Справа № 136/2581/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"21" лютого 2014 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ПП "Геовектор" про визнання рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, визнання недійсним акта погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 02 березня 2012 року на замовника ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Липовецького районного суду з позовом до відповідачів про визнання рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, обґрунтовуючи підставність своїх позовних вимог наступним чином.

Рішенням Липовецької міської ради № 391 від 11.09.2012 року відповідачу - ОСОБА_2 було затверджено технічну документацію із землеустрою, в тому числі на земельну ділянку 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в м. Липовець по вул. Чехова 23. На підставі даного рішення 16.03.2013 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на вищевказану земельну ділянку, кадастровий номер якої :003:1478 за вищевказаною адресою. Відповідач ОСОБА_2, отримавши документ, який посвідчує право його власності на земельну ділянку, відповідно до меж - встановив паркан. Однак зясувалось, що частина подвіря, яке знаходиться перед будинком та якою він, ОСОБА_1, користується, здійснює проїзд на город, відійшла у власність ОСОБА_2 на підставі вищевказаного рішення міської ради. Все це сталось тому, що при складанні технічної документації, зокрема ОСОБА_3 погодження (встановлення) та закріплення меж, допущено порушення п. 2.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Держкомзему від 18.05.2010 року за № 376 а саме: не було його згоди, як суміжного землекористувача, щодо меж земельної ділянки, а в ОСОБА_3 від 02.03.2012 року підпис замість нього виконала його дружину, яка не є землекористувачем. Вважає, що за таких обставин п. 12 рішення Липовецької міської ради від 11 вересня 2012 року № 391 Про затвердження технічної документації… в частині затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :003:1478 слід визнати недійсним та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС № 165009, що видане ОСОБА_2 16.03.2013 року, виключивши запис про право власності, внесений до Державного реєстру речових прав за № 367363, оскільки воно видане на підставі рішення Липовецької міської ради № 391 від 11.09.2012 року.

11.02.2014 року позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог у порядку ст.31 ч.2 ЦПК України, відповідно до якої зазначає, що ураховуючи те, що до участі у справі в якості третьої особи було залучено ПП "Геовектор", представниками якої було безпосередньо складено ОСОБА_3 погодження та закріплення меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання, який датований 02.03.2012 року та був підписаний іншою особою, вважає за необхідне внести до прохальної частини позовної заяви вимогу про визнання недійсним ОСОБА_3 погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 02 березня 2012 року на замовника ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги з урахуванням збільшених позовних вимог підтримали у повному обсязі, а також надали додатково письмові пояснення, відповідно до яких, позивач вказує, що згідно з п.28 Інструкції про встановлення меж земельної ділянки з суміжними землевласниками /землекористувачами/, що за затверджена Наказом Держкомзему №376 від 18 травня 2010 року, передбачено складання акту погодження /встановлення/ меж між суміжними зем левласниками /землекористувачами/, який в разі відсутності між ними спору підписується цими особами. Відповідач ОСОБА_2 до міської ради додав відповідної форми акт, датований 02 березня 2012 р., який суперечить вимогам вказаної Інструкції, оскільки такий акт підписаний не зем лекористувачем суміжної земельної ділянки - тобто ним, ОСОБА_1, а його колишньою дружиною - ОСОБА_4, з якою він не проживає та не підтримує подружніх стосунків вже багато років. Крім того, вона проживає в іншому будинку разом із відповідачем ОСОБА_2 і належною йому земельною ділянкою не користується. Про приватизацію та погодження меж, які зафіксовані у ОСОБА_3, він, ОСОБА_1, дізнався коли відповідач встановлював паркан під його вікнами та в дворі. Наголошує, що ОСОБА_4 ніякого доручення підписувати цей акт він не давав. Факт підроблення підпису в ОСОБА_3 погодження меж було встановлено також прокуратурою району. Взявши до уваги, що підроблений акт став однією з підстав для винесення Липовецькою міськрадою рішення №391 від 2 вересня 2012 р. про при ватизацію відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки в межах, що встановлені в акті від 2 березня 2012 р., в зв'язку із чим у нього відібрано значну частину земельної ділянки, оскільки він на даний час не має навіть можливості заїхати автомашиною до належної йому земельної ділянки та на подвір'я, чим порушуються його права, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - міський голова Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає, просив суд в задоволенні позову відмовити. Свою правову позицію представник відповідача висловив у письмовому запереченні, яке надав згідно правил ст.128 ЦПК України, аргументувавши його наступним чином.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності серед яких є: - приватизація земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; - одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Рішення щодо приватизації земельної ділянки приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки

Згідно з статтею 198 Земельного кодексу України при оформленні права власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт (кадастрові зйомки), виконуваних для визначення меж земельних ділянок, які - включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Так, з метою отримання у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Чехова, 23, площею 0,10 га, ОСОБА_2 на підставі рішення міської ради 23 сесії 6 скликання від 28.12.2011р. № 246 було замовлено виготовлення документації із землеустрою.

Виготовлена та погоджена у встановленому законом порядку технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, була передана на розгляд та затвердження рішенням сесії міської ради.

Вказану технічну документацію було затверджено рішенням 35 сесії 6 скликання від 11.09.2012року № 391 та передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Чехова, 23, площею 0,10 га, ОСОБА_2

Твердження позивача, що вищезазначене рішення є недійсним, оскільки він, як землекористувач суміжної земельної ділянки, своєї згоди не надавав і не ставив свого підпису у ОСОБА_3 погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання, не є підставою для визнання рішення міської ради та свідоцтва про право власності недійсними.

На момент виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну по вул. Чехова, 23, ОСОБА_1 та його дружина - ОСОБА_4, що проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, були лише користувачами суміжної земельної ділянки, і як подружжя мали рівні права щодо користування земельною ділянкою по вул. Чехова, 25, яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого селянського господарства. Тому вона, як дружина та рівноправний землекористувач мала повне право погодити суміжну межу земельної ділянки.

Крім того, право на безоплатну передачу земельної ділянки із земель комунальної власності в межах норм безоплатної передачі ОСОБА_1 не порушено, адже, відповідно до п.40 рішення 38 сесії 6 скликання від 02 листопада 2012 року № 422 йому затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки по вул. Чехова, 25, а саме - 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,0476 га ведення особистого селянського господарства.

Затвердивши технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по вул. Чехова, 23, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та передачу її у власність ОСОБА_2, міська рада діяла відповідно до вимог та в межах, визначених Конституцією України, та ст.12, 81, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України.

Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що прийняте міською радою рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та передача вищезазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_2, прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, що порушує його особисті права на право власності чи право користування належною йому земельною ділянкою. Вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним пункту дванадцять рішення Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області від 11 вересня 2012 року № 391 Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та внесення часткових змін до рішень попередніх сесій міської та селищної рад про передачу у власність земельних ділянок в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, та визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) ОСОБА_2 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Представник відповідача ОСОБА_5 суду пояснив, що нормами Земельного кодексу України чітко передбачено підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. Рішення щодо приватизації земельної ділянки приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, які включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Ураховуючи те, що на момент виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по вул. Чехова, 23, ОСОБА_1 та його дружина - ОСОБА_4, які проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, були користувачами суміжної земельної ділянки, тобто не мали правовстановлюючого документа, і як подружжя мали рівні права щодо користування земельною ділянкою по вул. Чехова, 25, яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого селянського господарства, тому ОСОБА_4, як дружина та рівноправний землекористувач мала повне право на погодження межі із користувачами суміжної земельної ділянки. При цьому, представник відповідача та відповідач в судовому засіданні визнали, що межі було погоджено саме із матір'ю відповідача, яка і є дружиною позивача - ОСОБА_4, і прізвище та ініціали у Абрисі зовнішніх меж проставлено відповідно її підпису, а тому факту підроблення не має. Також зазначив, що земельна ділянка, яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд відповідача була надана по фактичному користуванню вже існуючого рішення, а змінювався розмір земельної ділянки щодо ведення особистого селянського господарства.

Разом з цим, представник відповідача ОСОБА_5 вказав на те, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування можуть бути визнані незаконними лише з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України, проте позивачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів до позовної заяви в підтвердження того, що він є належним землевласником чи користувачем земельної ділянки стосовно якої виник спір про визначення меж, не доведено невідповідності оскаржуваного позивачем рішення органу місцевого самоврядування нормам Конституції та законів України. Відтак, на думку представника відповідача, підстав для визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування не встановлено, а тому як похідне відсутні підстави для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САС №165009, що видане на ім'я його довірителя ОСОБА_2

Що ж стосується вимог позивача про визнання недійсним акта погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 02 березня 2012 року на замовника ОСОБА_2, то відповідачем та його представником було наголошено на тому, що вказаний акт не є локальним, а відтак не тягне зміну прав та обов'язків щодо його сторін, а тому у відповідності до вимог чинного законодавства не може бути скасований судом.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПП "Геовектор" ОСОБА_6, що був залучений судом до участі у справі згідно ухвали від 29.01.2014 року в судове засідання не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити за її відсутності, при цьому вказала, що покладається на розсуд суду.

Ураховуючи те, що представник третьої особи не з'явився в судове засідання, скориставшись своїми правами, що унормовані ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, повно з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши усі зібрані докази, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Позивач звернувся до Липовецького районного суду із позовом, в якому однією із позовних вимог просить суд визнати недійсним пункт дванадцятий рішення Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області від 11 вересня 2012 року №391 «Про затвердження технічної документації..» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :003:1478).

Статтею 21 ЦК України, передбачено спосіб захисту цивільних прав шляхом визнання недійсними та скасування актів органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Акти зазначених органів в розумінні вказаної статті поділяються на нормативно-правові акти та акти індивідуальної дії, які можуть бути визнані недійсними та скасовані в судовому порядку.

Свою правову позицію з даного питання було висловлено Конституційним Судом України у рішенні від 16 квітня 2009 року Справа N 1-9/2009, де зазначено що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Зважаючи на те, що позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів, які вказують на невідповідність оскаржуваного ними рішення органу місцевого самоврядування нормам Конституції України та інших законів та не довели яким чином відповідачами було порушено права, свободи чи інтереси саме позивача як землекористувача чи власника суміжної земельної ділянки, суд дійшов до переконання, що в цій частині позову слід відмовити.

Що ж стосується вирішення позовних вимог стосовно визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САС №165009, що видане на імя ОСОБА_2 16.03.2013 року та виключення запису про право власності, внесеного до Державного реєстру речових прав за №367363, то слід вказати на наступне.

Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81, 116 ЗК України.

За змістом ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку з 01 січня 2013 року в силу Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» посвідчується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно.

Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним.

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Ураховуючи те, що право відповідача на земельну ділянку посвідчене Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке видане реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції у Вінницькій області 16.03.2013 року - є похідним від відповідного рішення органу місцевого самоврядування й залежить від доведеності незаконності самого рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано оспорюваний державний акт або відсутності на це законних повноважень такого органу, проте позивач та його представник будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59, 61 ЦПК України, доказів на підтвердження не легітимності рішення Липовецької міської ради Липовецького району від 11 вересня 2012 року за №391 не представлено, відтак підстав для скасування документа, який посвідчує право власності відповідача на землю та скасування запису про право власності відповідача внесених до Державного реєстру речових прав судом не встановлено.

Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання недійсним ОСОБА_3 погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 02 березня 2012 року на замовника ОСОБА_2 варто вказати, що такі позовні вимоги також не підлягають до задоволення, оскільки вказаний акт не є нормативно-правовим актом чи актом локальної дії, а є лише способом фіксації певних обставин та фактів чи дій, який не зобовязує ні до чого та є лише підставою для подальшого прийняття рішення за результатами розгляду такого акта.

З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не доведені належними та допустимими доказами позивачем і його представником, а тому в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст..88 ЦПК України, та відносить їх за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст..21, 55, 144 Конституції України, ст..59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст..16, 21 ЦК України, ст..3, 10, 11, 58-60, 88, 158, 169, 212-215 ЦПК України, чуд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Липовецької міської ради, Липовецького району Вінницької області, ОСОБА_2, третя особа: ПП "Геовектор" про визнання рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним, визнання недійсним акта погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 02 березня 2012 року на замовника ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_7