Заводський районний суд м. Миколаєва
3) Справа № 2/487/1404/14
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26.11.2014 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі
головуючого судді Разумовської О.Г.,
при секретарі Кожину В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва до ОСОБА_1 та до неї як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , про виселення, -
05. 03. 2014 Будинкуправління №1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та до неї як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , про виселення їх з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого службового приміщення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_2 є державним військовим майном. В кімнаті № 25 вказаного гуртожитку з 06. 04. 1999 зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_1 та її неповнолітня дитина ОСОБА_2 , які ніякого відношення до Міністерства оборони України не мають, внаслідок чого законних підстав на проживання відповідачів у гуртожитку не має, отже вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог посилалися на ст. ст. 124, 127, 132 ЖК України та положення Інструкції щодо організації надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України (далі - Інструкція), затверджену Наказом МО України від 30. 11. 2011 № 737.
В судове засідання в день оголошення рішення у справі представник позивача не з`явився, в раніше наданих поясненнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити вимоги в повному обсязі.
В судове засідання відповідачі не з`явились, про час та місце слухання справи були повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Згідно зі ст. ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Гуртожиток, розташований за адресою АДРЕСА_2 є власністю Міністерства оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва і перебуває на балансі будинкоуправління КЕВ м. Миколаєва, відповідно до акту прийому-передачі від 30. 06. 2011.
Відповідач ОСОБА_1 та її неповнолітня дитина ОСОБА_2 з 06. 04. 1999 були зареєстровані та вселені в кімнату № 25 зазначеного гуртожитку.
Вказане вище підтверджується наданою позивачем довідкою форми 3 про реєстрацію та мешкання громадян в в кімнаті АДРЕСА_1 .
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Разом з тим, слід мати на увазі, що право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. Таким чином, безумовне виселення таких осіб, тільки внаслідок того, що право власності на житлове приміщення перейшло до іншої особи є неправомірним та не відповідає природі спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій , які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивача на норми ст. 132 ЖК України, оскільки положення цієї статті регулюють порядок виселення з гуртожитків осіб, яким надано приміщення в ньому як працівникам відповідних підприємств, що до взаємовідносин сторін у даній справі не застосовується.
Відповіднодо п. 1.2. Інструкції, гуртожитки призначаються для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей під час проходження ними військової служби або навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України.
Згідно з п. п. 2.1, 2.4. житлова площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьомунаселеному пункті рішенням квартирно-експлуатаційного органу за клопотанням командира військової частини. Список розподілу житлової площі у гуртожитку затверджується начальником гарнізону. На підставі рішення про надання житлового приміщення КЕВ видає спеціальний ордер на житлову площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
П 2.6 Інструкції забороняється заселення в гуртожитки осіб, що не мають відношення до Збройних Сил України та заселення в гуртожитки осіб з порушенням вимог, передбачених цією Інструкцією.
При цьому, судом встановлено, що хоча виділення кімнати у гуртожитку відповідачу і відбулося в порушенням вимог п. 2.6 Інструкції (забороняється заселення в гуртожитки осіб, що не мають відношення до Збройних Сил України), але це було свідоме рішення керівництва гуртожитку та військової частини, а не наслідком недобросовісності чи повідомлення неправдивих відомостей з боку відповідача.
За вказаних обставин суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що відповідачі проживають у кімнаті гуртожитку без достатніх на це правових підстав, отже наслідки, встановлені п. 7 Інструкції, до даних правовідносин сторін застосовані бути не можуть.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Таким чином, на підставі викладенного, суд приходить до переконання, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Крім того, відмовляючи у позові суд виходить з того, що виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, порушить гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основних свобод та Конституцією України право на житло їх та неповнолітньої дитини.
Так, відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27. 02. 1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
При цьому, враховуючи ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, суд вважає неприпустимим і не законним задовольнити вимоги про виселення неповнолітньої дитини, оскільки це призведе до порушення прав і охоронюваних законом інтересів дитини.
Керуючись ст. ст. 208-218 ЦПК України, суд, -

У задоволенні позовних вимог Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва до ОСОБА_1 та до неї як законного представника неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , про виселення відмовити.
Рішення набуває законної сили через 10 днів після його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк та порядок, визначений ст. ст. 294, 296 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя О.Г. Разумовська