Справа № 1313/4262/2012 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/783/2416/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.М.

при секретарі: Цар М.М.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Орсан» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Орсан» про стягнення заборгованості

в с т а н о в и л а:

В грудні 2012р. ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до Фермерського господарства «Орсан» про стягнення заборгованості за договором позики від 31.12.2007р. в сумі 58218,54 грн. з яких: згідно ст.625 ЦК України 3% річних на суму 1740,75 грн. та штраф згідно п.3.2. Договору у розмірі 5% від неповернутої суми позики в розмірі 21179,16 грн..

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05 квітня 2013 року позов ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Орсан» про стягнення заборгованості - задоволено повністю.

Стягнуто з Фермерського господарства «Орсан» в користь ОСОБА_3 заборгованість по договору позики в розмірі 37039 грн. 38 коп. та стягнуто штрафні санкції у розмірі 21 179 грн. 16 коп., а всього стягнуто 58218,54 грн.. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржило ФГ «Орсан».

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду вважає незаконним, оскільки судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи, які мають значення для справи, неправильно та неповно досліджено докази по справі. Зокрема, вказує на те, що Фермерському господарству «Орсан» не надходила повістка про виклик у судове засідання, що в свою чергу позбавило підприємство, надати суду докази, які мають значення для справи. Вказує на те, що згідно Договору іпотеки від 31 грудня 2007 року позивачу передано в іпотеку будівлю зернового складу загальною площею 1629,7 кв. м., відповідно до якого, вартість предмета іпотеки становить 250000 грн.. 03 січня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_4 було вчинено виконавчий напис на Договір іпотеки від 31 грудня 2007 року. Даним виконавчим написом було передбачено звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його, а за рахунок виручених коштів задовольнити вимоги Іпотекодержателя в сумі 250000 грн. за основним зобов'язанням по Договору позики, 87500 грн. штрафних санкцій, а також 3385 грн. плати за вчинення виконавчого напису, що разом складає 340885 грн.. В результаті проведення прилюдних торгів, предмет іпотеки було продано позивачу за ціною 315037,50 грн.. Судом не вірно розрахована сума заборгованості та штрафні санкції, а відтак рішення суду підлягає скасуванню. Крім того, зазначає, що минув строк позовної давності по штрафу. Враховуючи вищевикладене апелянт просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

У відповідності до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваним прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ТзОВ СГ "Орсан (правонаступник фермерське господарство "Орсан") 31.12.2007 року уклали договір позики. Згідно умов вказаного договору позикодавець, ОСОБА_3, передав позичальнику, ТОВ СГ "Агрофірма Орсан", грошові кошти у розмірі 250000 грн., а позичальник зобов'язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів без сплати процентів до 30 березня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 31.12.2007р. між позивачем і ТОВ СГ "Агрофірма Орсан" було укладено Договір іпотеки від 31 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий номер 4847, згідно умов якого іпотекодавець, ТОВ СГ "Агрофірма Орсан", передало іпотекодержателю, ОСОБА_3, в іпотеку будівлю зернового складу «А-1» загальною площею 1629,7 кв.м., яка згідно з розрахунком складає 92/100 ідеальні частини будівель та споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1, що належав Іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У випадку порушення договору позичальником наступають наслідки, встановлені ст. 1050 ЦК України, зокрема якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму, а також три процент річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до п.3.2. Договору позики позичальник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 5% від неповернутої суми позики щомісячно.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Користуючись своїм правом передбаченим п. 3.1. Договору Іпотеки позивач ОСОБА_3 звернув стягнення на предмет іпотеки. На підставі його заяви 03 січня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_4 було вчинено виконавчий напис на Договорі іпотеки від 31 грудня 2007 року. Даним виконавчим написом було передбачено звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його, а за рахунок коштів виручених від його реалізації задовольнити вимоги Іпотекодержателя в сумі 250000 грн. за основним зобов'язанням по Договору позики, 87500 грн. штрафних санкцій згідно п. 3.2. Договору позики, а також 3385 грн. плати за вчинення виконавчого напису, що разом складає 340885 грн.

В результаті проведених прилюдних торгів, предмет іпотеки, був проданий за ціною 315037,50 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги Іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника у порядку, встановленому законом.

Вартості реалізованого майна не вистачило для повного погашення заборгованості за Договором позики, різниця між вартістю реалізованого майна і вимогою стягувана становить 25847,50 грн.

Суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача в користь позивача суми заборгованості в розмірі 37039 грн. 38 коп., штраф в розмірі 21179 грн. 16 коп. за останні 12 місяців та судовий збір в розмірі 582,20 грн..

Визначаючи розмір заборгованості по договору позики, місцевий суд виходив із того, що така становить 35298,63 грн. з яких: 25847,50 грн. - різниця між вартістю реалізованого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса на Договорі іпотеки від 31 грудня 2007р. і вимогою стягувача та 9451,13 грн. - оплата гарантійного внеску за проведення виконавчих дій по реалізації майна. З суми заборгованості в розмірі 35298,63 грн. суд вирахував 3% річних від простроченої суми, що становить 1740,75 грн., таким чином загальна сума заборгованості становить 37039,38 грн.. Крім того, із суми заборгованості в розмірі 35298,63 грн. суд вирахував 5% штрафу згідно п.3.2. Договору позики за останні 12 місяців, який становить 21179,16 грн..

З такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки як встановлено судом не заперечується сторонами розмір заборгованості по договору становить 25847,50 грн. - різниця між вартістю реалізованого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса(315037,50грн.) і вимогою стягувача(340885грн.)

Згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% річних від простроченої суми. А відтак, із врахуванням наведеного, саме із суми заборгованості в розмірі 25847,50 грн. слід вираховувати 3% річних по ч.2 ст.625 ЦК України та штраф, який визначений в п.3.2 Договору позики.

Враховуючи вищенаведене, стягненню з Фермерського господарства «Орсан» в користь позивача ОСОБА_3 підлягає сума заборгованості в розмірі 52081,80 грн. з яких: 25847 грн. 50 коп. (сума заборгованості по договору), 3% річних згідно ст.625 ЦПК України в розмірі 1274, 67 грн.(25847,50 грн.(сума заборгованості) : 100% Х 3% = 775,42 грн. : 365 днів = 2,12 грн.(день) х 600 днів = 1274,67 грн.), штраф в розмір 15508, 50 грн.( 25847,50грн. : 100% Х 5% = 1292,37 грн. Х 12 міс. = 15508,50 грн.) та гарантійний внесок в розмірі 9451,13 грн..

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до не вірного висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, оскільки позивачем проведено не вірний розрахунок, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині необхідності застосування наслідків спливу строків позовної давності, то такі є безпідставними із врахуванням наступного.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Про порушення свого права позивач дізнався в квітні 2011р., коли дізнався, що майна відповідача не вистачило для повного погашення заборгованості, а відтак трьох річний строк позовної давності ним не пропущено, а штрафні санкції позивачем розраховані за останні 12 місяців.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Одночасно, у зв'язку із частковим задоволення позовних вимог, на відповідача слід покласти судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, згідно ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Орсан» - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 квітня 2013 року - змінити.

Позов ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Орсан» про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з Фермерського господарства «Орсан» в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 31 грудня 2007 року в розмірі 52081,80 грн. з яких: 25847 грн. 50 коп. (сума заборгованості по договору), 3% річних згідно ст.625 ЦПК України в розмір 1274, 67 грн., штраф в розмір 15508, 50 грн. та гарантійний внесок в розмірі 9451,13 грн..

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Фермерського господарства «Орсан» в користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 520 грн. 77 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання рішення апеляційного суду законної сили.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна