Справа № 2-4700/11
Провадження № 2/522/528/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до ОСОБА_3, та просить визнати недійсним заповіт від 22 червня 2009 року, складений ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №1660 від 22 червня 2009 року; та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2, у віці 73 років, померла сестра позивачки, ОСОБА_4, після смерті якої була відкрита спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. У встановлений законом строк позивачкою було направлено на адресу Першої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Також позивачка вказує, що 10 серпня 2011 року на її адресу надійшов лист Першої Одеської державної нотаріальної контори, з якого вбачається, що дана контора 08 січня 2010 року відправила вищевказану заяву приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за належністю, у зв'язку з наявністю у неї спадкової справи №1 відкрита після смерті ОСОБА_4 При ознайомлені із спадковою справою №1 позивачці стало відомо, що вона була порушена на підставі заяви ОСОБА_3 від 22 грудня 2009 року. Підставою для подання ОСОБА_3 вищевказаної заяви був заповіт, складений ОСОБА_4 22 червня 2009 року, тобто за два дні до смерті.

Позивачка вважає даний заповіт недійсним на підставі ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки він був підписаний ОСОБА_4, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оскільки довгий час, починаючи з 1987 року, хворіла декількома психічними захворюваннями (шизофренія, хвороба Паркінсона), а в 1988-1989 роках була поставлена на облік в психоневрологічному диспансері, та в міру необхідності проходила лікування у лікарів психіатра та невропатолога. Також позивачка зазначила, що протягом всього часу хвороби сестри вона доглядала за нею, забезпечувала її продуктами харчування, здійснювала прибирання у квартирі та купувала необхідні ліки.

ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, та надали пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві.

Представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення вищевказаних позовних вимог та вказав, що ОСОБА_4 складала заповіт на ім'я відповідача, розуміючи значення своїх дій. Крім того, під час складання вищевказаного заповіту були присутні свідки - ОСОБА_7, ОСОБА_1, а також приватний нотаріус ОСОБА_5, яка посвідчувала спірний заповіт. Тому вважає, що немає жодних підстав сумніватись в дійсності такого заповіту.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, прийнявши до уваги докази, вислухавши думки сторін, пояснення свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 51 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою ст. 203 ЦК України, а саме, що обов'язковою умовою чинності правочину є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідною сестрою позивачки, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження ОСОБА_4 №0 від 13 липня 2010 року (а. с. 7-8).

Право власності ОСОБА_4 на вищевказану квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 4-9884 виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів 25 липня 1996 року, та розпорядженням органу приватизації №78379 від 25 липня 1996 року (а. с. 107-108).

Сестра позивачки, ОСОБА_4, починаючи з 1987 року, хворіла декількома психічними захворюваннями (шизофренія, хвороба Паркінсона), в 1988-1989 роках була поставлена на облік в психоневрологічному диспансері, та в міру необхідності проходила лікування у лікарів психіатра та невропатолога, що підтверджується відповідною медичною картою амбулаторного хворого, наданою позивачкою до суду.

Також ОСОБА_4 знаходилась на обліку у лікаря невропатолога поліклініки Одеського національного медичного університету з діагнозом «хвороба Паркінсона».

За станом здоров'я ОСОБА_4 потребувала сторонньої допомоги, яку у повній мірі здійснювала позивачка. Протягом всього часу хвороби сестри позивачка доглядала за нею, забезпечувала її продуктами харчування, здійснювала прибирання у квартирі та купувала необхідні ліки.

За місяць-півтора до смерті ОСОБА_4 позивач кілька разів бачила у її квартирі сторонніх осіб, ніби-то соціальних працівників, які, зі слів позивачки, просили ОСОБА_4 переоформити на одного з них квартиру.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, яке було видано Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 32).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, загальною пл. 29, 5 кв. м., в тому числі житловою пл. - 15, 7 кв.

22 грудня 2009 року позивачкою було направлено на адресу Першої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а. с. 101).

Листом Першої Одеської державної нотаріальної контори від 10 серпня 2011 року позивачку було повідомлено, що дана контора 08 січня 2010 року відправила вищевказану заяву приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за належністю, у зв'язку з наявністю у неї спадкової справи №1 до майна померлої ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 1/2009 від ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 79), вказана справа була порушена на підставі заяви ОСОБА_3 від 22 грудня 2009 року (а. с. 83).

У судовому засіданні також встановлено, що 22 червня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт на належну їй спірну квартиру АДРЕСА_1 на ім'я відповідача ОСОБА_3 Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №1660 від 22 червня 2009 року, а відповідні відомості внесено до Спадкового реєстру (а. а. 93-94).

У судовому засіданні, за клопотанням представника відповідача були допитані свідки, які були присутні на час складання спірного заповіту: ОСОБА_7, ОСОБА_1, а також нотаріус ОСОБА_5, яка посвідчувала спірний заповіт.

ОСОБА_7 14 червня 2011 року, а ОСОБА_1 25 квітня 2012 року у судових засіданнях пояснили, що їх запросила у спірну квартиру сама ОСОБА_4 Вона сиділа на ліжку, була спокійною, спілкувалася з усіма, вона була в окулярах, нотаріус давала їй читати заповіт, але ОСОБА_4 нічого не підписувала, а тільки слухала. Також зазначили, що ніяких відхилень з боку психіки у неї не було, але за соматичним станом, вона була слабка.

Нотаріус ОСОБА_5, яка посвідчувала спірний заповіт, у судовому засіданні пояснила, що заповіт був складений ОСОБА_4 з дотриманням вимог чинного законодавства, текст заповіту вона їй зачитувала.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Проте, вищевказані показання свідків про відсутність у ОСОБА_4 на період складання заповіту будь-яких суттєвих психічних відхилень, суперечать медичній документації, іншим матеріалам справи та клінічним уявленням про закономірність перебігу наявних у ОСОБА_4 психічних порушень. Тому, дані показання свідків не можуть бути взяти судом до уваги.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України, призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

За клопотанням представника позивачки ухвалою суду від 25 червня 2012 року була призначена судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено судовим експертам Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1 (а. с. 150).

Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1, акт № 652 від 05 грудня 2013 року, встановлено, що на час складання заповіту 22 червня 2009 року ОСОБА_4 страждала стійким хронічним психічним розладом: шизофренія параноїдна, дефектний стан, тому за своїм психічним станом абсолютно не могла керувати своїми діями та передбачати їх наслідків (а. с. 196).

Ухвалою суду від 01 липня 2014 року, у зв'язку з недовірою висновкам попередньої експертизи, за клопотанням представника відповідача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено судовим експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз (а. с. 248).

Згідно висновку №904 від 24 жовтня 2014 року, ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, страждала стійким хронічним психічним захворюванням: шизофренія параноїдна форма, виражений апатико-абулічний дефект (МКХ-10:F20.0). У висновку також встановлено, що ОСОБА_4 за своїм психічним станом під час складання заповіту 22 червня 2009 року, з урахуванням показів свідків по справі, які були присутні під час підписання заповіту, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Правдивість вищевказаних висновків сумнівів у суду не викликають, тому суд бере їх за основу при вирішенні дійсного спору.

Вищевикладені висновки спростовують доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_4 складала заповіт на ім'я ОСОБА_3, розуміючи значення своїх дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

В п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що статтею 1257 ЦК України визначено підстави визнання заповіту недійсним, які не виключають застосування загальних норм §2 глави 16 ЦК України від 2003р. «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК України від 2003 року.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

В п. 16 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Згідно п. 18 вищевказаної постанови за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4, у зв'язку із кількістю психічних захворювань, під час складання заповіту 22 червня 2009 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно п. 4.12. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Згідно п. 4.14 Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно п. 4.15. Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно п. 4.18 Порядку, 4.18, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Оскільки оригінал правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_1 знаходиться у відповідача, позивачка не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Позивачка є рідною сестрою ОСОБА_4 та єдиною спадкоємицею.

Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як доведено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивачка в межах строку передбаченого ст. 1270 ЦК України, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Тому, суд вважає також за можливе визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною пл. 29, 5 кв. м., в тому числі житловою пл. - 15, 7 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4

Крім того, у судовому засіданні доведено, що внаслідок звернення ОСОБА_2 до суду з позовом, нею був сплачений судовий збір у розмірі 853, 00 грн., що відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Вимоги щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на проведення експертизи позивачкою не заявлялись, тому судом не розглядались.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», п. п. 16, 18 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. п. 3.1, 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ст. ст. 1, 11, 15, 16, 203, 215, 225, 231, 392, 1216, 1217, 1223, 1257, 1261-1265, 1269, 1270 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 51, 57, ч. 1 ст. 58, 60, 61, 88, 145, 154, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, - задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 22 червня 2009 року, складений ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим №1660 від 22 червня 2009 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною пл. 29, 5 кв. м., в тому числі житловою пл. - 15, 7 кв. м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення після набрання ним законної сили є підставою для реєстрації Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною пл. 29, 5 кв. м., в тому числі житловою пл. - 15, 7 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 853 (вісімсот п'ятдесят три) грн.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю.Б. Свячена