Справа №463/1952/14-ц
Провадження №2/463/1202/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань Попович Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, суд -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 99600,00 грн., пені в сумі 4824,46 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 3486,00 грн., трьох процентів річних в розмірі 1113,34 грн., судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що 10.06.2011 року між ним та відповідачем було укладено усний договір позики грошових коштів на суму 430 тис.грн., а також між його сестрою ОСОБА_6 та відповідачем, як директором ТзОВ «Контекст» нотаріально посвідчений договір позики на суму 236 800 грн. 00 коп. У зв'язку із тим, що відповідач регулярно частинами здійснювала погашення за усним договором позики, станом на 30.11.2012 року її заборгованість склала 190 тис.грн., а тому ними після проведення звірки було вирішено укласти новий договір позики в підтвердження якому відповідач написала відповідну розписку, згідно якої зобов'язалася повернути позику до 01.01.2013 року. Однак на даний час відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, частину позики в сумі 99600 грн. 00 коп. не повернула, в позасудовому порядку спір вирішити відмовляється, а тому просить стягнути вказану суму заборгованості разом із штрафними санкціями та пенею. А тому просить позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з аналогічних підстав, доповнив, що рішення апеляційного суду Львівської області від 01.09.2014 року не має преюдиційного значення для вирішення даної справи, оскільки ухвалювалося між іншими сторонами з приводу іншого договору позики, а тому не має відношення до даної справи. Крім цього, зазначив, що представлена позивачем розписка є належним доказом наявності зобов'язання відповідача перед позивачем щодо повернення позики, на даний час умови взятого на себе зобов'язання відповідач не виконала, а тому позовні вимоги є підставними.

Представник відповідача в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечив, суду пояснив, що жодних зобов'язань у ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 не існує. Дійсно його довіритель, як директор ТзОВ «Контекст», укладала нотаріально посвідчений договір позики із сестрою позивача ОСОБА_6, однак з приводу вказаних відносин між сторонами існував спір, який вирішений в судовому порядку. В той же час, представлена позивачем розписка не підтверджує факту отримання коштів відповідачем від позивача, а також обов'язку відповідача повернути кошти в сумі 190 тис.грн. саме позивачу. Крім цього, при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ТзОВ «Контекст», позивачем ця ж розписка представлялася суду в підтвердження наявності обов'язку у відповідача по поверненні позики, з приводу чого судом надано оцінку. А тому просить в задоволенні позову відмовити за його недоведеністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позивач обґрунтовуючи свої вимоги про наявність у відповідача ОСОБА_5 боргового зобов'язання перед ним на підставі укладеного між ними договору позики в розмірі 99600 грн. 00 коп., пені в розмірі 4824,46 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 3486,00 грн., трьох процентів річних в розмірі 1113,34 грн. , посилається на розписку від 30.11.2012 року (а.с.5).

Дійсно, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, відповідно до вимог ЦК розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Однак, як вбачається із змісту представленої розписки (а.с.5), вказаний документ не підтверджує факту передання позивачем позики відповідачу на суму 190 тис.грн., як і взагалі не містить жодних даних про позикодавця, чи особу на чию користь ОСОБА_5 взяла на себе зобов'язання по погашенню позики.

Більш того, як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2/463/290/14 за позовом ОСОБА_6 до ТзОВ «Контекст» про стягнення боргу за договором позики, зазначена розписка була предметом розгляду апеляційним судом Львівської області, який у своєму рішенні від 01.09.2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 року, вказав, що така розписка не може бути доказом укладення договору позики, оскільки у ній не вказано ні позикодавця, ні дати укладення договору позики, ні розміру позики, ні строку її повернення.

Факт укладення договору позики від 10.06.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в тому числі і передачі коштів від позикодавця до позичальника, в судовому засіданні позивачем взагалі не доведено жодним доказом.

За таких обставин, оскільки позивачем інших доказів не представлено, суд не вправі вважати доведеними позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості згідно розписки від 30.11.2012 року, як такою, що не підтверджує факту укладення договору позики мі сторонами у справі, а відтак в їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.10,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості згідно розписки від 30.11.2012 року в розмірі 99600,00 грн., пені в сумі 4824,46 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 3486,00 грн., трьох процентів річних в розмірі 1113,34 грн., судових витрат - відмовити за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст. 294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Гирич С. В.