Справа № 204/5436/13-ц
Провадження № 2/204/231/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2014 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі - Кошик Д.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова», третя особа: первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, про визнання неправомірним встановлення неповного робочого тижня, -

в с т а н о в и в:

01 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова», третя особа: первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» про визнання неправомірним встановлення неповного робочого тижня, що уточнювалась 15 липня 2014 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що вона, з 19 вересня 1978 року працювала на ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова»», в МК «ЗРАА» № 85 інженером-технологом І категорії з механічної обробки деталей різанням з 01.03.2010 р. до 08.07.2013 р. Для працівників відділу МК «ЗРАА» №85 було видано Наказ № 84 «Про зміну режиму роботи» від 26 лютого 2013 р. «У зв'язку з збільшенням обмів роботи встановити працівникам МК «ЗРАА» №85 5 -ти денний робочий тиждень у дві зміни з 01.03.2013 р. до 31.12.2013 р.». 29 квітня 2013 р. на її прохідній їй не дали перепустку і відмовились пропустили на підприємство на її робоче місце в МК «ЗРАА» №85 (в технічний сектор №1, де вона працювала інженером-технологом). Було сказано, що згідно з Наказом № 180 від 03 квітня 2013 року видано Розпорядження-список працюючих з 27.04 до 12.05.2013 р. включно. Було сказано, що Розпорядження-список знаходиться у Бюро перепусток заводу і її прізвища в Розпорядженні-списку немає. З незрозумілих для неї причин до роботи (6-ть робочих днів) на підприємство її не допустили 29 квітня, 30 квітня, 3, 7,8,10 травня. 13 травня 2013 р. вона вийшла на роботу. З великими зусиллями 15 травня 2013р. вдалося отримати копію Наказу № 180 від 03 квітня 2013 року «Про особливості пропускного режиму в період с 26.04.13 р. по 13.05.13 р.»: С 26 апреля по 12 мая включительно предприятие не работает. С целью обеспечения сохранности материальных ценностей и обеспечения жизнедеятельности предприятия ...назначить дежурных на круглосуточной основе с 14 часов 25 апреля до начала работы первой смены 13 мая 2013 г. На дежурных по цехам, дежурных электриков, сантехников составить списки (пропускать на предприятие при наличии личного графика дежурств). На период с 14 часов 25 апреля до начала работы первой смены 13 мая 2013 г. не пропускать на территорию головного завода работников предприятия и представителей сторонних организаций. Аварийные бригады пропускать по указанию дежурного по заводу (или диспетчера).». Про скасування 5-ти денного робочого тижня (5-ти денний робочий тиждень введено :Наказом № 84 до 31 грудня 2013 р.) її не було письмово ознайомлено за 2 місяці. Просила: поновити її строк позову до суду в зв'язку з тим, що її не ознайомлено за 2 місяці з наказом № 180 від 03 квітня 2013 року «Про особливості пропускного режиму в період з 26.04.13 р. по 13.05.13 р.» (ч. 3 ст. 32 КЗпП України - повідомлення за два місяці) копію наказу отримала 15 травня 2013 р.; визнати неправомірним встановлення їй, неповного робочого тижня наказом № 180 від 03 квітня 2013 року; визнати незаконним та скасувати Наказ № 180 від 03 квітня 2013 року Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М.. Макарова; зобов'язати Державне підприємство «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний ім. О.М. Макарова»» поновити її, попередні умови праці, а саме роботу на умовах повного робочого часу; визнати незаконним недопущення позивача до роботи у квітні-травні 2013 року (29,30 квітня 13 р. та 3,7,8,10 травня 13 р.) і стягнути втрачену заробітню плату за вказані дні, встановлення неповного робочого тижня; відшкодування моральної (розміщення на Дошці об'яв наказу про скасування Наказу № 180) і матеріальної шкоди - 15000 грн.

06 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», третя особа: первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, що уточнювалась 18 червня 2014 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що вона, з 19 вересня 1978 року працювала на ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова» в МК «ЗРАА» № 85 інженером-технологом І категорії з механічної обробки деталей різанням. 11 квітня 2013 року вона вийшла на роботу після хвороби (лікарняний лист з 26.03.1З р. до 10.04.1З р. включно). О 9 год. - вона працювала за комп'ютером до неї підійшов начальник техбюро №1 ОСОБА_3 і повідомив, що вона повинна в 10.30 - год. прийти у кабінет Виконавчого Директора МК «ЗРАА» №.85 ОСОБА_4 на засідання комісії з приводу її звільнення у зв'язку зі скороченням чісельності та штату працівників. 11 квітня 2013 року на засіданні комісії МК «ЗРАА» №.85 під головуванням ОСОБА_4 їй було повідомлено (оголошувала ОСОБА_5.) про її наступне звільнення у зв'язку зі скороченням чісельності та штату працівників згідно Наказу №160 від 27.03.2013 р., що вона потрапила у список 15% скорочених інженерів, що вона не відповідає посаді, що начальник техбюро №1 ОСОБА_3 не має бажання далі працювати зі нею. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 сказали, що на всі її питання відповіді нададуть у відділі кадрів заводу. На засіданні комісії їй не було пояснено, яким чином було проведено порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників її спеціальності та чи було на основі такого порівняння враховане її переважне право на залишення на роботі. 14 травня 2013 року вона звернулася з письмовою заявою до Ген. директора Щеголь В.А. з повідомленням про те, що вона є членом Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». З 05 червня 2013 року її неодноразово викликали до Відділу кадрів заводу, казали, що вона є членом Незалежної Профспілки. Станом на 01.08.2013 року її з Наказом про звільнення не було ознайомлено, повного розрахунку не зроблено. Звільнення вважає незаконним. Просила: визнати незаконним Наказ № 1666 від 02.07.2013 р. ДП ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова»про її звільнення з 02.07.2013 р. та скасувати його; поновити її на попередньому місці роботи на ДП ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова» в прірозділі МК «ЗРАА» № 85 в технологічному бюро № 1 інженером-технологом І кат. з механічної обробки деталей різанням; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на попередньому місці робот на ПМЗ в МК «ЗРАА» № 85 в т/б № 1 інж.-технологом І кат та стягнення на її користь однієї місячної заробітної плати; стягнути з ДП ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.07.2013 року до дня поновлення на роботі; стягнути з ДП «ВО ПМЗ ім.О.М.Макарова» на її користь 150000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням та відшкодування моральної і матеріальної шкоди; визнати відсутність належного контролю за виконанням Наказу №160 від 27.03.2013р. та додержанням положень Кол.договору ПМЗ сторонами, що його затвердили, визнання їх бездіяльність умисною, що істотно порушує конституційне право позивача на працю і не ґрунтується на нормах і вимогах Законів України і інших нормативно-правових актах; зобов'язати адміністрацію ДП«ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова» оголосити в підрозділі МК «ЗРАА»№85 рішення суду про скасування Наказу про її звільнення та зобов'язати керівництво МК «ЗРАА»№85 вивісити на Дошці об'яв МК «ЗРАА» №85 наказ(розпорядження) про її поновлення на роботі в МК «ЗРАА»№85 в т/б№1 інж.-технологом Ікат. (задля моральної і психологічної підтримки позивача за умови для продовженням продуктивної роботи і для упередження та унеможливлення продовження дій адміністрації, спрямованих на приниження моєї людської гідності і ділової репутації); визнати відсутність економічних, технологічних і правових підстав для звільнення інженерів-технологів техбюро№1 МК «ЗРАА»№85 за наказом про скороченням чисельності і штату ПМЗ з-за дії Наказу № 84 по МК «ЗРАА»№85 (преамбула: поновлення працівникам МК «ЗРАА»№85 5-ти-денного робочого тижня з введенням роботи в дві зміни від 01.03.13р. до 31.12.13р. в зв'язку зі збільшенням обсягу робіт по "АН-140/148/158", "Циклон", для завантаження і окупності обладнання).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова», третя особа: первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» про поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (цивільна справа № 204/5559/13-ц) та позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова», третя особа: первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» про визнання неправомірним встановлення неповного робочого тижня.

У судовому засіданні позивачка та представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені у повному обсязі.

У судове засідання представники відповідача не з'явилися. У передуючих судових заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Пояснювали, що підприємство діяло у рамках діючого законодавства. Надали до суду письмові заперечення проти позову з додатками. Надали до суду заяву в якій просили відкласти розгляд справи, проте судом вдруге визнано неявку відповідача неповажною та ухвалено про розгляд справи у порядку ст. 169 ЦПК України з огляду на строки розгляду справ даної категорії.

У судовому засіданні представник третьої особи позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та матеріали об'єднаної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка з 19.09.1978 року працювала на Державному підприємстві «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» і з 01.03.2010 року була переведена в МК «ЗРАА» №85 інженером технологом (а. с. 11-12).

Згідно наказу № 1666 від 02.07.2013 року позивачку звільнено з посади інженера-технолога 1к комплексу № 85 з 02.07.2013 року за ст. 40 ч. 1 КЗпП України за скороченням чисельності робітників ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» на виконання наказу № 160 від 27.03.2013 року (а. с. 14).

27 березня 2013 року ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» винесено наказ № 160 про скорочення чисельності штату працівників у зв'язку з необхідністю фінансового стану підприємства, покращення виробничої-господарської діяльності, раціонального використання працівників підприємства з ціллю зниження витрат (а. с. 15). Згідно вказаного наказу в підрозділі МК «ЗРАА» № 85 у технічному бюро № 1 скорочено одиницю інженера-технолога 1-ї (першої) категорії. З даним наказом позивачку ознайомлено 11.04.2013 року, від підпису про ознайомлення з наказом № 160 ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить Акт № 3 від 11.04.2013 року (а. с. 123). Про наступне вивільнення ОСОБА_1 була персонально попереджена не пізніше ніж за дві місяці, цей факт підтверджується листом ОСОБА_1 до підприємства відповідача від 14.05.13 р., де позивачка зазначає що її усно повідомлено про звільнення (зворотна сторона а.с. 124).

Відповідачем під час скорочення позивачки згідно до діючого законодавства, а саме ст. 492 КЗпП України, ОСОБА_1 запропоновано роботу інженером-технологом 1 кат. Цеха № 38 з тим самим посадовим окладом, проте від запропонованої роботи ОСОБА_1 відмовилась, про що складено відповідні Акти від 10.06.2013 та від 11.06.2013 року (а. с. 135-137).

Згідно з нормами діючого трудового законодавства України у випадках, обумовлених п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, підприємство може розірвати трудовий договір з робітником.

Згідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно до матеріалів справи підприємством відповідача було надіслано Подання до первинної профспілкової організації незалежної профспілки гірників України від 03.06.13р. (а. с. 139) з проханням надати згоду на звільнення з підприємства ОСОБА_1, яка підлягає звільненню у зв'язку зі скороченням чисельності штату та працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно до наказу №160 від 27.03.2013р. та у зв'язку з відмовою позивачки від переведення на таку ж посаду в інший підрозділ підприємства. На момент звільнення ОСОБА_1, 02.07.13р. відповідно до передбачених строків ст. 43 КЗпП України, відповіді від профспілки на підприємство не надійшло, у зв'язку з чим ОСОБА_1 була звільнена з підприємства по п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно до ч. 5 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається в тому числі: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав передбачених у тому числі п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, який у п'ятнадцятиденний строк розглядає обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником, у присутності працівника на якого воно винесене.

При цьому ч. 4 ст. 43 КЗпП України визначено, що розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише з його письмовою заявою, або у разі повторної неявки без поважних причин.

Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України, передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, позивачка була попереджена про наступне звільнення, їй була запропонована інша робота, оскільки позивачка відмовилася від запропонованої посади, то власник розірвав трудовий договір за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Суд критично ставиться до посилань позивачки на те, що відповідачем не дотримано вимог законодавства щодо користування працівниками переважним правом залишення на роботі, оскільки, відповідно до положень п. 1, 2, 6 ч. 2 ст. 42 КЗпП, на які посилається позивач, при різних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком: авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських позицій.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що належні при звільненні виплати позивачці підприємством відповідача сплачено.

Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги позивачки, про визнання незаконним Наказу № 1666 від 02.07.2013 р. ДП ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова» про її звільнення з 02.07.2013 р. та його скасування; про поновлення на попередньому місці роботи на ДП «ВО «ПМЗ ім. О. М. Макарова» в підрозділі МК «ЗРАА» № 85 в технологічному бюро № 1 інженером-технологом 1-ї (першої) категорії з механічної обробки деталей різанням; про допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на попередньому місці роботи на ПМЗ в МК «ЗРАА» № 85 в т/б № 1 інженером-технологом першої категорії та стягнення на користь позивачки однієї місячної заробітної плати; про стягнення з ДП ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова» на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.07.2013 року до дня поновлення на роботі; про стягнення з ДП «ВО ПМЗ ім. О.М.Макарова» на користь позивачки 150000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням та відшкодування моральної і матеріальної шкоди; про визнання відсутності належного контролю за виконанням Наказу №160 від 27.03.2013р. та додержанням положень колективного договору ПМЗ сторонами, що його затвердили, визнання їх бездіяльність умисною, що істотно порушує конституційне право позивачки на працю і не ґрунтується на нормах і вимогах Законів України і інших нормативно-правових актах; про зобов'язати адміністрацію ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова» оголосити в підрозділі МК «ЗРАА» №85 рішення суду про скасування Наказу про звільнення відповідачки та зобов'язати керівництво МК «ЗРАА» № 85 вивісити на Дошці об'яв МК «ЗРАА» № 85 наказ (розпорядження) про поновлення позивачки на роботі в МК «ЗРАА» № 85 в т/б №1 інженером-технологом першої категорії (задля моральної і психологічної підтримки позивачки за умови для продовженням продуктивної роботи і для упередження та унеможливлення продовження дій адміністрації, спрямованих на приниження людської гідності і ділової репутації позивачки); про визнання відсутності економічних, технологічних і правових підстав для звільнення інженерів-технологів техбюро № 1 МК «ЗРАА» № 85 за наказом про скороченням чисельності робітників і штату ПМЗ із-за дії Наказу № 84 по МК «ЗРАА»№85 (преамбула: поновлення працівникам МК«ЗРАА»№85 5-ти-денного робочого тижня з введенням роботи в дві зміни від 01.03.13р. до 31.12.13р. в зв'язку зі збільшенням обсягу робіт по "АН-140/148/158", "Циклон", для завантаження і окупності обладнання).

За умовами п. 1.9.1.5 Колективного договору, враховуючи інтереси виробництв, зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці, з метою попередження масового звільнення працівників підприємства, генеральний директор має право зі згоди профспілкового комітету змінювати режим роботи на підприємстві, графіки роботи переносити робочий день на вихідний день.

Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальні; кваліфікацією чи посадою.

26 лютого 2013 року генеральним директором ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова» Щоголь В.А. було видано наказ № 84 «Про зміну режиму роботи», яким встановлено працівникам МК «ЗРАА» № 85 п'яти денний робочий тиждень у дві зміни з 01.03.2013 р. до 31.12.2013 р. (а.с. 10). В обґрунтування видання наказу № 84 «Про зміну режиму роботи», зазначено про значне збільшення обсягу виробництва.

30 квітня 2013 року директором ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М.Макарова» Щоголь В.А. видано наказ № 180 «Про особливості пропускного режиму за період з 26.04.2013 р. по 13.05.2013 р.», яким встановлено з 26 квітня до 12 травня включно що підприємство не працює. З метою забезпечення збереження матеріальних цінностей та забезпечення життєдіяльності підприємства призначити чергових на цілодобовій основі з 14 годин 25 квітня до початку роботи першої зміни 13 травня 2013 року (а. с. 9). В обґрунтування видання наказу № 180 «Про особливості пропускного режиму за період з 26.04.2013 р. по 13.05.2013 р.», зазначено, що у зв'язку з наказом № 25 від 23.01.2013 р. з 26 квітня до 12 травня включно підприємство не працює.

Згідно витягів із протоколу № 507 від 17 жовтня 2012 року та № 509 від 21 листопада 2012 року, проекти вищевказаних наказів узгодженні з первинною профспілковою організацією ДП «ВО «ПМЗ імені О.М. Макарова» ( а. с. 55, 56).

З оспорюваними наказами робітники, у тому числі і позивачка ознайомлені під особисту розписку (а. с. 27, 28 на звороті).

У відповідності до вимог ст. 11 та ст. ст. 60 ЦПК України, суд розглядає справи у межах заявлених вимог на підставі доказів наданих сторонами. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд прийшов до висновку, що відповідач у зв'язку зі змінам організації виробництва і праці має право, яке реалізується трудовим колективом власником чи власником за погодженням з профспілковим комітетом, без погодження працівника змінювати умови праці, як режим роботи, що узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 32 КЗпП. Отже, у межах реалізації цього права зміна режиму роботи підприємства, є правомірною і проведена у відповідності до закону. Тому, з огляду на викладене, суд вважає необхідне у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним встановлення неповного робочого тижня відмовити в повному обсязі, оскільки не доведено факт порушення права позивачки та її законних інтересів, а отже не встановлено правових підстав для визнання спірного наказу ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» № 180 від 03 квітня 2013 року незаконним. Вимоги позивачки щодо зобов'язання ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» поновити ОСОБА_1 попередні умови праці, а саме роботу на умовах повного робочого часу та визнати незаконним недопущення ОСОБА_1. до роботи у квітні-травні 2013 року (29,30 квітня 13 р. та 3,7,8,10 травня 13 р.) і стягнення втраченої заробітної плати за вказані дні, встановлення неповного робочого тижня; відшкодування моральної (розміщення на Дошці об'яв наказу про скасування Наказу № 180) і матеріальної шкоди - 15000 грн. також не підлягають задоволенню з огляду на не встановлення судом неправомірності наказу ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» № 180 від 03 квітня 2013 року.

Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і противоправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем не доведено протиправності дій відповідача, відсутній причинно-слідчий зв'язок з діями відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачеві, а тому дана вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 10 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ані повністю ані частково. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова», третя особа: первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» про поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, про визнання неправомірним встановлення неповного робочого тижня.

Відповідно до ст. ст. 88, 89 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з відповідним позовом, суд вважає за необхідне судові витрати у справі віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 16, 57- 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова», третя особа: первинна профспілкова організація незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» про поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, про визнання неправомірним встановлення неповного робочого тижня - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Нізік