Справа № 196/1106/14-ц
№ провадження 2/196/588/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Бойка Ю.О., при секретарі Кузнецовій Г.С., за участю позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів. Врахувавши складність справи, у зв'язку з чим відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом, предмет якого складає вимога про стягненя з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у сумі боргу в розмірі 4876,00 грн. та сплаченого ним судовго збору у розмірі 243 грн. 60 коп, а всього 5119 грн. 60 коп.

Як на підставу задоволення позовних вимог посилався на ст.ст. 626, 629, 837-864 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як на докази викладених в заяві доводів посилається на наступні документи: паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_1 (а.с.3), дублікат картки фізичної особи - платника податків на ім'я ОСОБА_1 (а.с.4), Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №147030 від 13 березня 2008 року на ім'я ОСОБА_1 (а.с.5), фотографії будівлі (а.с. 6-11), накладна б/н від 10.10.2013 року ПП "Цегельник і К" (а.с. 37).

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та пояснив наступне.

У листопаді 2013 року він уклав угоду з відповідачами про проведення будівельних робіт на належній йому земельній ділянці, розташованій по вулиці Мостова, б/н в смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області. Відповідачі повинні були вивести йому "нульову точку фундаменту" в будівлі. За виконані роботи відповідачам він заплатив 1804,00 грн. грошовими коштами та будівельним матеріалом на суму 3072,00 грн. Загальний розмір сплачених коштів склав 4876,00 грн.

Стверджував, що у липні 2014 року ним було виявлено, що при проведенні будівельних робіт відповідачі не витримали "нульову точку фундаменту", внаслідок чого одна стіна будівлі вище іншої на 16 см. Тому, він запропонував відповідачам повернути отримані ними 4876,00 грн. за неякісно виконану роботу, на що останні відповіли відмовою.

Позивач додатково пояснив, що між ним та відповідачами був укладений договір підряду, відносини за яким врегульовані ст.ст. 837-864 Цивільного кодексу України. Стверджував, що цей договір між ним та відповідачами передбачав виведення ними "нульової точки фундаменту". Вказані вимоги договору відповідачі не виконали, а тому повинні повернути йому безпідставно отримані кошти за невиконану роботу.

Відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 заперечили в судовому засіданні проти позову.

Пояснили, що у листопаді 2013 року до них звернувся ОСОБА_1 з проханням побудувати приміщення. Вони погодились і уклали усний договір на будівництво приміщення, обговоривши строки та оплату, яка складала 1,27 грн. за одну покладену цеглину, і дорівнює вартості цього будівельного матеріалу. Будівельні роботи велися ними під безпосереднім керівництвом позивача, який з метою економії своїх коштів не приймав до уваги їхні зауваження щодо необхідності додержання певних термінів і норм при виконанні будівельних робіт. Так, коли ними ще не було закінчено підготовки під монтаж блоків, позивач привіз блоки і під його керівництвом був проведений їх монтаж.

В подальшому було виведено "нульову точку фундаменту" будівлі і жодних претензій зі сторони позивача до них не було. В зимовий період будівля не була обсипана грунтом, "отмостки" також не було, що в подальшому призвело до усадки фундаменту, оскільки дощова вода, а також тала вода затікала під фундаментні блоки.

Вказали на те, що в липні 2014 року позивач звернувся до них із проханням збудувати колони перед будівлею і зробити навіс. Ними було лише частково збудовано колони, оскільки позивач не міг визначитись з їх висотою і потім було виявлено, що будівля порушена і позивач звернувся до суду про повернення, заплаченого їм за роботу.

Посилаються на те, що крім фотографій позивач жодних доказів порушення зобов'язань суду не надав як то дефектний акт чи локальний кошторис та підсумкову відомість до нього, складені ліцензованою організацією, які доводять спричинення матеріальної шкоди внаслідок неякісних будівельних робіт, будівельно-технічне дослідження чи інше.

Не погодилися з тим, що в прохальній частині позовної заяви безпідставно зазначено про стягнення з них боргу, оскільки жодних усних чи письмових договорів щодо позичання та отримання грошових коштів у борг вони з позивачем не укладали ні разом, ні кожний окремо. До того ж, із змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення не коштів, які необхідні для виправлення недоліків будівництва (якщо такі будуть доведені і встановлено причинний зв'язок між неякісним і некваліфікованим виконанням робіт відповідачем та спричиненням цим матеріальних збитків і при наявності відповідного кошторису), а про повернення коштів в сумі 3072,00 грн. (в якості розрахунку позивачем за обопільною домовленістю з ними було надано цеглу на вказану суму 3072,00 грн., виходячи з вартості однієї цеглини 1,27 грн.) та 1804,00 грн. готівкою, сплачених за роботу.

Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши правову позицію відповідачів, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав.

Суд вважає встановленими наступні обставини.

У 2005 році відповідачами було збудовано житловий будинок для позивача на земельній ділянці площею 0,1463 га, яка розташована на території Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області і призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кад. номер :03:055:0033) право власності на яку підтверджується державним актом серії ЯЕ №147030, виданим 13.03.2008 року на підставі рішення Царичанської селищної ради № 169-9 від 13.12.2006 року (а.с.5). Пізніше відповідачами на вказаній земельній ділянці було збудовано гараж. Позивач був повністю задоволений роботою відповідачів. Ці обставини сторонами по справі визнані і не заперечуються.

У листопаді 2013 року позивач знову запросив відповідачів побудувати йому з його будівельного матеріалу на тій же земельній ділянці будівлю літньої кухні з сараєм та сауною згідно його власних розрахунків та власного бачення кінцевого результату. При цьому домовилися на оплату праці найманих будівельників із розрахунку вартості однієї цеглини, яка буде покладена ними при зведенні будівлі.

При використанні червоної цегли робота мала бути оплачена із розрахунку вартості такої цеглини - 1,27 грн., а при використанні білої (силікатної) цегли - 2,20 грн. відповідно. Після створення позивачем фундаментної основи із блоків відповідачами були виконані роботи по спорудженню цокольної частини фундаменту на яку було використано 7,5 пачок червоної цегли.

Позивач розрахувався з відповідачами, сплативши їм 1804,00 грн. готівкою. До цього передав їм у власність червоної цегли в кількості шести пачок, які в більшій кількості ніж потребувалося були придбані позивачем у приватному підприємстві "Цегельник і К" (а.с.37).

У липні 2014 року відповідачі звели будівлю літньої кухні повністю з білої цегли, за що з відповідачами позивач розрахувався, підтвердивши що претензій до відповідачів не має.

Викладені обставини сторонами визнані в судовому засіданні.

Після цього позивач звернувся до відповідачів з проханням збудувати колони перед будівлею і зробити навіс. Під час виконання цих робіт та при проведенні внутрішніх робіт та будівництва даху, інші працівники вказали позивачеві на виявлені перекоси та нерівності споруди. Позивач почав отримувати дорікання на свою адресу від сторонніх людей, що сприймав для себе за образу. Звернувся до суду за захистом.

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 спеціальної освіти не здобували, є самоучками та працюють у людей по найму, і в такий спосіб заробляють собі на життя. Для виконання робіт, які потребують спеціальних знань та спеціального обладнання, замовники чи роботодавці самостійно запрошують спеціалістів у будівельній справі.

Суд критично оцінює доводи позивача про існування між ним та відповідачами правових відносин, що виникли з договору підряду в усній формі і регулюються нормами, закріпленими в ст. 837-864 ЦК України, які відповідачами категорично заперечуються.

Такі доводи позивача суперечить нормам матеріального права, які регулюють відносини будівельного підряду, як в частині суб`єктів, що мають право здійснювати підрядні роботи (ст. 837 ч. 3 ЦК України), так і форми узгодження істотних умов такого договору (ст. 875 ЦК України).

Згідно ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити таку роботу (ч.1). Згідно частини третьої цієї статті для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл.

Згідно ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

За викладених обставин суд приходить до висновку, що договір, на який посилається позивач, є нікчемним в силу ст. 215 Цивільного кодексу України.

Таким чином, судом не можливо встановити суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача, які б могли бути порушені відповідачами у відносинах, які склалися на підставі з`ясованих в судовому засіданні обставин.

Із дослідженого судом під час розгляду даної справи випливає, що ні цивільно-правових відносин, ні трудових правових відносин між сторонами по справі належним чином оформлено не було, вимог про визнання певних правочинів дійсними сторонами не пред`являлося.

Враховуючи приписи статті 43 Конституції України про те, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, суд приходить до переконання, що отримана відповідачами платня готівкою та будівельними матеріалами є оплатою від позивача за роботу, на яку відповідачі вільно погодилися.

Сума заробітку в розмірі 4876 грн. відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була виплачена позивачем ОСОБА_1 добровільно, що сторонами визнано. Позивач не заперечував відсутності рахункової помилки з його боку, при цьому доводів та доказів на підтвердження недобросовісності з боку набувачів суду не представлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що згідно статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; а також інше майно, якщо це встановлено законом. Саме така правова норма підлягає застосуванню до правовідносин, що випливають із встановлених обставин.

У зв'язку з відмовою у позові повністю відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 відмовити в позові повністю до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у сумі боргу в розмірі 4876 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З повним текстом рішення можливо ознайомитися 15 грудня 2014 року.

Суддя Царичанського районного суду Ю.О. БОЙКО