Справа № 1519/2-668/11
Провадження № 2/521/3156/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2014 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Роїк Д.Я.,

при секретарях судового засідання -Гріценко А.С., Гречко І.О., Чайковської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту мешкання однією сім?єю, як чоловік та жінка, розподіл майна, визнання недійсної нотаріальної заяви про згоду на відчуження квартири та стягнення моральної шкоди, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси в липні 2004 року звернувся позивач ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

06.09.2004 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою в якої відмовилася від позову у зв'язку із вирішенням спору мирним шляхом. 06.09.2004 року цивільне провадження за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя закрито на підставі ухвали Малиновського районного суду м.Одеси. 14 червня 2007 року ухвала Малиновського районного суду від 06.09.2004 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

13.07.2007 року справу передано в провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Северовій Є.С. 06.11.2007 року було задоволено самовідвід судді Малиновського районного суду м. Одеси Северової Є.С. Згідно до резолюції Голови суду справу було передано судді Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_18

10.12.2007 року справа була помилково прийнята в провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Целух А.П. та після встановлення помилки одрахзу передана судді Малигновського районного суду м. Одеси ОСОБА_18

01 липня 2010 року ухвалою Малиновського районного суді м.Одеси позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю 3-х осіб ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_5 про встановлення факту мешкання однією сім?єю, як чоловік та жінка, розподіл майна, визнання недійсної нотаріальної заяви про згоду на відчуження квартири та стягнення моральної шкоди та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя прийнята в провадження судді Роїк Д.Я. у зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_18

В судовому засіданні позивачка після неодноразових уточнень позовних вимог просила суд - визнати факт проживання однією сімєю з відповідачем, як подружжя з 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 р по червень 2004 року. Визнати спільною сумісною власністю автомобіль DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_1. Стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі ? вартості наступних об'єктів: : 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_7, гараж АДРЕСА_8; ? вартості автомобілю DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_1 та ? інвестиційного внеску за договором № 4 від 28.05.202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № АДРЕСА_9 у розмірі 57816 гривень 50 копійок. В порядку розподілу майна подружжя залишити за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4 яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44, 4 кв.м.. Стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень. Визнати недійсною заяву про згоду на відчуження ОСОБА_3 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_7, посвідчену 18.06.2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 (т. 4 а.с. 207-218)

Відповідач в судовому засіданні уточнив свої позовні вимоги згідно яким просив суд визнати за ним право власності на ? квартири АДРЕСА_4. Вимоги зустрічного позову стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію, що дорівнюється ? вартості меблі та побутової техніки, яка є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі 54 702,00 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США що становить по курсу нбу 15 900,00 грн, які вона отримала при добровільному розподілу майна; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі ? від загальної суми по борговим розпискам від 17.03.2003 року, 15.03.2003 р, 20.03.2003 року на загальну суму 30 000,00 гривень.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі ? від загальної суми по боргової розписці від 01.03.2002 року на суму 47 400,00 гривень; встановити факт придбання квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти ОСОБА_3 та визначити, що з моменту придбання і по день відчуження 22.11.2001 року воно було особистою його власністю; встановити факт придбання квартири №76 в будинку 12/14 по площі Михайловська в м.Одеса та гараж за особисті кошти ОСОБА_3 і встановити, що з моменту придбання 16.04.2002 року. і по 23 вересня 2004 року дане майно було особистим майном ОСОБА_3; встановити факт придбання 27.11.1999 р. автомобілю DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_2 за особисті кошти ОСОБА_3та того, що подень відчуження даний автомобіль був особистою власністю ОСОБА_3 на підставі заяви редстанвика ОСОБА_1 ухвалою Малиновського раойнного суду м. Одеси від 31.10.2014 ркоу було залишено без розгляду.

31.10.2014 року представник відповідача ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою в якої просить суд залишити без розгляду в порядку ч.5 ст.207 Цивільно процесуального кодексу України усі позовні вимоги по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 крім позовної вимоги про визння за ним право власності на ? квартири АДРЕСА_4;

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги позивачки ОСОБА_2 не визнав. Зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнала.

Вислухавши пояснення сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне:

В судовому засіданні позивачка стверджувала, що з 19.11.1993 року і по 16.02.1997 року, вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На початок березня 1997 року відповідач переїхав до міста Одеси. Але після розірвання шлюбу в період з 16 лютого 1997 року по 12 січня 2001 року, та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року фактично шлюбні відносини не припинялися, позивачка продовжувала проживати однією сім?єю та вести сумісне господарювання з відповідачем та були подружжям. Позивачка зазначає, що під час сумісного проживання однією сім?єю сторонами було придбано у власність автомобіль DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_1 , а під час шлюбу подружжям придбано наступне майно: 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_7, гараж АДРЕСА_8; однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Також в період шлюбу позивачка разом з відповідачем внесла на рахунок ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 грошові кошти за договором №4 від 28.05..202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № АДРЕСА_9. Зазначене майно, яке придбано у власність під час сумісного проживання однією сім?єю, як подружжя та під час шлюбу і інвестиційний внесок за договором № 4 від 28.05.202 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № АДРЕСА_9 позивачка вважає є спільною сумісною власністю подружжя та належить ії і відповідачу по 1/2 частині.

Позивачка зазначила, що в червні 2004 року вона знаходилася в тяжкому стані, потребувала лікування. Відповідач скориставшись її тяжкими обставинами та за допомогою психологічного тиску та погроз примусив її оформити у нотаріуса ОСОБА_5 нотаріально засвідчену заяву, якою вона дала згоду на відчуження відповідачем 3 -х кімнатної квартири АДРЕСА_7. У зв'язку із тим, що вона під час оформлення заяви знаходилася у стані, при якому не розуміла що вона підписує та помилялася, щодо правових наслідків такої заяви просить суд визнати недійсною заяву про згоду на відчуження відповідачем 3 -х кімнатної квартири АДРЕСА_7. Окрім того, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, обґрунтовуючи наступним. Відповідач постійно бив, ображав, знущався над нею. Перебування позивачки в постійному стресовому стані негативно вплинуло на її стан здоров'я. Заподіяну моральну шкоду позивачка оцінює у розмірі 100 000,00 гривень. (т. 4 а.с. 57-66, 207-218)

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що 16.02.1997 року у зв'язку із неможливістю подальшого зберігання шлюбних відносин Комунарським районним судом м.Запоріжжя між ним та позивачкою ОСОБА_2 шлюб був розірваний. В березні 1997 року він переїхав до м.Одеса, де йому було надано одна кімната в гуртожитку. В період з березня по листопад 1997 року в гуртожитку він проживав один. В період з березня по листопад 1997 року він намагався створити сім?ю з громадянкою ОСОБА_6 В листопаді 1997 року не знаходячись в будь якому шлюбі за свої особисті кошти відповідач придбав 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1. В листопаді 1997 року відповідач перевіз до м.Одеси свою матір ОСОБА_7 Разом з ОСОБА_7 до м.Одеси переїхала позивачка. У зв'язку із переїздом до м.Одеси матері та позивачки, відповідач отримав додатково в гуртожитку ще одну кімнату, в якої окремо від нього проживала позивачка. У 1998 році відповідач ОСОБА_3, матір відповідача ОСОБА_7 та позивачка переїхали в квартиру квартира АДРЕСА_2, яку придбав відповідач на свої особисті кошти. Але проживаючи в однієї квартирі ні яких фактичних шлюбних стосунків та ведення сумісного господарювання між ним та позивачкою не було. У 1999 році не знаходячись ні в якому шлюбі за свої особисті кошти відповідач придбав автомобіль DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_1. 12 січня 2001 року між відповідачем та позивачкою був укладений шлюб. 11 червня 2003 році шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу з позивачкою, відповідач створив сім?ю з громадянкою ОСОБА_6 з якою проживає і по даний час. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що після розлучення між ним та позивачкою було розподілено все сумісно придбане майно, в підтвердження чого позивачка власноручно написала розписку . 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_7 була продана із згоди позивачки, яку вона надала добровільно. У березні 2003 році відповідач на придбання квартири АДРЕСА_1 позичав гроші у ОСОБА_8. Також відповідач пояснив, що у 2002 році він взяв в борг у ОСОБА_4 12 тисяч доларів США, що на той час становило 63 600,00 тисяч гривень, та зобов'язався повернути борг на протязі 6 років. В подальшому ці гроші були сплачені на рахунок ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 за договором №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № АДРЕСА_9. Але у зв'язку із тим, що в подальшому він додатково взяв в борг у ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 гроші на придбання квартири АДРЕСА_1, повернути борги своєчасно не мав можливості, та був вимушений розірвати договір з ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11. Отримані гроші після розірвання договору відповідач передав на погашення боргів по розпискам. Відповідач також заперечував проти вимоги позивачки відшкодування їй моральної шкоди, посилаючись на те, що ніколи її не бив та не знущався над нею.

В підтвердження позовних вимог відносно визнання проживання однією сім?єю з відповідачем як подружжя в період 16 листопада 1997 року по 12 січня 2001 року та з 11 червня 2003 р по червень 2004 року позивачка зазначала, що 16.02.1997 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний фіктивно. Але з даним ствердженням суд не може погодитися. Як вбачається з рішення Комунарського райсуду м.Запоріжжя від 16.02.1997 р позивачка ОСОБА_2 заперечувала проти розірвання шлюбу з відповідачем, відповідач в свою чергу наполягав на розірванні шлюбу у зв'язку із неможливістю сумісного проживання і збереження сім?ї. Безпосередньо після розірвання шлюбу у березні 1997 року відповідач в одинці переїхав до міста Одеси та отримав одну кімнату в гуртожитку. Проти даного факту позивачка в судових засіданнях не заперечувала. В отриманої кімнаті відповідач проживав самостійно. На при кінці листопада 1997 року відповідач отримав в гуртожитку ще одну кімнату у зв'язку із переїздом його матері та колишньої дружини. Даний факт підтверджується безпосередньо письмовими свідченнями завіреними належним чином колишнього коменданта гуртожитку ОСОБА_11, свідка ОСОБА_12, поясненнями свідка ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_13, які в судовому засіданні стверджували, що після розлучення і аж до 2001 року відповідач ні яких сімейних стосунків з позивачкою не мав, сумісне господарювання з нею разом не вів, так само як і після розірвання шлюбу у 2003 році. Крім того свідок ОСОБА_13 пояснила, що в період с березня по листопад 1997 року у неї з відповідачем були стосунки і вони намагалися створити сім'ю, а з осені 2003 р. вона безпосередньо проживає та веде спільне господарювання з відповідачем. Згідно письмовим свідченням ОСОБА_14 завіреним належним чином - позивачка переїхала з квартири яка розташована по Михайловської площі на вул. Паркова в осені 2003 р. Свідки з боку позивачки в судовому засіданні не надавали свідчення стосовно обставин проживання позивачка з березня 1997 року по березень 1998 рік та взагалі не надали жодного свідчення про існування будь яких шлюбних та сімейних відносин позивачки з відповідачем в період з 11.06.2003 р по червень 2004 р. Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що з позивачкою знайома з 1998 році, та спілкувалася з позивачкою до 2001 р. При цьому заявила, що знала відповідача як чоловіка позивачки безпосередньо із слів позивачки. Але на її погляд коли вона бачила позивачку разом з відповідачем не можливо було скласти уяву що це дружина та чоловік. Свідчення свідка ОСОБА_16 суд не може взяти до уваги тому, що вони є непослідовні та суперечливі, а саме: на початок надання свідчень ОСОБА_16 стверджувала, що вона з ранку до вечора бачила позивачку разом з відповідачем. Вони разом займалися бігом вранці, разом їхали на роботу та у вечорі поверталися також разом. Стосунки були між ними дуже добрі. Однак при, цьому свідок ОСОБА_16 також стверджувала, що відповідач дуже погано відносився до позивачки, постійно її штовхав, образливо обзивав позивачку. Зі слів позивачки знає, що відповідач бив позивачку, та багато разів бачила сінці на обличчі позивачки. Крім того, ні ОСОБА_15, ні ОСОБА_16 особисто не бачили будь-які дії з боку відповідача та позивачки які свідчили би про ведення сумісне господарювання, чи дій відповідача які би свідчили про його особисте відношення до позивачки як до дружини. Позивачка надає до суду, доказ сумісного проживання як чоловік та жінка копію свого закордонного паспорта. Але даний документ ні яким чином не може підтверджувати сумісне проживання та безпосередньо ведення сумісного господарювання і знаходження в шлюбних відносинах. Позивачка як доказ надає фотографію з відображення її разом з відповідачем. Але дана фотографія не має ні якого зазначення дати коли була створена, тобто не може підтверджувати існування стосунків саме в період який зазначає позивачка, оскільки не може бути належним та допустимим доказом по справі. Усі витяги з наказів про прийняття на роботу та звільнення позивачки також не підтверджують існування сімейних стосунків між позивачкою та відповідачем. Як не підтверджує ці стосунки і свідоцтво на право власності (приватизація) на квартиру в м.Запоріжжя.

Крім того, пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про поділ спільно набутого майна.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Отже для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу судом враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім'ю, але статусу подружжя не набувають.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України "Про Всеукраїський перепис населення" від 19.10.2000 року. Отже, домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови N 11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 посилається на те, що після розірвання шлюбу в період з 16 лютого 1997 року по 12 січня 2001 року, та з 11 червня 2003 року по червень 2004 року фактично шлюбні відносини з ОСОБА_3 не припинялися, тому просить встановити відповідний факт проживання однією сім'єю, як подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно КпШС УРСР, який діяв до 01 січня 2004 року, фактичні шлюбні відносини не породжували будь - яких правових наслідків для сторін та виникнення прав та обов'язків подружжя.

Сімейний кодекс України в редакції Закону України від 10 січня 2002 року набув чинності лише 01 січня 2004 року і на правовідносини, що виникли до 1 січня 2004 року не розповсюджуються.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі ( ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України, що прямо передбачено п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"

Таким чином, ст. 74 Сімейного кодексу України набрала чинності з 1.01.2004 року, регулює майнові правовідносини між чоловіком і жінкою у фактичному шлюбі та не має зворотної дії у часі.

З огляду на викладене факт, проживання сторін однією сім'єю без перебування у зареєстрованному шлюбі, можливо встановлювати тільки з 01.01.2004 року.

Враховуючи вищенаведені доводи та встановлені в судовому засіданні обставини щодо спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_13 з осені 2003 р. та ведення спільного господарювання з відповідачем за адресою: АДРЕСА_3., суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 . задоволенню не підлягають.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Враховуючи, період часу в який виникали сімейні правовідносини між позивачкою та відповідачем суд повинен розглядати справу за нормами, які діяли на час виникнення таких правовідносин, тобто за нормами КпШтС України.

Згідно ст.13. КпШтС України - Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно ст.22 КпШтС України - Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст.24 КпШтС України - Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них..

Відповідно до ст 10 ЦПК України - Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України - Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, 27 листопада 1999 р. відповідачем був придбаний у власність автомобіль DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_1. Під час придбання автомобілю відповідач з позивачкою одружений не був. .В свою чергу позивачка не заперечувала проти того, що під час придбання спірного автомобілю вона не перебувала з відповідачем в шлюбі. Але при цьому стверджувала, що проживала з відповідачем однією сімїю. Однак позивачка не надала до суду жодного доказу її особистої участі та обсягу такої участі в придбанні спірного автомобілю. За такими обставинами та враховуючи вимогу ст.24 КпШтС України суд вважає, що автомобіль DAEWOO LANOS д/н НОМЕР_1 не є спільною сумісною власністю подружжя та розподілу не підлягає.

16.04.2002 р. під час зареєстрованого шлюбу позивачкою разом з відповідачем була придбана 3-х кімнатна квартири АДРЕСА_7. 18.06.2004 р. позивачка ОСОБА_2 надала письмову згоду на відчуження вищезазначеної квартири її колишнім чоловіком ОСОБА_3 засвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5. Позивачка в судовому засіданні стверджувала, що зазначену згоду на відчуження вона надала в стані загострення її хвороби у результаті чого, вона не розуміла значення своїх дій. З даним ствердженням суд не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст.225 ЦК України - Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 8. Постанови пленуму верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Пунктом 16 Постанови передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Як вбачається з наданої до суду письмової згоди на відчуження квартири її колишнім чоловіком ОСОБА_3 засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 позивачці зміст ст.61, 63, 65,74 СК України було роз'яснено. Зміст самої заяви був прочитаний та відповідав дійсному наміру заявника.

Позивачкою в суд надано виписка з карти амбулаторного хворого від 16.05.2006 року , з якого вбачається, що позивачка страждає на дифузний токсичний зоб 2 ступеню, тиреотоксикозом середньої тяжкості. Згідно довідки до АКТА огляду МСЕК № 049564 від 21,05,2010 року є інвалідом ІІІ загальної. Але дані докази не містить відомостей відносно стану здоров'я в якому знаходилася позивачка саме під час надання та нотаріального засвідчення згоди, яку оскаржує. З відповіді КУ "Міська поліклініки №2" за №117 від 30.05.2007 року вбачається, що позивачка з грудня 2003 року і по серпень 2004 року до поліклініки не зверталася. Крім того, свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні надала пояснення, згідно яких вона безпосередньо бачила позивачку 18.06.2004 р., на протязі робочого дня та безпосередньо перед тим як позивачка кудись уходила з роботи разом з відповідачем. На протязі усього часу в цей день коли свідок бачила позивачку ні яких ознак хвороби у позивачки не було. З боку позивачки до суду також не надано жодного доказу в підтвердження, того, що вона приймала будь які дії відносно відміни наданої нею згоди.

В судовому засіданні клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи сторонами заявлено не було. На розяснення суду щодо необхідності проведення судово-психіатричну експертизи, ОСОБА_2 не погодилася.

З таких підстав суд вважає недоведеними та не підтвердженими належним чином обставини на які посилається позивачка, у зв'язку із чим суд вважає, що вимоги позивачки про визнання недійсною заяву про згоду на відчуження ОСОБА_3 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_7, посвідчену приватним нотаріусом Одеського нотаріального Округу є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що не підлягає задоволенню і вимоги позивачки відносно стягнення з відповідача компенсації ? вартості гараж АДРЕСА_8.

Пунктом 3 ППВС України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від22.12.1995 р передбачено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.13 Закону "Про власність" об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав.

Позивачкою до суду не надано жодного доказу в підтвердження того, що гараж АДРЕСА_8 перебував у власності подружжя. Навпаки в судовому засіданні позивачка підтвердила, що ні вона, ні відповідач ніколи не мали правовстановлюючих документів на дане майно, тобто у встановленому законом порядку подружжям на дане майно право власності набуте не було. Враховуючи те, що гараж АДРЕСА_8 не є власністю подружжя, суд вважає дане майно не підлягає розподілу.

Суд вважає, що не підлягає задоволенню і в позовні вимоги відносно стягнення з відповідача компенсації у розмірі ? інвестиційного внеску грошових коштів на рахунок ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 за договором №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № АДРЕСА_9.

Пунктом 24. Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року передбачено До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї

В судовому засіданні було встановлено, 28.05.2002 р відповідачем був укладений з ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11 договір №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № АДРЕСА_9. За даним договором відповідач інвестував гроші в придбання квартири по АДРЕСА_10 у розмірі 115143,00 грн. 09.08.2004 р. після розірвання зазначеного договору, інвестовані гроші у розмірі 115143,00 грн були повернуті відповідачу.

Як вбачається із матеріалів справи, які були дослідженні в суді відповідач 01.03.2002 р. взяв в борг у ОСОБА_4 в борг 12 тисяч доларів, що на становило 64 600 тисяч гривень, та зобов'язався повернути борг на протязі 6 років. В подальшому дані кошти відповідач інвестував за договором №4 від 28.05..2002 року про співпрацю по інвестуванню житлового будинку № АДРЕСА_9. Крім того на придбання квартири АДРЕСА_4, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44, 4 кв.м., відповідач взяв в борг 60 000,00 грн : 20 000,00 грн у ОСОБА_9 по розписці від 20.03.2003 року, ОСОБА_10 по розписці від17.03.2003 року та ОСОБА_8 по розписці від15.03.2003 року. На підтвердження борговиз зобов'язань відповідач надав до суду відповідні розписки. В судовому засіданні безпосередньо свідок ОСОБА_8 підтвердив, що відповідач дійсно брав в борг у нього та у інших гроші на оплату за придбання квартири на ул.Паркова. Відповідач стверджував, що у зв'язку із тим, що він не мав можливості своєчасно повернути гроші по борговим розпискам, був вимушений розірвати договір №4 від 28.05.2002 року який був укладений між ним та ЗАО СБіКІД "Одісей" БМУ-11. За рахунок повернутих після розірвання договору грошей відповідач повернув борги ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10, та ОСОБА_8 ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила, що дійсно відповідач брав у неї гроші в борг та після розірвання договору інвестування повернув цей борг. Повернення боргів іншим підтверджуються написом на оборотної стороні розписок про повернення боргу. Позивачка в судовому засіданні не надала жодного доказу, що спростовує вказані обставини, та взагалі не заперечувала проти цього.

В судовому засіданні відповідач наполягав на тому, що після розірвання шлюбу сумісна власність подружжя було поділено. Крім того позивачка отримала 2 000 тисячі доларів США, що на той час було еквівалентно 10 600 тисяч гривень. Претензій відносно розподілу майна позивачка не мала. В підтвердження відповідачем до суду надано розписка від 06.09.2004 року, яка була написана позивачкою власноручно. В судовому засіданні позивачка не заперечувала проти наданої розписки та підтвердила, що вона дійсно написала цю розписку.

В судовому засіданні відповідач стверджував, що квартира АДРЕСА_5., є сумісною власністю подружжя. В підтвердження даного ствердження відповідач зазначив, що Договір про інвестування вищевказаної квартири був укладений в період шлюбу, а саме 25.03.2003 р. За даним договором сплачені грошові кошти, що є сумісною власністю подружжя, тому він вважає квартиру АДРЕСА_5 сумісною власністю подружжя. Позивачка проти даного ствердження не заперечувала та навпаки підтвердила, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.61 ЦПК України - Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За такими обставинами суд вважає квартиру АДРЕСА_5, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44, 4 кв.м., що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Згідно ст.28 КпШтС України - В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Позивачка не довела жодної підстави, що заслуговує увагу для відступу суду від принципу рівності часток в спільної сумісної власності подружжя. Тому суд вважає вимоги відповідача стосовно визнання за ним право власності на ? квартири АДРЕСА_5 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд також звертає увагу на те, що за клопотанням ОСОБА_2 для підготовки якого задобилося декілька судових засіднь ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2013 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу та судову автотоварознавчу експертизу, які не були проведенні в зв'язку з ігноруанням ОСОБА_2 направлених їй рахунків та клопотань. Вказані дії разом з неоднораховими клопотаннями позивачки ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи і багаторазовим витребуванням судом за її клопотаннями доказів та допиту великої кількості свідків призвели до значного затягування розгляду справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги відносно стягнути з відповідача моральної шкоду у розмірі 100000 грн., позивачка зазначила, що відповідач постійно її бив, зломив їй руку, знущався над нею, принижував.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" - Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Але в підтвердження своїх стверджень позивачка до суду не надала доказів. В судовому засіданні позивачка не могла пояснити, чому вона жодного разу не зверталася до правоохоронних органів відносно противоправної поведінки відповідача. Крім того, її ствердження що відповідач поламав їй руку спростовуються показаннями свідка ОСОБА_17., яка в судовому засіданні пояснила обставини при яких позивачка зламала руку. При цьому, жоден свідок з боку позивачки не стверджував, що особисто бачив як відповідач застосовував до позивачки фізичну силу. Таким чином суд вважає, що позивачка не довела наявність вини відповідача в заподіянні їй моральної шкоди. Також позивачка взагалі не обґрунтувала чому вона визначила розмір заподіяної моральної шкоди саме в розмірі 100000 грн.

Враховуючи встановлені обставини суд вважає, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у повному обсязі. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 по зустрічному позову підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 13, 22, 24, 28 КпШтС України, ст. ст. ч. 2 ст. 3, 61, 63, 65, 74 СК України, ст.ст. 22,, 203, 215, 225, 1167 ЦК України, Пунктом 24. Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст ст. 61, 256 ЦПК України -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання права власності на ? квартири АДРЕСА_5 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? квартири АДРЕСА_6, яка складається з однієї жилої кімнати жилою площею 13,0 кв. м., загальною площею 44,4 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: