Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/4844/14Головуючий у 1-й інстанції Кучеренко В.В.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Савченко О.В.

суддів Стрелець Л.Г., Гончар М.С.

при секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: відділ державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області про звільнення від сплати заборгованості із аліментів

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- встановити факт проживання його із ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 03.05.1996 року по 27.09.2013 року;

- на підставі ст. 197 ч. 3 СК України звільнити його від сплати заборгованості по аліментам в сумі 11 760,0 грн., яка нарахована станом на 01.04.2014 року по виконавчому листу № 2-1778, виданому 08.05.2001 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 22.01.2001 року і до досягнення дітьми повноліття. А також кошти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, починаючи з 22.01.2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

У подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги (т.с. 1 а.с.164-167).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2014 року (т.с 1 а.с.168) позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі в частині встановлення факту проживання однією сім'єю були залишені без розгляду за заявою позивача.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області про звільнення від сплати заборгованості із аліментів у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь-судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст.ст. 180, 192, 197 СК України, ст.ст. 15, 57, 59, 61, 107, 208, 212-215 ЦПК України та виходив з того, що наведені у позовній заяві доводи позивача не знайшли свого підтвердження при розгляді цієї справи.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Так, встановлено, що сторони у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.1986 року (т.с. 1 а.с.10) по 03.05.1996 року (рішення Мелітопольського міського суду про розірвання шлюбу, копія т.с. 1 а.с.12).

Сторони мають дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія т.с 1 а.с.13).

Після розірвання шлюбу 03.05.1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжували проживати разом.

Зазначені обставини визнані сторонами у цій справі у суді першої інстанції, а тому доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України не підлягали.

Під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився другий син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження, копія т. с. 1 а.с.14).

08.05.2001 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області був виданий виконавчий лист № 2-1778 (т.с. 1 а.с.185) на виконання рішення цього суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 22.01.2001 року та до досягнення дітьми повноліття, а також коштів на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів, починаючи з 22.01.2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.с. 1 а.с.19).

Лише 25.04.2014 року ОСОБА_3 пред'явила вищезазначений виконавчий лист до примусового виконання до ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області (т.с. 1 а.с.186).

28.04.2014 року державним виконавцем ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області Половінченко В.О. відкрите виконавче провадження №43116383 за цим виконавчим листом (т.с. 1 а.с.19).

На виконання вимог ст. 194 ч. 1 СК України 28.04.2014 року державним виконавцем ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області Половінченко В.О. здійснено розрахунок заборгованості боржника ОСОБА_2 по аліментам за вищезазначеним виконавчим листом на загальну суму 11 760,0 грн. за період з 25.04.2011 року по 01.03.2014 року (т. с. 1 а.с.10), тобто за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Встановлено, що зазначений розрахунок заборгованості здійснений державним виконавцем ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області Половінченко В.О. без нарахування аліментів на сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який досяг повноліття у 2004 році (т.с. 2 а.с.39).

В силу вимог ст. 197 ч. 3 СК України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_3, як особа, на користь якої присуджено аліменти з ОСОБА_2, з 2001 року і до 2014 року, тобто понад 10 (десять років), без поважних причин не пред'являла вищезазначений виконавчий лист № 2-1778 від 08.05.2001 року до примусового виконання.

Так, встановлено, що останній раз ОСОБА_3 пред'являла вищезазначений виконавчий лист до примусового виконання до ВДВС Мілітополського управління юстиції у 2001 році та постановою від 29.11.2001 року державного виконавця цього ВДВС Дмитровою А.М. зазначений виконавчий лист був повернутий ОСОБА_3 за заявою останньої про його повернення.

ОСОБА_3 погодилась із зазначеною постановою державного виконавця, останню не оскаржувала.

У матеріали цієї справи ОСОБА_3 не було надано належних (письмових) доказів, що після 29.11.2001 року вона ще пред'являла вищезазначений лист до примусового виконання до будь-якого ВДВС.

Представник ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області Половінченко В.О. у суді зазначала, що в її відділі наявні відомості лише про одне пред'явлення вищезазначеного виконавчого листа ОСОБА_3 саме у 2001 році.

Посилання ОСОБА_3 в обґрунтування поважності причини непред'явлення вищезазначеного виконавчого листа до примусового виконання на відсутність заробітку та майна у боржника ОСОБА_2 для його виконання, неправильну консультацію державного виконавця при написанні нею у 2001 році заяви про повернення їй цього виконавчого листа, а також незнання закону, та покази свідків у цій справі - дітей, на утримання яких було стягнуто аліменти, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Оскільки, встановлено, що боржник ОСОБА_3, хоча й не мав станом з 2001 року по 2014 рік постійного місця роботи, доходу, але має належне йому на праві приватної власності майно, зокрема 2/10 частки будинку АДРЕСА_1 (т.с 1 а.с.16-17), про що було достовірно відомо ОСОБА_3, яка також є співвласником 2/10 частин зазначеного будинку (т.с. 1 а.с.16-17).

Крім того, матеріалами цієї справи не спростовуються доводи позивача ОСОБА_2 у цій справі про те, що він мав у своєму розпорядженні з 2001 року будинок (т.с. 1 а.с.194-195), з 2007 року автомобіль (т.с. 1 а.с.192-193), з 2011 року вклад у банку (т.с. 1 а.с. 221) тощо, про що також було відомо ОСОБА_3

Проте, ОСОБА_3 своєю заявою про повернення виконавчого листа у 2001 році не дала можливості державному виконавцю самостійно у порядку примусового виконання зазначеного виконавчого листа перевірити майновий стан боржника ОСОБА_2

ОСОБА_3 у подальшому на протязі понад 10 (десяти) років не оскаржувала дій та постанову державного виконавця від 29.11.2001 року про закінчення виконавчого провадження (т.с. 1 а.с.183).

В силу вимог ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Покази свідків - дітей сторін у цій справі, у тому числі неповнолітнього, які були допитані у суді першої інстанції за клопотанням ОСОБА_3 в обґрунтування її заперечень проти позову позивача у цій справі, колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги як належні допустимі докази у цій справі в обґрунтування ОСОБА_3 поважності причини несвоєчасного пред'явлення вищезазначеного виконавчого документу до примусового виконання.

Оскільки, в силу вимог ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права у цій справі, оскільки останній не надав в оскаржуємому рішенні належної оцінки вищезазначеним доказам позивача з додержанням вимог ст. 212 ЦПК України, тобто кожному доказу окремо та їм у сукупності з викладенням результатів їх оцінки в оскаржуємому рішенні та мотивів відмови в їх прийнятті.

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Пред'явлення ОСОБА_3 вищезазначеного виконавчого документу до примусового виконання у 2005 році є припущенням, оскільки не підтверджено письмовими доказами та спростовано наявними матеріалами виконавчих проваджень у ВДВС Мелітопольского МУЮ Запорізької області.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03.07.2014 року (т.с. 1 а.с. 152-153) в іншій цивільній справі № 320/4838/14-ц при вирішенні судом за поданням державного виконавця питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 за участю тих самих сторін, зокрема ОСОБА_3, було встановлено фактичну обставину, яка не підлягає доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України, а саме: те, що ОСОБА_3 не пред'являла вищезазначеного виконавчого листа до примусового виконання, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 добровільно надавав утримання на дитину.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта ґрунтуються на законі та доказах, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року у цій справі скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області про звільнення від сплати заборгованості із аліментів задовольнити; звільнити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) від сплати заборгованості по аліментам в сумі 11 760,0 грн., яка нарахована станом на 01.04.2014 року по виконавчому листу № 2-1778, виданому 08.05.2001 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: відділ державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області про звільнення від сплати заборгованості із аліментів задовольнити.

Звільнити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) від сплати заборгованості по аліментам в сумі 11 760,0 грн., яка нарахована станом на 01.04.2014 року по виконавчому листу № 2-1778, виданому 08.05.2001 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Савченко О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.