Справа № 219/6499/2014-ц
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.12.2014

Артемiвський мiськрайонний суд Донецької областi у складі

головуючого судді Шевченко Л.В.,

при секретарі судового засідання Бурикіній Я.Д.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Олійник А.Р. (на підставі довіреності від 20.11.2014 року № 179)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Артемівськ Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка»

про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка», у якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду. Позов обґрунтовує ст. 115, 116, 117, 137, 233, 235 КЗпП України та вважає, що вона має право на отримання вищевказаної заборгованості та відшкодування моральної шкоди, оскільки вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а звільнившись за власним бажанням 08.01.2014 року не отримав належний йому розрахунок при звільненні. Після уточнення позову позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки при звільненні по день звернення до суду в період з 08.01.2014 року по 17.11.2014 року, моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити повністю, а також просить додатково стягнути 681,70 грн. витрат на відрядження.

Відповідач надав заперечення, у яких позов визнав частково в сумі 11561,68 грн., яка складається з заборгованості із заробітної плати в сумі 9822,15 грн. та компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 1739,53 грн. за 30днів.

В судовому засіданні представник відповідача просив задовольнити позов частково у сумі, визнаній відповідачем. В частині позову щодо застосування відповідальності за порушення строків розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди просить відмовити в позові, оскільки вважає, що вини підприємства у затримці розрахунку при звільненні немає. Свої заперечення мотивує, зокрема, тим що з квітня 2014 року обслуговуючим підприємство банком - ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» не здійснюються жодні розрахункові операції, не виконуються клієнтські розпорядження, що призвело не тільки до неможливості провести своєчасний розрахунок з працівниками, що звільнилися, а й з бюджетом за податками та зборами, пенсійними фондом за єдиним соціальним внеском та будь-якими іншими розрахунками. Тому, відповідач вважає, що його вина у ситуації, що склалася із розрахунком з працівником, що звільнився, - відсутня. Крім того, відповідач посилається на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2014 року у справі № 219/4612/14-п, якою встановлена відсутність вини та складу адміністративного правопорушення головного бухгалтера підприємства у ненадходженні платежів до бюджетів та державних цільових Фондів через дії ПАТ КБ «Актив-Банк». Відповідач в судовому засіданні надав довідку про наявність заборгованості за відрядження в сумі 681,70 грн.

Правовідносини по даному позову регулюються Кодексом законів про працю України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

В судовому засіданні встановлено, що у відповідності із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 прийнятий до ЗАТ «Інститут «Укркольорметобробка» на посаду завідувача відділу зведеного ктошторису.

З 27.04.2011 року ЗАТ «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» перейменоване у Приватне акціонерне товариство «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка».

Позивач звільнений з підприємства 08.01.2014 року згідно наказу № 2 від 08 січня 2014 року.

Заборгованість підприємства по заробітній платі перед відповідачем по день звільнення становить 9822,15 грн., компенсація за невикористані дні відпустки в кількості 30 днів становить 1739,53 грн., що не спростовано позивачем та підтверджується довідкою № 194 від 05.12.2014 року (а. с. 35).

В ч. 1 ст. 116 КЗпП України, вказується що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Суд вважає, що відповідач порушив законні права позивача на оплату його праці, а тому приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 11561,68 грн.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності.

Підставою відповідальності власника (підприємства) - є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Не слід вважати, що вина власника виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника.

В даному випадку фактичний розрахунок досі не проведений, що стверджується довідкою № 190 від 05.12.2014 року про заборгованість по зарплаті (а. с. 27).

Суду відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо відсутності вини власника у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Посилання відповідача на постанову у справі про адміністративне правопорушення, прийняту Апеляційним судом Запорізької області від 20.10.2014 року у справі № 219/4612/14-п щодо встановлення відсутності вини посадової особи підприємства - відповідача у ненадходженні платежів до бюджетів та державних цільових Фондів через дії ПАТ КБ «Актив-Банк» не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, оскільки:

· згідно положень п.22.4 ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ

коштів в Україні» під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;

· згідно п.2.4 договору № 0811/01-06 про розрахунково-касове обслуговування

підприємства по виплаті заробітної плати та інших виплат з використанням платіжних карток ПАТ «КБ «Актив-Банк» підприємство перераховує заробітну плату або виплати для співробітників підприємства на рахунок у банку № 8 з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати, авансу (або інших виплат) за ----- (період) згідно договору № 0811/01-06 від 11.08.2010 року. Одночасно з перерахуванням коштів підприємством в банк відправляється електронною поштою файл-реєстр з розподілом відповідної суми по Картрахунках Держателів (працівників).

Відповідачем суду не надано належних доказів перерахування заробітної плати на вищевказаний рахунок банку та файл реєстру у відповідності з договором № 0811/01-06 від 11.08.2010 року, зокрема, для зарахування на картковий рахунок держателя - позивача, а також не доведено відсутність можливості відкриття рахунків в іншій банківській установі та укладення договору про надання банківських послуг з метою як погашення заборгованості із заробітної плати, так і сплати єдиного соціального внеску тощо. Суд також звертає увагу на те, що відповідач вказує, що з квітня 2014 року обслуговуючий банк не проводить будь-які розрахунки. В той же час, позивача звільнено в січні 2014 року і жодного доказу відсутності вини відповідача у не проведенні розрахунку при звільненні не надано суду.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13.

Оскільки розглядом справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед позивачем при його звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли. Крім того, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день звернення його до суду із позовом не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за весь час затримки розрахунку підлягає до виплати.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним.

В п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначається, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Позивачем не надано даних щодо кількості робочих днів, відпрацьованих підприємством в 2014 році. Тому суд приймає за основу кількість робочих днів за п'ятиденним робочим тижнем у відповідності до листа Мінсоцполітики від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік».

Враховуючи викладене, суд стягує середньомісячний заробіток без вирахування всіх необхідних платежів, який становить 16659,72 грн., виходячи з середньої заробітної плати 72,12 грн. х 231 (кількість днів затримки розрахунку з 08 січня 2014 року по 29 грудня включно).

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений ст. 23 ЦК України, згідно ч.3 якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року, визнавалося таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов'язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні -порушенням права власності відповідно до ст..1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до „майна" у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив право на отримання позивачем законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати, що в сенсі ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції з прав людини є також порушенням права на мирне володіння майном. Внаслідок такого порушення позивач не мав можливості вести нормальний спосіб життя, змушений був докладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення себе та своєї родини, що призвело до душевних страждань.

В зв'язку з наведеним вище, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача моральна шкода в сумі 400 грн., оскільки зазначена ним в заяві сума (5000грн.) не в повній мірі відповідає характеру та обсягу фізичних та душевних страждань, яких він зазнав.

Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 289 грн. 03 коп. за вимоги майнового характеру (11561,68 грн.+16659,72 грн. +681,70 грн.) та 243 грн. 60 коп. за вимоги немайнового характеру.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 367 ч.1 п.2 ЦПК України, ст. 21, ч.1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Вважати належним відповідачем у справі - ПАТ «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка».

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди - відмовити частково.

Стягнути з ПАТ «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» (84500, Донецька область, м. Артемівськ, вул. Артема, 1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який мешкає за адресою: 84500, АДРЕСА_1 заборгованість по заробітній платі (з урахуванням компенсації за невикористану відпустку) в сумі 11561,68 грн., відшкодування на відрядження в сумі 681,70 грн., 16659,72 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку без утримання обов'язкових платежів та моральну шкоду в сумі 400 грн.

В решті позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості в сумі 11561,68 грн.

Стягнути з ПАТ «Український науково-дослідний інститут «Укркольорметобробка» (84500, Донецька область, м. Артемівськ, вул. Артема, 1) на користь держави Україна судовий збір 289 грн. 03 коп. за вимоги майнового характеру та 243 грн. 60 коп. за вимоги немайнового характеру.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повне рішення виготовлено 30.12.2014 року.

Головуючий суддя Л.В.Шевченко