без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко