У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Леванчука А.О.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, який згодом уточнило, і остаточно просило стягнути зі ОСОБА_3 783 071,65 грн на відшкодування майнової шкоди, заданої злочином.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з позивачем, займав посаду заступника керуючого з індивідуального бізнесу відділення «Бердичівське» філії «Житомирське регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», і внаслідок службової недбалості відповідач завдав банку майнову шкоду на суму 783 071,65 грн. Оскільки кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15 березня 2012 року закрита зі звільненням відповідача від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, просив у порядку цивільного судочинства відшкодувати шкоду, завдану злочином.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 червня 2013 року, з урахування ухвали цього ж суду про виправлення описки від 25 червня 2013 року, позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 783 071,65 грн на відшкодування завданої шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 вересня 2013 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 251 500,14 грн на відшкодування шкоди.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 вересня 2013 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 21 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 65 000 доларів США на купівлю житлового будинку по АДРЕСА_1 та 13 200 доларів США на сплату страхових платежів, що в гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 21 лютого 2007 року становило 394 910 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено договір поруки, відповідно до якого остання поручилась перед позивачем за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 2 червня 2011 року визнано недійсним договір поруки від 21 лютого 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_6

Крім договору поруки, виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою, заставленим майном за якою був житловий будинок по АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням кредитного договору ОСОБА_5 предмет застави - будинок по АДРЕСА_1 реалізовано за 356 000 грн та за рахунок цих коштів було частково погашено заборгованість за кредитним договором.

Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15 березня 2012 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст.49 КК України у зв'язку з закінченням строків давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Згідно з п. 3 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Частиною 3 статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

У апеляційній скарзі заявник зазначав, що суд першої інстанції в своєму рішенні не визначився, коли саме позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником, не встановив початку перебігу цього строку й суд апеляційної інстанції.

Крім того, згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Суд апеляційної інстанції поза увагою залишив обставини, якими позивач обґрунтував свої вимоги, викладені в уточненому позові (а.с. 36), і послався на те, що шкода, про відшкодування якої поданий позов, завдана злочином.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, чи на невідповідність висновків суду обставинам справи підлягає перевірці апеляційним судом шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

Суд апеляційної інстанції, у порушення ст. 316 ЦПК України, не визначився з підставами позову, не перевірив доводів апеляційної скарги в частині застосування до спірних правовідносин позовної давності і початку її перебігу, не дослідив докази щодо погашення заборгованості за кредитним договором (в тому числі за рахунок продажу предмета іпотеки) і лист позивача про повне її погашення, який міститься у справі, хоча такі обставини підлягають перевірці.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 вересня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.П.Гончар Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко А.О.Леванчук