РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 рокуКиївський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Ніколаєнко І.В.

за участю секретаря Газіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі Філії- Харківське обласне управління АТ "Ощадбанк" про захист прав споживачів, -

встановив:

Позивачі, ОСОБА_1 звернувся з позовом у суд з позовом до ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі Філії- Харківське обласне управління АТ "Ощадбанк" про захист прав споживачів в якому просив визнати кредитний договір № 585 від 12.05.2006 року укладений між позивачем та відповідачем недійсним, посилаючись на те, що 2 травня 2006 року між ним, та ВАТ "Державний ощадний банк України", укладено кредитний договір № 585 від " 12" травня 2006 року про отримання позивачем кредитних коштів на придбання автомобілю в сумі 11978,00 доларів США (одинадцять тисяч дев'ятсот сімдесят вісім США 00 центів) строком на 83 місяці, з остаточним терміном погашення не пізніше 15 квітня 2013 року, та сплати процентів у розмірі 11,5 % (одинадцять цілих та п'ять десятих відсотків річних). Окрім того, також було укладено і договір застави майна №1124 від 12 травня 2006 року до зазначеного кредитного договору, відповідно до якого відповідачем було надано позивачу вищезазначену грошову суму (11978,00 доларів США) під заставу автомобілю марки CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску. Однак, при підписанні зазначеного више кредитного договору, відповідачем було порушено законні права позивача. Кредитний договір №585 від 12 травня 2006 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти позову заперечував та зазначив, що позивачем було пропущено строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного .

Судом встановлено, що 2 травня 2006 року між ним, та ВАТ "Державний ощадний банк України", укладено кредитний договір № 585 від " 12" травня 2006 року про отримання позивачем кредитних коштів на придбання автомобілю в сумі 11978,00 доларів США (одинадцять тисяч дев'ятсот сімдесят вісім США 00 центів) строком на 83 місяці, з остаточним терміном погашення не пізніше 15 квітня 2013 року, та сплати процентів у розмірі 11,5 % (одинадцять цілих та п'ять десятих відсотків річних). Окрім того, також було укладено і договір застави майна №1124 від 12 травня 2006 року до зазначеного кредитного договору, відповідно до якого відповідачем було надано позивачу вищезазначену грошову суму (11978,00 доларів США) під заставу автомобілю марки CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску. Договори підписані сторонами без зауважень.

Суд зазначає, що відповідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги до правочинів, зокрема : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачі при визнанні недійсним договору кредиту посилаються на ЗУ "Про захист прав споживачів"

Однак. суд зазначає, що позивачу було повідомлено як усно, так і письмово інформацію про умови кредитування, а саме: мету кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що підтверджується підписом позивача на кредитній заявці від 20.04.2006р. де зазначається, що клієнт ознайомлений з умовами кредитування і визнає їх прийнятними для себе додається разом з умовами про кредитування).

Крім того, слід зазначити, що законодавчо форма надання кредитодавцем даної інформації споживачу перед укладенням кредитного договору не передбачена, а тому банком самостійно визначається яким чином дана інформація буде надана споживачу.

Щодо суперечності змісту кредитного договору положенням ЗУ "Про захист прав споживачів" суд зазначає наступне, що відповідно до ч.4 ст. 11 Закону в Кредитному договорі зазначено: сума кредиту та річна відсоткова ставка (п. 1.1. Кредитного договору), детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (детально описаний у п. 1.4.З., 1.5.1.1., 1.5.1.2., 1.5.1.3., 1.8., 3.3.4. Кредитного договору), право дострокового повернення кредиту (р. 2 Кредитного договору). А також в умовах кредитного договору передбачено відповідальність сторін (р. 4 кредитного договору) та порядок внесення змін та припинення до Договору (на відсутність чого посилається позивач), що також відповідає нормам чинного законодавства.

Волевиявлення позивача на отримання кредиту підтверджується письмовою кредитною заявою, якою позивач виявив своє бажання отримати кредит.

Вся інформація про умови отримання кредиту була надана позивачеві, що підтверджується його підписом на кредитній заявці від 20.04.2006р. після вивчення та ознайомлення.

Щодо посилання в позивача на те, що зобов'язання має бути виражено в гривнях чи визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, а надання кредиту в іноземній валюті відповідно до умов Кредитного договору суперечить приписам пп. "в" ч.4 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", та посилається на те, що сторони не мають індивідуальні ліцензії, що видається НБУ, на надання і одержання кредиту в іноземній валюті. Суд зазначає наступне ст 99 Конституції України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Аналізуючи зміст статті 99 Конституції України, можна зробити висновок, що дана конституційна норма, закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.Ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми ч. З ст. 533 ЦК України визначає можливість використання іноземної валюти (тобто дозволяє використання іноземної валюти), а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3.3. статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня, ж грошова одиниця України (національна валюта), є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Також цей закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами.

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа ікредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, згідно ст.2 ЗУ "Про банки та банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення § 1 глави 71 ЦК України.

Згідно умов кредитного договору валютою зобов'язання є "долар США", а отже повернення позики та сплата відсотків повинна бути проведена в тій же валюті, в якій і була отримана позика.

Оскільки кредит був отриманий позивачем в іноземній валюті - доларах США то й обов'язок виникає у останнього повернути кошти саме у валюті отримання кредиту (доларах США), а не в національній валюті України, як помилково вважає позивач.

Доводи позивача про те, що іноземна валюта між резидентами України не може бути засобом платежу за будь-яким договором без отримання індивідуальної ліцензії НБУ, є необгрунтованими та в даному випадку твердження позивача про те, що: іноземна валюта між позивачем (як резидентом) та відповідачем (як резидентом, який одночасно є КРЕДИТОРОМ та ОБСЛУГОВУЮЧИМ БАНКОМ) не може бути засобом платежу за кредитним договором щодо сплати кредиту та відсотків; у зв'язку з відсутністю у Банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором, останній має бути визнаний недійсним. Такі доводи позивача є невірними та такими, що не підтверджуються діючими нормами права. Так. норма ч. 2 ст. 192 ЦК України визначає правовий режим обігу іноземної валюти на території України, - "Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом". Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем валютної операції є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Під "уповноваженим банком" Декрет визначає - будь-який комерційний банк, офіційно зареєстрований на території України, що має ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операції?, а також здійснює валютний контроль за операціями своїх клієнтів. Тобто, Відповідач (враховуючи наявність вищевказаної Ліцензії НБУ та Дозволу) підпадає під таке визначення уповноваженого банку. Оскільки відповідач, в правовідносинах з позивачем, що витікають з кредитного договору є "уповноваженим банком" та є "отримувачем" валютної операції (отримувачем суми кредиту та відсотків), - отримання індивідуальної ліцензії відповідачу чинним законодавством не вимагається.

За таких обставин вимоги позивача, щодо визнання кредитного договору недійсним є не доведеними, не підтверджуються матеріалами справи, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд -

вирішив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі Філії- Харківське обласне управління АТ "Ощадбанк" про захист прав споживачів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом

десяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги.

Суддя Ніколаєнко І.В.