Справа № 456/1336/13 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/783/4640/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Цар М.М.,

за участю: позивача (апелянта) - ОСОБА_2 та його представника (адвоката) ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6 та його представника - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2013р. ОСОБА_2, ОСОБА_4 звернулись в суд із позовом до ОСОБА_6, Відділу громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області в якому просили зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_2, ОСОБА_4 в користуванні квартирою по АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_6 з квартири по АДРЕСА_1; скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 АДРЕСА_1; зобов'язати Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області зняти ОСОБА_6 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2014 року у задоволенні вищезгаданого позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод, виселення з квартири та скасування реєстрації місця проживання - відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8.

В апеляційній скарзі апелянти зазначають, що рішення суду першої інстанції вважають незаконним, не обґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказують на те, що відповідач ОСОБА_6 без жодних правових підстав проживає у квартирі, яка належить позивачам на праві власності, чим створює їм перешкоди у користуванні квартирою. Із врахуванням наведеного просять суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити їхній позов в повному обсязі.

В судове засідання апелянт(позивач) ОСОБА_4 та представник Відділу громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідност.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не навели доказів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача із квартири, та враховуючи, що відповідач є пенсіонером, інвалідом І групи, стан його здоров'я, а також те, що він не має іншого житла, кошти, які правомірно потратив на придбання квартири, йому не повернуті і він на даний час не може забезпечити собі інші соціально-побутові умови для проживання, а відтак наведені обставини, в своїй сукупності, унеможливлюють на даний час виселення відповідача з спірної квартири, оскільки поставить під загрозу здоров'я та життя відповідача.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення ним перешкод у користуванні позивачами своєю власністю та про виселення відповідача, позивачі перш за все виходили із положень вказаних правових норм щодо захисту свого непорушного права на власність.

Однак, при вирішенні вказаних спірних правовідносин слід враховувати, що за таких обставин захист права власності не може вирішуватись лише у відповідності до ст.391 ЦК України, оскільки зазначена норма не є самостійною підставою для виселення відповідача з належної на праві власності позивачу ОСОБА_2 квартири, так як спірні правовідносини пов'язані з користуванням відповідачем цією квартирою, як житлом, що регулюється нормами житлового законодавства України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно з договором дарування, укладеного 15.09.2004 року та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_10, його друга дружина, прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1. В подальшому 03.05.2007 року ОСОБА_10 подарувала, а її син - ОСОБА_11 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1, що стверджується договором дарування, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т.. Згідно з договором купівлі-продажу, укладеного 25.09.2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_13, ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, приватного нотаріуса ОСОБА_9, приватного нотаріуса ОСОБА_13 про визнання недійсним договору дарування квартири та зобов'язання повернути у спільну сумісну власність квартиру - визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.09.04р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_9, та зареєстрованим в реєстрі за №1874, та повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, витребувавши її із володіння ОСОБА_6.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 20.12.2011р., рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2013р. рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011р. та ухвала колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 20.12.2011р. залишено без змін.

Як вбачається з довідки КП "Світанок" від 24.05.2012р. №996, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_6, (а.с.13).

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 20.06.2012р., вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_2.(а.с.16)

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.06.2012р. вбачається, що у власність ОСОБА_2 повернуто квартиру АДРЕСА_1.(а.с.15)

Як вбачається з рішення щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2634958 від 28.05.2013р., у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відсутні відомості щодо перебування у власності ОСОБА_6 будь-якого житлового приміщення.(а.с.59)

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Аналогічне положення міститься в ст. 10 ЦК України та ст. 8 ЦПК України.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду.

Відповідно до ч. 1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 цієї статті).

Як зазначено в ч. 7 цієї статті, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його право хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою цього положення Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Як тлумачить Європейський суд з прав людини, термін (поняття) "житло", який використовується в Конвенції не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (наприклад, рішення у справі "Прокопович проти Росії" від 18 листопада 2004 року).

При цьому втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (наприклад, рішення у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року).

Як убачається з матеріалів справи, та безспірно встановлено в ході апеляційного перегляду, відповідач ОСОБА_6 отримав право власності на спірну квартиру у вересні 2007 року (а.с. 127), з травня 2008 року був зареєстрований у цій квартирі (а.с. 14), зробив там ремонтні роботи на загальну вартість 44 387, 00 грн. (а.с. 190) та сплачував усі необхідні житлово-комунальні послуги. Іншого житла чи будь-якого іншого нерухомого майна ОСОБА_6, який є інвалідом 1-ої групи (а.с. 124) по зору (безтерміново), немає (а.с.59). Тобто, дана квартира є єдиним та постійним місцем проживання відповідача, починаючи з 2007 року та є "житлом" у розумінні Конвенції, і право відповідача на житло підлягає захисту на підставі положень ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції втручання держави у право особи має законодавчо регламентуватися.

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частина 4 ст. 9 ЖК Української РСР дещо деталізує це положення, а саме: "Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом".

Аналогічні положення містяться також в ч. 4 ст. 311 ЦК України.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року).

Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон" має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення у справі "Власов проти Росії" від 12 червня 2008 року).

Враховуючи, що повернення квартири у власність позивачів відбулося ретроспективно, через 8 років з часу її первинного відчуження ОСОБА_2 у вересні 2004 році (а.с. 125) своїй другій дружині ОСОБА_10 (шлюб з якою було зареєстровано у жовтні 2004 року (а.с. 206), та після його розірвання в березні 2010 року (а.с. 207), з огляду на те, що квартира отримана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року (а.с. 127), укладеного між ним та ОСОБА_11, який набув цю квартиру згідно договору дарування, укладеного 3 травня 2007 року між ним та ОСОБА_10 (а.с. 126), а таке повернення відбулося лише з тієї підстави, що перша дружина позивача ОСОБА_4, шлюб з якою розірвано у 2002 році (а.с. 205) не надала своєї згоди на укладення ОСОБА_2 договору дарування квартири з ОСОБА_10, колегія суддів вважає, що виселення відповідача буде порушенням вимог ст. 8 Конвенції.

При цьому колегія суддів виходить з того, що концепція "житла", закладене, як в нормах Конвенції так в національному законодавстві має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" від 27 травня 2004 року).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Європейський суд з прав людини надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (наприклад, рішення у справі "Зехентнер проти Австрії").

Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (наприклад, рішення від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини", рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії", та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 1999 року у справі "Ларком проти Кіпру" вказав, що було порушення статті 14 разом зі статтею 8 Конвенції за обставин, коли виселення фактично не відбулося, але таке може бути застосовано на шкоду наймачу, оскільки останній з початку відповідних процедур жив під загрозою його виселення.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законом метою (згадане рішення у справі "Зехентнер проти Австрії").

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92 цс 13, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

У зв'язку із чим, колегія суддів приходить до висновку, що задоволення позову, буде мати наслідком порушення цього принципу, призведе до набуття відповідачем, інвалідом 1 групи, статусу бездомного, з огляду на неповернення йому коштів, які ним були оплачені при купівлі спірної квартири, невирішеність на даний час його позову про повернення коштів, сплачених за придбання спірної квартири, що унеможливлює вирішення ним питання придбання собі іншого житла, придатного для проживання, а отже, також буде мати наслідком порушення вимог Конвенції.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_4 в Україні не проживає, а ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2, у шлюбі між собою не перебувають, а також не вставлено факту необхідності використання ними цієї квартири для власного проживання і проживання інших членів їх сім'ї, прав на цю квартиру іншими особами не заявлено, як і те, що спірна квартира не є об'єктом поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_2, виходячи з принципу необхідності справедливої рівноваги між власниками житла, права яких на даний час захищені шляхом відновлення становища, яке існувало на час відчуження спірного житла, а саме шляхом повернення житла у їхню власність, та прав відповідача, який є добросовісним набувачем цього житла й на даний час іншого житла для проживання немає, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення заявлених вимог про виселення відповідача на підставі вимог ст. 391 ЦК України на даний час відсутні, а права позивачів ухваленим рішенням не порушені. Останні не позбавлені права на звернення з відповідним позовом з інших підстав, після відновлення становища відповідача, яке існувало на момент укладення ним договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Відтак, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст. 312, ч.1 п.4 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна