Справа № 222/796/14-Ц
Провадження № 2/222/382/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2014 року Володарський районний суд Донецької області у складі

судді: Демочко Т.Є.

при секретарі: Павловій І.В.

за участю

відповідачки ОСОБА_1

представника

позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Володарське цивільну справу за позовом:

ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення і про вселення, стягнення моральної шкоди

та

зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про витребування майна

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому зазначила що рішенням Володарського райсуду Донецької області від 19.06.2012 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були виселені з квартири АДРЕСА_1, але при цьому до квартири незаконно вселилася донька ОСОБА_5 - ОСОБА_1 зі своєю донькою ОСОБА_7, а тому позивачка просить суд захистити її право власності шляхом виселення відповідачки з її неповнолітньою дитиною із належного їй на праві власності квартири АДРЕСА_1, т.щ. з вини відповідачів за час їх проживання утворилась велика заборгованість за комунальні платежі. Також квартира необхідна їй для проживання її та членів її сім"ї. Також позивачка просить вселити її до спірної квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 звернулась з зустрічним позовом, в якому просить суд витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 та припинити право власності на спірну квартиру ОСОБА_4, тому що вона не визнає право власності ОСОБА_5 на вищевказану квартиру за набувальною давністю, тому як вона придбала квартиру у попереднього власника та є добросовісним набувачем і відкрито володіла нею більше 10 років.

В судовому засіданні представник позивачки - ОСОБА_2 позов підтримала, заперечувала проти задоволення зустрічного позову.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засідання пояснила, що з позовом не згодна, наполягала на задоволенні зустрічного позову.

Третя особа: ОСОБА_5 в судове засідання не з*явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник третьої особи ОСОБА_3 з первісним позовом не погодилася, а зустрічний позов підтримала.

Таким чином суд вважає що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний -відмові в задоволенні з наступних правових підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.13 ч1 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

На підставі пояснень ОСОБА_1, встановлено, що з 2001 року по теперішній час ОСОБА_1 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_8 постійно і відкрито проживала в спірній квартирі , що належала ОСОБА_9 і його померлій дружині ОСОБА_10

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом 15.03.2011 року ОСОБА_4 оформила право на спадщину, що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_11, яка складалась із двокімнатної квартири АДРЕСА_3 яка належала спадкодавцю та його померлій в 1998 році дружині ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності в ? частині кожного. Після смерті своє дружини спадщину ( ? частину квартири ) ОСОБА_10 фактично прийняв ( сумісне проживання), але не оформив своїх спадкових прав.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав КП "Володарське БТІ"за ОСОБА_4 зареєстроване 22.03.2011 року право власності на квартиру АДРЕСА_4.

Згідно технічного паспорту, власником квартири АДРЕСА_9 зазначена ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 15.03.2011 року № 709.

Згідно довідки КП "Володарск-водосеть"від 04.04.2014 року встановлено на 04.04.2014 року заборгованності по водопостачанню немає, а заборгованість по квартплаті квартири АДРЕСА_3 складає 1 390,40 грн.

Відповідно до акту на предмет фактичного проживання від 04.09.2013 року, депутатом селищної ради Нетреба Л.А., в присутності сусідів ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_15 встановлено, що АДРЕСА_5 мешкає ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_6, а АДРЕСА_6 мешкає ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_16.

Згідно акту на предмет фактичного проживання від 26.11.2013 року, депутатом селищної ради Нетреба Л.А., в присутності сусідів ОСОБА_17 та ОСОБА_18 встановлено, що АДРЕСА_7 мешкає ОСОБА_6

Згідно із змістом розписки ОСОБА_5 від 17.01.2001 р., яка проживала в зазначеному помешкані з 2001 року без реєстрації із донькою ОСОБА_6, вона сплатила ОСОБА_9 700 доларів США за цю квартиру та забов*язалассь погасити всі борги.

Згідно довідки виконкому Володарської селищної ради від 09.04.2012 року а також Акту огляду на предмет фактичного проживання від 04.04.2012 року в спірній квартирі з лютого 2001 року фактичнопроживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6, але без реєстрації місця проживання.

Рішенням Володарського райсуду Донецької області від 19.06.2012 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були виселені з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2012 року, рішення Володарського райсуду Донецької області від 19.06.2012 р. в частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1, було залишено без змін.

На підставі викладеного судом встановлено, що позивачка за первісним позовом в порядку спадкування після смерті чоловіка є власницею спірної квартири, в якому проживає відповідачка зі своєю донькою, які вселились в спірний будинок з дозволу померлого чоловіка ОСОБА_9, який був наданий матері відповідачки, третій особі за первісним позовом ОСОБА_5, без оформлення договору найму житлового приміщення. Відповідачі в зазначеній квартирі проживають без реєстрації, ні є членами сім"ї позивачки та її померлого чоловіка. Позивачка після отримання свідоцтва про права на спадщину, не надавала своєї згоди на проживання відповідачів в спірній квартирі. Після набуття права власності позивачкою встановлено заборгованість по квартирі за комунальні платежі, що утворилась за час проживання в ній відповідачів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що право власності позивачки порушене, тому підлягають усуненню перешкоди в користуванні позивачкою приватною власністю шляхом виселення відповідачів із спірного жилого приміщення без надання іншого житла та вселення позивачки в квартиру АДРЕСА_1 Донецької області.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах ст.150 ЖК України, ст.383 ЦК України згідно яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд; на нормах ст.155 ЖК України, ст.321 ЦК України, згідно яких громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно чи обмежений в його здійсненні; на нормах ст.391 ЦК України, згідно якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також, суд вважає що незважаючи на те що з відповідачкою та третью особою відсутній договір найму спірного житлового приміщення, до зазначених правовідносин за аналогією закону можливо застосувати норми ст.168 ЖК України так як відповідачі проживають в квартирі на правах тимчасових мешканців, а тому мають статус наймачів жилого приміщення, тому що вселились за згодою попереднього власника на умовах оплати комунальних платежів за користування квартирою.

Суд критично оцінює показання відповідачки, про те що відповідачі вселились в квартиру на правах власника за договором купівлі -продажу квартири , укладеним в усній формі з попереднім власником ОСОБА_9 та третьою особою за первісним позовом ОСОБА_5, тому що договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути обов"язково оформлений в письмовій формі , посвідчений нотаріально і право власності з цих підстав наступає лише з моменту державної реєстрації права власності. Таких доказів суду не надано. А факт наявності у відповідачки ОСОБА_5 технічного паспорту на квартиру та домової книги не є підставою для виникнення права власності.

Суд вважає недоведеним право відповідачки на визнання за нею права власності за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України, тому що одного факту безперервного проживання і відкритого володіння квартирою протягом 10 років недостатньо для виникнення цього права.

Відповідно до норм ст..344 ЦК України обов"язковою умовою настання права набувальної давності є добросовісне володіння .

Суд вважає що безспірним системним зв"зком з визначення критерія добросовісності володільця за давністю володіння має положення ст.388ЦК України, згідно якої добросовісним набувачем вважається особа яка не знала і не могла знати, що придбає майно у особи яка не мала права його відчужувати.

Судом встановлено із показань відповідачки та представлених нею копій документів на спірну квартиру( техпаспорт,свідоцтво про право власності на житло, домова книга і т.і.),які перебували у неї з моменту вселення, що вселяючись в квартиру в 2001 році вона знала, що спірна квартира в цілому де-юре ОСОБА_9 не належить, а окрім нього ? частина цієї квартири належала його померлій дружині, частку якої після її смерті ОСОБА_9 фактично прийняв ( сумісне проживання), але не оформив своїх спадкових прав і не зареєстрував своє право власності на всю квартиру в органах державної реєстрації. А тому суд вважає що вона як набувач знала, що ОСОБА_9 не є власником всієї квартири і не мав право на її відчуження , а тому , в данних правовідносинах умова добросовісності володіння відсутня.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.344 ЦК право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю після державної реєстрації, а на момент вселення відповідачки з донькою в спірну квартиру у ОСОБА_19 не було оформлене відповідно до вимог закону право власності на всю квартиру, тому що після смерті дружини він свої спадкові права не оформив і не зареєстрував своє право власності на всю квартиру в органах державної реєстрації, а тому , на думку суду ця квартира не може бути предметом набуття за давністю.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 1 500 грн., то суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9).

Статтею 23 ЦК України визначено, що кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають, зокрема: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачці моральних страждань або втрат немайнового характеру; за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні; в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, чим при цьому він керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачка у позові посилалася на те, що вона внаслідок незаконних дії (бездіяльності) відповідачки, які полягають в тому, що вона є людиною похилого віку, часто хворіє, бажає розпорядитися своєю власністю, а третя особа за первісним позовом разом з відповідачкою чинять їй перепони в користуванні приватною власністю на протязі більше ніж три роки , у зв'язку з чим вона зазнала душевних страждань, дії відповідачки призвели до порушення її прав та інтересів, зазнала порушення звичайного способу її життя, вона знаходилася у постійному стресі, що спричинило їй дискомфорт.

Проте, суд вважає, що позивачкою не доведено, що саме діями третьої особи та відповідачки їй спричинені моральні страждання, інші негативні наслідки, які призвели до змін у звичайному способі життя; стресу та дискомфорту, а також не доведено обгрунтування підставності заявлених вимог, не надано жодних доказів на підтвердження вказаних позивачкою обставин, крім того ці вимоги не мають під собою законних підстав, у зв'язку з чим в заявлених вимогах про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про витребування майна підлягає відмові в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_5 не є власником титульним володільцем спірної квартири, яка має вимагати повернення майна за віндикаційним позовом, будь яких значущих дій ОСОБА_5, як власник, а не користувач за 10 років не здійснила, тоді як ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину володіє всією квартирою АДРЕСА_10 Володарського району Донецької області, це свідоцтво зареєстрованк та її право не може бути припинено на ОСОБА_5 та ні ким іншим. . Тому відсутні і підстави для витребування цього спірного житла від відповідачки.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 318 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Відповідно до цієї правової норми витребування майна можливе за наявності таких умов:

1) ініціатор витребування майна має бути власником цього майна;

2) це майно відповідач набув незаконно, без відповідної правової підстави.

Однак, в супереч вимог статті 60 ЦПК України позивачем та його представником не доведено, що спірне майно перебуває у власності позивача, факт реєстрації позивача в спірному будинку не є правовстановлюючим документом на право власності на будинок, а лише надає позивачу право користуватися даним майном.

Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, факт наявності у позивачки ОСОБА_5 технічного паспорту на квартиру та домової книги не є підставою для виникнення права власності, а відповідачка ОСОБА_4 є законним власником спірного майна на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, від 15.03.2011 року №709, після смерті чоловіка ОСОБА_9.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про витребування майна задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.212-217 ЦПК України, ст..ст. 386, 391 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення і про вселення, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_5 та неповнолітню доньку ОСОБА_8, 1999 року народження із квартири АДРЕСА_8 без надання іншого жилого приміщення.

Вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_8.

В задоволенні решті позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про витребування майна - відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлений 31.12. 2014 року.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення через Володарський районний суд до Апеляційного суду Донецької області в м.Маріуполі, а для осіб, які не були присутні при його проголошенні -в той же строк з дня отримання його копії.

Суддя Т.Є. Демочко