АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7176 Головуючий у 1 інстанції - Белоконна І.В.
2014 рік Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Меєчко Д.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах малолітніх дітей-сиріт ОСОБА_1, ОСОБА_2 та опікуна малолітніх ОСОБА_3 до ОСОБА_4,ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Київського міського округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2013 року заступник прокурора звернувся за зазначеним позовом до суду,в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1,укладений 6 вересня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, з підстав його фіктивності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідача ОСОБА_4визнано винним в загибелі ОСОБА_7 та ОСОБА_8, після смерті яких залишились сиротами малолітні ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Позивач вважає, що договір дарування є фіктивний та складено з метою приховання майна,яке підлягає до реалізації в рахунок виконання рішення про відшкодування шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що порушення судом процесуального права полягає в тому, що рішення суду винесено у відсутності його представника,який подав клопотання про відкладення справи,у зв‛язку з занятістю в іншій справі,а також у відмові допиту свідків та не вірній оцінці доказів.

Порушення судом матеріального права,на думку апелянта,полягає в тому, що метою та правовим наслідком договору дарування нерухомого майна є не проживання обдаровуваного у квартирі - а перехід власності. У даному випадку перехід власності відбувся, тобто правовий наслідок правочину реально настав. Факт проживання сина у квартирі батька не є порушенням законодавства та не може свідчити про ненастання наслідків правочину дарування у вигляді переходу права власності. Натомість факт проживання сина у квартирі батька був визнаний судом як доказ фіктивності правочину,проте таке тлумачення є неправильним застосуванням ст.234 та

717 ЦК України.

Окрім цього, судом не враховано та не застосовано до даних правовідносин положення ст.126 КПК УРСР 1963року,відповідно до якого майно, щодо якого накладається арешт слідчим описується, проте в даній справі немає доказів опису арештованого майна,що також свідчить про відсутність відповідної постанови та про не ознайомлення з нею відповідачами на момент укладення спірного правочину.

Судом не застосовано норму п.3 ч.1 ст.224 КПК УРСР 1963 року, відповідно до

якого до обвинувального висновку додаються довідки про цивільний позов та про

заходи, вжиті до забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. У

матеріалах справи є копія обвинувального висновку, у якому зазначено про арешт

майна, однак не зазначено відомостей про арешт всього майна обвинуваченого, в

т.ч. квартири.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Прокурор прокуратури та представник третьої особи ОСОБА_9 проти апеляційної скарги заперечували,просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші особи,які беруть участь у справі в судове засідання не з‛явилися,про розгляд справи повідомлені належно.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, інтим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, (ст. 204 ЦК України)

Згідно зі ст. 2І5 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Укладення фіктивного правочину завжди відбувається з певною метою і умисно.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності із ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 червня 2012 року СВ Немирівського РВ УМВС України в Вінницькій області відносно ОСОБА_4 порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину,передбаченого ст.291 КК України.

Під час досудового слідства старшим слідчим слідчого управління УМВС України у Винницькій області ОСОБА_10 06.08.2012 року винесено постанову про накладення арешту на все майно обвинуваченого ОСОБА_4,яку для виконання направлено в Київське міське бюро технічної інвентаризації (а.с.130).

З зазначеною постановою ОСОБА_4 ознайомлений під час оголошення йому про закінчення досудового слідства і пред'явлення матеріалів кримінальної справи, що підтверджується відповідним протоколом від 25.08.2012 року (а.с.133)

6 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування,за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №816, зареєстрований у Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12 вересня 2012 року за реєстраційним номером 35034989.

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ст.291 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 3(три) роки. Задоволені цивільні позови потерпілих ОСОБА_9, ОСОБА_3, яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2та стягнуто з ОСОБА_4 на їх користь 200 000 грн. моральної шкоди завданої смертю їх дочки ОСОБА_8 та щомісячно по 282,82 грн. довічно. Стягнуто на користь дітей ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, 400 000 грн. моральної шкоди завданої смертю їх батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та щомісячно по 715,23 грн. кожній, до досягнення ними 18-ти років, а в разі навчання до його закінчення, але не більше як до досягнення ними 23 років, починаючи з дня смерті батьків.

Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 18.12,2013 року вирок Кемеровського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року, щодо ОСОБА_4, в частині призначення йому покарання, скасовано та призначено йому за ст.291 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

У мотивувальній частині вироку Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2013року однією з підстав призначення міри покарання ОСОБА_4 у вигляді 5-ти років без застосування ст.75 КК України зазначено, що судом першої інстанції безпідставно визнано пом'якшуючою обставину - щире каяття засудженого, оскільки дана обставина не знайшла свого підтвердження під час досудового та судового слідства. ОСОБА_4 вчинив дії які прямо та переконливо свідчать про відсутність щирого каяття, а саме виведення нерухомого майна з власності у період досудового розслідування, що свідчить про те, що каяття ОСОБА_4 не відзначається щирістю, і є нічим іншим як спробою уникнути відповідальності перед потерпілими.

Задовольняючи позовні вимоги заступника прокурора та визнаючи укладений ОСОБА_4 договір дарування квартири недійсним суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення договору останньомубуло достеменно відомо про накладення арешту на зазначений об'єкт нерухомого майна,а тому договір квартири було укладено ОСОБА_4, з метою приховання, майна від звернення на нього стягнення за зобов'язаннями перед ОСОБА_3 та малолітніми ОСОБА_2, ОСОБА_1, вчиненим без наміру створення правових наслідків,які обумовлені договором дарування, що свідчить про його фіктивність.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги стосовного того, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину не приймаються, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що хоча позивач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є стороною оскаржуваного договору дарування, такий договір все ж таки порушує її інтереси, як потерпілої у кримінальній справі і у зв'язку з незаконним відчуженням майна ОСОБА_4 вона позбавлена права на забезпечення цивільного позову пред'явленого у кримінальній справі.

Є такими що ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону висновки суду про те, що наявність постанови про накладення арешту на майно означає, що відповідач не мав права розпоряджатись майном або коштами, на які накладено арешт з моменту винесення такої постанови, незалежно від того, які зроблені дії на стадії цієї постанови,але договір дарування квартиру укладено після винесення зазначеної постанови про що ОСОБА_4 було відомо, з огляду на що не заслуговують також на уваги доводи апеляційної скарги про те, що а ні ОСОБА_4 а ні його адвокат не знайомились з протоколом про оголошення обвинуваченому про закінчення досудового слідства і пред'явлення йому матеріалів кримінальної справи і їм не було відомо про арешт майна. Окрім цього, ці заперечення спростовуються відповідними записами в журналі реєстрації відвідування через пост ГУВС України у Вінницькій області за 25.08.2012 рік (а.с.141) та показаннями слідчого ОСОБА_10, який був допитаний судом в якості свідка.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5 є рідним батьком ОСОБА_4 і після вчинення правочину дарування квартири ОСОБА_4 продовжував проживати разом з родиною у спірній квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та реєстрацію (а.с.45),а тому твердження, що вказаний правочин вчинений для настання правових наслідків, зокрема, мотивом дарування квартири батькові було те, що раніше саме ним йому були надані кошти як на купівлю спірної квартири, так і на підтримку його матеріального стану, не прийнято судом до уваги,як такі, що не підтверджені належними доказами.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді