Провадження №2/761/4836/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Кравець Д.І.,

при секретарі: Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення фактів та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення фактів та визнання права власності. Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивача - ОСОБА_4 та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 56/400 частини квартири АДРЕСА_1 (надалі - квартира), що їй належала на праві приватної власності. 18 січня 2007 року за заявою батька позивача - ОСОБА_5, третьою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 57/07 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4. Таким чином, позивачем було прийнято у спадщину 28/400 частини квартири, а іншу частину спадщини у вигляді 28/400 частини квартири було прийнято його батьком ОСОБА_5

При цьому, позивач наголошує, що його батьки на час смерті матері вже були розлучені, але він про це не знав, оскільки як до розірвання шлюбу, так і після нього їх відносини ніяким чином не змінились, оскільки вони як і раніше проживали разом у квартирі, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки, проте, після розірвання шлюбу вже не звертались до відповідних органів для реєстрації шлюбу. Тобто, враховуючи вимоги Цивільного кодексу УРСР (надалі - ЦК УРСР), який діяв на той момент, позивач повинен був прийняти після смерті своєї матері спадщину у вигляді 56/400 чистини квартири, а не 28/400 її частини.

Крім того, позивач зазначає, що з 29 листопада 1991 року і по теперішній час він проживає у вищезазначеній квартирі, хоча і з 28 січня 2000 року по 2008 рік він там не був офіційно зареєстрований. Разом з тим, не зважаючи на це, позивач користувався і користується квартирою, здійснює усі витрати по її утриманню, тобто, не зважаючи ні на що, фактично прийняв усю належну йому спадщину.

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер брат позивача - ОСОБА_6 і після його смерті також відкрилась спадщина на 56/400 чистини квартири. При цьому, 28/400 спадкової частини квартири було прийнято батьком позивача ОСОБА_5, а іншу частину квартири у розмірі 28/400 було незаконно прийнято начебто донькою брата - ОСОБА_3, але яка насправді не являється його дитиною.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року батько позивача ОСОБА_5 помер і після його смерті до спадкового майна, яке залишилось, належать: 44/100 та 56/400 частини квартири, які належать йому на праві приватної власності; 28/400 частини квартири яку він прийняв у спадщину від померлої матері позивача ОСОБА_4; 28/400 частини квартири, яку він прийняв після смерті свого сина ОСОБА_6 Проте, фактично, як після смерті ОСОБА_4, так і після смерті ОСОБА_6, батько позивача так і не оформив належним чином своїх спадкових прав. Таким чином, позивач вважає, що оскільки його батько не мав права успадковувати 28/400 частини квартири після смерті ОСОБА_4., тому що їх повинен успадкувати позивач, то відповідно до законодавства, чинного на момент відкриття спадщини, після смерті свого батька позивач має право на успадкування 56/400 частини квартири.

При цьому, позивач зазначає, що згідно ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом, або якщо спадкоємця позбавили права на спадкування (ст.ст. 528, 554 цього Кодексу), його частка на спадкування переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Таким чином, оскільки брат позивача ОСОБА_6 не проживав у квартирі та не подав до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він втратив право на спадкування 28/400 частини квартири, після смерті їхньої матері ОСОБА_4.

На підставі зазначеного та враховуючи вимоги законодавства, позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі, а саме, встановити факт постійного проживання у квартирі позивача та спадкодавця ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 року; встановити факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_4, тобто вступ в управління та користування 56/400 частиною квартири, а також визнати право власності за позивачем на 28/400 частину квартири, яку незаконно прийняв у спадщину ОСОБА_5, після смерті матері позивача ОСОБА_4

Позивач та його представник ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, 20 листопада 2014 року, через канцелярію суду, відповідачем ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 було подано заяву, в якій вона зазначає, що твердження позивача про те, що йому не було відомо про розірвання шлюбу між його батьками є непереконливим та таким, що не заслуговує на увагу суду, оскільки після смерті його батька в квартирі залишились документи, серед котрих було і Свідоцтво про розірвання шлюбу. Таким чином, відповідач вважає, що позивач був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів, як спадкоємця після смерті його матері, ще з ІНФОРМАЦІЯ_4 року, але звернувся до суду лише 02 вересня 2014 року, тобто, після спливу трирічного строку позовної давності. Тому, на підставі зазначеного та враховуючи те, що пройшло вже більше трьох років, відповідач просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, передбачені ст. 267 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за відсутності їх представника.

Представники третьої особи - Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Брацейко І.Г., Летнікова І.В., Скопич Д.І. у судовому засіданні щодо задоволення чи відмови у задоволені позову послались на розсуд суду, зважаючи та те, що в даному випадку при ухваленні рішення права дітей жодним чином не порушуються.

Третя особа - Київська міська рада в судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні надала показання, що з відповідачем ОСОБА_2 вони навчались в інституті. В 2001 року ОСОБА_2 познайомилась з ОСОБА_6 і у них народилась дитина, яку вона похрестила. При цьому, у період з 2001 року по 2003 рік, коли ОСОБА_6 зустрічався з ОСОБА_2, вона проживала у останньої вдома, а ОСОБА_6 проживав у себе дома по вул. Хохлових. У той час брат ОСОБА_6 - ОСОБА_1 проживав поряд з ним по вул. Якіра зі своєю сім'єю. Мати у ОСОБА_6 померла раптово, через невірно поставлений діагноз, і ОСОБА_6 це дуже важко переніс. При цьому, їй відомо, що у них була домовленість, що квартира, де проживав ОСОБА_1, по вул. Якіра, буде належати останньому, а квартира по вул Хохлових буде належати ОСОБА_6. Коли загинув ОСОБА_6, його брат постійно дзвонив та просив віддати йому документи, проте, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 є його рідною племінницею, ОСОБА_1 навіть пальцем не двинув, щоб щось зробити для неї.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні надав показання, що з ОСОБА_1 він познайомився на похоронах свого тестя у 2000 році. Крім того, брат ОСОБА_1 - ОСОБА_6 хрестив його сина, а ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_6 і вони дружили сім'ями та по сьогоднішній день дружать. ОСОБА_6 взяв його (свідка) на роботу де також працював і ОСОБА_1 В 2001 році ОСОБА_6 зустрічався з ОСОБА_2 і десь восени 2004 року у них народилась ОСОБА_3. Тільки після цього ОСОБА_6 переїхав проживати до ОСОБА_2, а до цього він проживав разом з батьком по вул. Хохлових та наглядав за ним, а ОСОБА_1 проживав по вул. Якіра зі своєю сім'єю. З 2001 по 2003 рік він бував в квартирі по вул. Хохлових і бачив там речі ОСОБА_6. Крім того, він (свідок) позичав у ОСОБА_6 гроші на квартплату.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні надала показання, що відповідача ОСОБА_2 вона не знає, а з позивачем вони сусіди, оскільки в домі по АДРЕСА_2 вона проживає вже 40 років і знала як батьків, так і його брата ОСОБА_6. При цьому, ОСОБА_1 проживав разом з батьками, оскільки вона його дуже часто бачила Коли вони получили квартиру на вул. Якіра, то ОСОБА_6, мабуть, переїхав туди жити, але вона в цьому не впевнена. При цьому, ОСОБА_1 вона бачила та зустрічала постійно, зокрема, на вулиці, на балконі, в парадному, а ОСОБА_6 проживав у батьків до певного часу і вона його бачила періодично. В період з 2001-2003 роки вона бачила ОСОБА_6, але не кожен день, оскільки він проживав на другій квартирі по вул. Якіра. Про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були розлучені їй не відомо. Вони всі працювали на мотозаводі та получили квартири.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні надала показання, що знає позивача 40 років. У квартирі по вул. Хохлових проживав тільки ОСОБА_1, а ОСОБА_6 взагалі туди не ходив. При цьому, ОСОБА_6 вона зустрічала на Оболоні і він сказав, що його доньці півроку і вони живуть тут. Коли вони (ОСОБА_5) получили квартиру по вул. Якіра, ОСОБА_6 в квартирі по вул. Хохлових взагалі не було, а ОСОБА_1 бачила кожен день. На мотозаводі вона (свідок) працює з 2002 року і коли йшла на роботу бачила тільки ОСОБА_1, який ходив до батька та носив хліб. Крім того, у квартирі по вул. Хохлових ОСОБА_1 проживав разом з батьком, своєю дружиною та дитиною - хлопчиком.

Заслухавши пояснення позивача, його представників, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи та показання свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 56/100 частини квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_1, про що свідчить дублікат Свідоцтва про право власності на житло, виданого Київським мотоциклетним заводом 15 жовтня 1998 року згідно з розпорядженням № 254 від 15 жовтня 1998 року (т. 1 а.с. 55).

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23 серпня 2002 року (т. 1 а.с. 6). При цьому, як встановлено в судовому засіданні, заповіту щодо розпорядження майном, зокрема, належної ОСОБА_4 56/400 частини квартири, на випадок своєї смерті останньою складено не було.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд встановити факт постійного проживання у квартирі позивача та спадкодавця ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 року, встановити факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_4, тобто вступ в управління та користування 56/400 частиною квартири, а також визнати право власності за позивачем на 28/400 частину квартири, яку незаконно прийняв у спадщину ОСОБА_5, після смерті матері позивача ОСОБА_4

Відповідно до п. ч. 1 ст. 1258 та ст. 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

На підставі зазначеного, судом встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 є позивач по справі - ОСОБА_1, про що свідчить Свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 від 09 грудня 1975 року (т. 1 а.с. 115).

При цьому, положеннями ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Разом з тим, згідно з п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто, враховуючи зазначене, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі, щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. При цьому, у разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

На підставі вище зазначеного, суд приходить до висновку, що оскільки спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року - до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягає положення Цивільного кодексу Української РСР у редакції Закону Української РСР від 18 липня 1963 року, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 524 та ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Крім того, положеннями ст. 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Тобто, спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. Якщо спадкоємець виявив згоду прийняти спадщину, вона визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

При цьому, у ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном: 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні, жодним із наявних у ОСОБА_4 спадкоємців, відповідної заяви про прийняття спадщини після її смерті до державної нотаріальної контори подано не було, а заява ОСОБА_5 про прийняття ним спадщини після смерті його дружини ОСОБА_4 не є належним та допустимим доказом, оскільки ОСОБА_5 на час відкриття спадщини вже не належав до кола спадкоємців - чоловік спадкодавця, тому що 01 серпня 1991 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 139).

При цьому, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, не зважаючи на вказані вимоги закону, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували як факт постійного проживання у спірній квартирі позивача на час відкриття спадщини, тобто на день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року, так і факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_4, тобто вступ в управління та користування 56/400 частиною квартири, не встановлено наявності таких доказів і під час розгляду справи в суді.

При цьому, покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, згідно яких позивач постійно проживав у спірній квартирі, у тому числі і під час відкриття спадщини і після цього, суд оцінює критично, оскільки такі покази є суперечливими, оскільки спростовуються показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, не підтверджуються будь-якими іншими доказами, враховуючи також ті обставини, що позивач у спірній квартирі з 28 січня 2000 року по 2008 рік не був офіційно зареєстрований.

При цьому, ч. 3 ст. 524 та п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР передбачено, що якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Разом з тим, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

На підставі зазначеного та враховуючи всі встановленні у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3,у даному випадку не є належним відповідачем у даній справі.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог та визначеного предмету позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 1277, п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 524, 548, 549, 555 ЦК УРСР та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення фактів та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасували, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С у д д я: (