АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2917/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 57 Коваль А. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоХрапка В. Д.
суддівБондаренка С. І. , Дмитренка М. І.
при секретаріПосипайко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні будинком, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ОСОБА_7 пред'явила позов до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні будинком, посилаючись на те, що вона являється власником 1/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Відповідачка являється власником 3/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що після набуття права власності на частину будинку відповідачка без документації на реконструкцію чи капітальний ремонт частини будинку, дозволу ДАБК на виконання будівельних робіт розпочала проводити будівельні роботи по перебудові своєї частини будинку, а фактично здійснила нове будівництво значно збільшивши розміри своєї частини будинку та переобладнала частину горища над своєю частиною будинку під мансарду. Дане переобладнання здійснювалось відповідачкою самочинно.

Крім того, новозбудована будівля негативно впливає несучу спроможність будинку, порушена конструктивна схема даху, в наслідок чого покрівля позивачки стала протікати. Також вказане будівництво здійснено на земельній ділянці, яка перебувала в спільному користуванні та без згоди інших співвласників будинку.

В зв'язку з допущеними порушеннями позивачка неодноразово зверталась у відповідні органи для прийняття мір до відповідачки і їй були дані приписи про припинення будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Проте відповідачка на дані приписи не реагувала і продовжувала будівництво, яке є завершеним, але не здане в експлуатацію.

Просила суд зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їй перешкод в користуванні належною їй частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_6 демонтувати самочинно збудовані нею житлову добудову розміром 11.2 х 8.75 м та мансарду над частиною горища житлового будинку АДРЕСА_1 за її рахунок.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2014 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_7 в користуванні частиною житлового будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_6 за її рахунок самочинно демонтувати збудовану нею житлову добудову розміром 11.2 х 8.75 м та мансарду над частиною горища житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 сплачений судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 3 800 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати, як незаконне та постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення , яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Але рішення суду таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідачкою було проведено певні перепланування в своєму помешканні без відповідного дозволу і ці переобладнання порушують право позивача у користуванні її майном.

Але такі висновки суду не відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч. 4 та ч. 7ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами та такими вимогами можуть буди відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва та інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 5 постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України ( про правовий режим самочинного будівництва) » роз'яснив, що у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і іншим особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права ( ст. 391ЦК України).

Судом встановлено, що сторони є співвласниками жилого будинку по АДРЕСА_1, з яких позивачці належить 1/20, а відповідачці 3/20 часток.

Договором про порядок користування жилим будинком між співвласниками від 25 липня 2005 року встановлено порядок користування жилим будинком.

Відповідно до вказаного дозволу приміщення яке знаходиться в користуванні позивачки і самовільно побудовані приміщення відповідачки не є суміжними. Між цими приміщеннями знаходиться коридор шириною 1.5 м, що знаходиться в спільному користуванні сторін.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2013 року відповідачці виділено в користування земельну ділянку загальною площею 172 кв.м. під житловим будинком та господарськими спорудами.

Рішенням Уманської міської ради від 11 липня 2014 року № 2.20-55/6 відповідачці передано у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку щодо 122 кв.м і 20 кв.м., а всього 172 кв.м.

04 серпня 2014 року відповідачці видано свідоцтва про право власності на вказані вище земельні ділянки.

Таким чином, приміщення які просила знести позивачка знаходиться на земельній ділянці яка належить відповідачці на праві власності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В позовній заяві позивачка посилалась на те, що в наслідок самовільного будівництва належна їй частина будинку приходить в непридатний для використання стан.

Але в підтвердження своїх позовних вимог позивачка не надала суду будь-яких достовірних доказів.

Посилання на лист Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІ проектреконструкція» від 17 травня 2010 року № 8/2 не є достовірним доказом того, що будинок приходить в непридатний стан.

Експертиза по справі не проводилась.

Відсутні і інші докази у підтвердження позовних вимог позивачки.

Позивачка неодноразово визивалася в суд апеляційної інстанції, але безпідставно не з'являлася.

За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року ( № 6-180 цс 14).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні будинком - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення , але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :