Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментах, неустойки за несплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, -

у с т а н о в и в :

12.06.2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по аліментах, неустойки за несплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_3 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 1997 року жовтня місяця 16 числа зроблено запис №74 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 16 жовтня 1997 року серії НОМЕР_1. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 1996 року липня місяця 30 числа зроблено відповідний запис №815 та видано свідоцтво про народження від 30 липня 1996 року серії НОМЕР_2. Рішенням Фастівського районного суду Київської області від 21 серпня 1997 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено - стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, щомісяця починаючи з 09 серпня 1997 року і до досягнення дитиною повноліття та видано виконавчий лист №2-301 від 21 серпня 1997 року. Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №2-301, виданого 21 серпня 2007 року. Відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві звернуто стягнення на всі доходи боржника - ОСОБА_3. Позивачка зазначає, що відповідач добровільно допомоги на утримання дитини не надає, аліменти сплачує несвоєчасно та не у повному обсязі, не бере участі у додаткових витратах. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментах. станом на 01 лютого 2013 року заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів становила 24540 грн. 99 коп. Відповідно до довідки-розрахунку по аліментах, заборгованість з 01 лютого 2013 року по 01 січня 2014 року становить 7383 грн. 09 коп. Позивачка вказує, що у зв'язку з невиплатою позивачці аліментів, її матеріальне становище значно погіршилось, вона не має змоги самостійно утримувати та забезпечувати належний матеріальний стан сім'ї, тому, враховуючи ці обставини, вона змушена звертатись до суду про стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів. Статтею 196 СК України передбачено стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення на користь одержувача аліментів. Позивачка вказує, що за період з 01 лютого 2013 року по 01 січня 2014 року розмір неустойки позивачем визначений в сумі за 334 днів заборгованості: (24540.99 грн. : 100 (%)) х 334 (днів) = 81966 грн. 91 коп. За період з 01 січня 2014 року по 23 травня 2014 року розмір неустойки позивачем визначено в сумі за 142 дні заборгованості: (7383.09 грн. : 100 (%)) х 142 (днів) = 10483 грн. 99 коп. Також позивачка посилається на те, що відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину. За твердженням позивачки, відповідач в добровільному порядку відмовляється приймати участь у додаткових витратах на дитину, чим порушує права неповнолітньої дитини, а тому позивачка змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Так, позивачка зазначає, що оскільки за 2011-2013 роки позивачка понесла додаткові витрати на дитину в розмірі 12900 грн. 00 коп. відповідно до рахунків-фактур №УТ-0005985 від 10 серпня 2011 року, №YT-0000075 від 04 січня 2012 року, №YT-0003731 від 10 липня 2012 року, №YT-0001359 від 11 січня 2013 року. №YT-0003811 від 06 серпня 2013 року, №YT-0001226 від 04 лютого 2014 року на оплату за навчання сина за договором №151 АТ/9 від 30 серпня 2011 року, позивачка вважає, що відповідач повинен також відшкодувати їй половину здійснених витрат одноразово в сумі 6450 грн. 00 коп. Враховуючи викладені обставини позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по аліментах на утримання сина за період з 01 лютого 2013 року по 01 січня 2014 року в розмірі 24540,99 грн.; неустойку за несплату аліментів в період з 01 лютого 2013 року по 01 січня 2014 року в сумі 81966,91 грн.; заборгованість по аліментах на утримання сина за період з 01 січня 2014 року по 23 травня 2014 року в розмірі 7383,09 грн.; неустойку за несплату аліментів в період з 01 січня 2014 року по 23 травня 2014 року в сумі 10483,99 грн.; понесені додаткові витрати на утримання сина в сумі 6450,00 грн.; 400,00 грн. витрачених на отримання правової допомоги та відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній та додатково пояснила суду, що відповідач всі вісімнадцять років життя дитини дуже погано сплачував аліменти та у малому розмірі, платив раз в пів року, а позивачка лише постійно ходила до державних виконавців і добивалась грошей. За твердженням позивачки, відповідач не піклувався про свою дитину, але хоча б давав дозвіл на виїзд сина за кордон, бо останній займався танцями і нерідко виїжджав до інших держав з танцювальними колективами. При цьому, відповідач навіть не давав 100,00 грн. на послуги нотаріуса і зараз каже, що він інвалід і доб'ється того, що дитина буде сплачувати на нього. Також, позивачка зазначила, що звернулась до суду з окремим позовом про стягнення аліментів на дитину, оскільки син після досягнення повноліття продовжує навчатись, і на теперішній час вже має рішення суду про стягнення таких аліментів. За твердженням позивачки, за вісімнадцять років життя сина відповідач бачив його лише тричі і його вихованням зовсім не займався.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечує проти вимог позивача, просить відмовити у задоволенні позову та додатково пояснив суду, що після укладення шлюбу йому довелось покинути роботу на якій добре заробляв, а перед розірвання шлюбу позивачка разом зі своїми родичами вивезла з дому всі цінні речі та накопичення. Відповідач зазначає, що в подальшому сторони за рішенням суду поділили спільне майно. Відповідач вказує, що всі кошти, які він заробляв він витрачав саме на позивачку та дитину. За твердженням відповідача, він хворий на таку хворобу, яка передається генетично лише хлопчикам, а ОСОБА_5 така хвороба не передалась, тому відповідач взагалі сумнівається, що це його дитина, при цьому близько 5-6 років тому позивачка сама пропонувала йому відмовитись від дитини. Відповідач зазначає, що у зв'язку з хворобою він був звільнений від служби в армії і на даний час вже має можливість оформити інвалідність. Також відповідач вказує, що він працював у школі і після кожного візиту його дружини до бухгалтерії, працівниці накидувались на нього обвинувачуючи його у несплаті аліментів, що призводило до необхідності змінювати місце роботи і таким чином відповідачу довелось кілька разів переходити з однієї школи до іншої. Відповідач зазначає, що від виплати аліментів він ніколи не відмовлявся і дарував дитині подарунки, наприклад подарував телефон, але позивачка повернула дарунок сказавши, що їй потрібні кошти, а не подарунки. Після цього відповідач перестав дарувати подарунки та зустрічатись із сином. Також, відповідач вказує, що позивачка говорить не правду і він особисто платив за послуги нотаріуса для виїзду дитини за кордон. Стосовно стягнення додаткових витрат на дитину, відповідач просить відмовити у задоволенні цієї вимоги, оскільки позивачка не радилась із ним де саме має навчатись дитина. На думку відповідача, заборгованість, що виникла по сплаті аліментів, є виключною виною державних виконавців, які займались виконанням рішення суду.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, а це державні виконавці невчасно передавали документи для стягнення, крім того на даний час відповідач безробітний. Представник вважає, що даний позов містить неточності та помилки, наслідком чого є повна невідповідність дійсним обставинам справи. Так, за твердженням представника, у постанові про відкриття виконавчого провадження невірно зазначена адреса проживання відповідача, а виконавчий лист датований 2007 роком і ніякого відношення до виконавчого листа №2-301 виданого 21.08.1997 року не має. На думку представника, нарахована сума заборгованості не відповідає дійсності, аліменти сплачувались та вираховувалась заборгованість згідно звернутого стягнення ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві. Також, представник відповідача вважає, що позивачем не вірно пораховано неустойку і такий розрахунок не відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 11.09.2013 року.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 16.10.1997 року шлюб між сторонами у справі було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають дитину, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.08.1997 року Фастівським районним судом Київської області був виданий виконавчий лист №2-301 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ? частини заробітку щомісячно починаючи з 09.08.1997 року і до повноліття дитини (а.с. 45-46).

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 17.04.2013 року №13807 складеної державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, заборгованість станом на 01.02.2013 року становить 24540,99 грн. (а.с. 47).

За змістом довідки розрахунку по аліментах №452/1 від 23.01.2014 року складеної державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, заборгованість станом на 01.02.2013 року становить 24540,99 грн., а заборгованість за період з 01.02.2013 року по 01.01.2014 року за 11 місяців складає 7383,09 грн.

В процесі судового розгляду судом встановлено, що відповідач не погоджується з визначеним державними виконавцями розміром заборгованості по аліментах, однак розрахунки заборгованості стороною відповідача у встановленому законом порядку на час розгляду справи не оскаржувались.

Позивачка просить стягнути виниклу заборгованість по аліментах у загальному розмірі 31924,08 грн., однак як вбачається з матеріалів справи та підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, на даний час виконавче провадження за рішенням Фастівського районного суду Київської області від 21.08.1997 року про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини не закінчене і з відповідача, таким чином, має стягуватись накопичена заборгованість.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для ухвалення ще одного рішення про стягнення цієї ж заборгованості, тобто подвійного її стягнення. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів є безпідставними, оскільки вказана заборгованість стягується органами державної виконавчої служби в порядку виконання судового рішення у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину, суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі.

У підтвердження понесення додаткових витрат на дитину позивачка посилається на укладений між нею та Київським університетом туризму, економіки і права договір №151АТ/9 від 30.08.2011 року про підготовку кваліфікованого робітника зі спеціальності «агент з організації туризму» в Економіко юридичному училищі на умовах компенсації замовником витрат на підготовку фахівця (а.с. 17-18), а також підтверджуючі платіжні документи на загальну суму 12900,00 грн. (а.с. 13-16). Позивачка просить у відповідності до положень ст. 185 СК України, стягнути з відповідача половину понесених нею витрат у розмірі 6450,00 грн.

Однак, суд приходить до висновку, що вказане навчання як отримання освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник» до досягнення повноліття, не може розглядатись як додаткові витрати на дитину в розумінні положень ст. 185 СК України.

Особливі обставини для навчання саме у цьому освітньому закладі, а ні позивачем, а ні його представником суду не наведені. Які саме здібності дитини розвиваються у цьому навчальному закладі, що потребує додаткових витрат на дитину стороною позивача не зазначено. При цьому, суд вважає, що загалом навчання дитини як її природна потреба та обов'язок батьків, охоплюється питанням стягнення аліментів та не може розглядатись як додаткові витрати на дитину, оскільки післяшкільне навчання проходить переважна більшість дітей, які покидають середньо-освітню школу після закінчення 9-го класу, а особливі обставини вказують на виключні випадки участі батьків у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до змісту ст. 185 СК України, участь у додаткових витратах батьків, які сплачують аліменти або до яких не заявлялися вимоги про сплату аліментів, може бути лише у випадках, що викликані особливими обставинами (розвитком здібності дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). У витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов'язковою.

Вирішуючи спір в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Здійснюючи розрахунок неустойки по сплаті аліментів, позивачка нараховує на суму заборгованості у розмірі 24540,99 грн., яка утворилась станом на 01.02.2013 року 1% за кожен день прострочення по 01.01.2014 року, а також 1% за кожен день прострочення на суму заборгованості в розмірі 7383,09 грн., яка утворилась за 11 місяців 2013 року, з 01.01.2014 року по 23.05.2014 року - день складання позовної заяви.

Перевіривши розрахунок неустойки по сплаті аліментів в межах заявлених позовних вимог, суд вважає його вірним та таким, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 11.09.2013 року, оскільки в даному випадку заборгованість в сумі 24540,99 грн. існує станом на 01.02.2013 року і до 01.01.2014 року у відповідності до наявних в матеріалах справи довідок-розрахунків, жодна її частина сплачена не була, тож за цей час періодичні платежі співпадають один з одним і всією сумою заборгованості, з вказаного часу по всім попереднім платежам заборгованість триває в одному часовому вимірі щодо всіх попередніх платежів, заборгованість по яких у кінцевому випадку станом на 01.02.2013 року становить 24540,99 грн. і розраховується за формулою 24540,99 грн. х 1% х 334 (кількість днів прострочення) = 81966,91 грн.

Аналогічної думки суд дотримується і щодо розрахунку неустойки по сплаті аліментів за період з 01.01.2014 року по 23.05.2014 року (день складання позовної заяви), оскільки заборгованість на яку вона нараховується в сумі 7383,09 грн., виникла за одинадцять місяців 2013 року і розраховується за формулою 7383,09 грн. х 1% х 142 (кількість днів прострочення) = 10483,99 грн.

Отже, загальний розмір неустойки становить 81966,91 грн. + 10483,99 грн. = 92450,90 грн.

Не дивлячись на твердження відповідача та його представника, що у виниклій заборгованості відсутня вина відповідача, суд приходить до висновку про наявність такої вини, оскільки як вбачається з довідок-розрахунків заборгованості по аліментах, відповідач періодично не працював і в цей час, розмір аліментів нараховувався згідно середньомісячної заробітної плати, при цьому, відповідач станом своїх виплат не цікавився, а звернувся до ВДВС з даного приводу лише у липні 2014 року після відкриття провадження у даній справі, що підтверджується копіями відповідних заяв (а.с. 39-40). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач для отримання додаткового заробітку укладав у 2013 році договори побутових підрядів (а.с. 69-73), однак жодним чином не приймав до уваги, що має сплачувати аліменти в ? частині з усіх видів заробітку. Даних про те, що з отриманих за договорами підряду коштів відповідач сплатив аліменти, матеріали справи не містять.

Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог те, що у постановах про відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення невірно зазначена адреса проживання відповідача, а виконавчий лист датований 2007 роком і ніякого відношення до виконавчого листа №2-301 виданого 21.08.1997 року не має, оскільки постанови винесені державними виконавцями не оскаржувались і на даний час чинні, а наявні в них описки можуть бути виправлені за ініціативою самого державного виконавця, або сторони виконавчого провадження.

При цьому, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог про стягнення неустойки по несплаті аліментів на підставі положень ч. 2 ст. 196 СК України, враховуючи матеріальний стан відповідача, оскільки наявні в матеріалах справи довідки про розмір заробітної плати вказують на те, що відповідачем отримувалась мінімальна заробітна плата (а.с. 37-38). Крім того, незадовільний матеріальний стан відповідача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів побутового підряду (а.с. 69-73), які відповідач був змушений укладати для отримання додаткового мінімального доходу. А також, суд приймає до уваги, що за словами позивачки, що не заперечувалось стороною відповідача, на даний час рішенням суду стягнуто аліменти з відповідача на дитину, яка продовжує навчання і тому суд вважає, що розмір неустойки має бути зменшений до 31924,08 грн. порівняно з заявленими до стягнення 92450,90 грн., що становить суму самої заборгованості по аліментах.

На підстав викладеного, керуючись ст.ст. 60, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 180, 185, 196 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментах та додаткових витрат на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку з заборгованості по несплаті аліментів у розмірі 31924 (тридцять одна тисяча дев'ятсот двадцять чотири) грн. 08 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 319 (триста дев'ятнадцять) грн. 21 коп. та судові витрати пов'язані з оплатою витрат на правову допомогу у розмірі 97 (дев'яносто сім) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -