Номер провадження 2/754/5138/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10.09.2014 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журавської О.В.

при секретарі - Гищак Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, суд-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у зв»язку із відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 місті Києві належить їй на праві приватної власності, на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 24.12.2013 року. Ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12.03.2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суду від 28.05.2014 року та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер:24830895 від 28.07.2014 зареєстрованого в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м.Києві. Відповідач ОСОБА_2, який є її колишнім чоловіком зібрав всі свої речі та виїхав з квартири в 2004 році. З того часу, в квартирі не проживає, поштову кореспонденцію на адресу реєстрації не отримує, комунальні послуги не сплачує.

В вищевказаній квартирі відповідач не проживає та не з"являється в ній з 2004 року, однак залишився зареєстрованими за даною адресою.

Посилаючись на викладене позивач просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити.

В судові засідання відповідач не з'являвся, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином за адресою реєстрації та через засоби масової інформації - газету «Урядовий кур'єр», про поважність причин неявки суд не повідомляв.

Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 яка належить позивачу на підставі рішення Деснянського районного суду .Києва від 24.12.2013 року. Ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12.03.2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суду від 28.05.2014 року та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер:24830895 від 28.07.2014 зареєстрованого в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м.Києві. (а.с.8-14).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.09.1987 року по 11.02.2010 рік ( а.с.8).

Факт, що відповідач не користується житлом, та є відсутнім у даній квартирі підтверджується актами із ЖЕК -307 м.Києва від 30.05.2014р. та 29.08.2014р. ( а.с.15,27).

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 суду пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачкою і працює консьєржем в будинку АДРЕСА_1 м.Києві. Відповідача ОСОБА_2 вона знає особисто, як сусіда, але вже багато років його не бачила, останній не проживає в АДРЕСА_1

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснила, що проживає АДРЕСА_2 в м.Києві і є подруго дочки відповідача і позивачки. Останній раз бачила ОСОБА_2 по вищезазначеній адресі приблизно в 2004-2005 роках.

Згідно вимог ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України «члени сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом».

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Частиною другою пункту 15 постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року зазначено, що «При розгляді справ про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги ст.33 Конституції України, яка гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст..41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст..1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 317, 405 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: