Справа №522/9783/14-ц
Провадження №2/522/6442/14
16 грудня 2014 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого судді Єршової Л.С.,
при секретарі Ларіній Т.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона є власницею 707/3000 часток квартири АДРЕСА_1. Разом з нею в квартирі мешкає її донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом з тим, на даний момент, на думку позивачки, без правових підстав прописаний колишній чоловік позивачки - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Обставинами припинення права користування квартирою є той факт, що 12 квітня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 106 від 12 квітня 2007 року). Приблизно з 2010 року в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, відповідач не проживає. На підтвердження цього позивачка надала заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які мешкають зовсім в інших будинках, а саме: по АДРЕСА_2.
У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позивачка у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності та згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
За цих обставин, суд на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на заяву позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У спірній квартирі зареєстровані: позивачка - ОСОБА_1 (з 1976 року), відповідач - ОСОБА_2 (з 1978 року) та ОСОБА_3 (з 2006 року).
Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 1997 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3 в порядку приватизації набули у власність у рівних частках 707/1000 часток квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №0511 від 25 липня 1997 року.
14.03.2003 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 прийняли у дар в рівних частках кожний 707/4000 частин квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори. Право власності за ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 відповідно до часток, визначених у вказаному договорі - по 707/3000 кожному, зареєстровано 08.04.2003 року, 628-стр., 130-кн. 478 пр.
27.07.2006 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 707/3000 частин квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 Право власності зареєстровано в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 30.08.2006 року.
Крім того, 24.03.1998 року ОСОБА_10, який діє від імені ОСОБА_11, яка діє від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_12, на підставі доручення, уклали з ОСОБА_1 договір купівлі продажу, відповідно до якого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продали, а ОСОБА_1 купила 293/1000 частини квартири під номером АДРЕСА_1. Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. Право власності на 293/1000 часток квартири під номером АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 06.07.1998 року, р №8-1169.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 04.11.1977 року по 12.04.2007 року.
Таким чином, 293/1000 частини квартири під номером АДРЕСА_1 були придбані позивачкою ОСОБА_1 під час її перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2
Згідно ст. 22 КпШС України, чинного на час придбання ОСОБА_1 293/1000 частини квартири під номером АДРЕСА_1, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічна норма міститься і в СК України, чинному з 1 січня 2004 року (ст. 60), відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, вказаними нормами передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Жодних доказів того, що 293/1000 частин квартири під номером АДРЕСА_1 не належить до спільної сумісної власності подружжя позивачкою до суду не надано.
За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 станом на теперішній час є власником 293/2000 частин квартири під номером АДРЕСА_1.
При цьому ОСОБА_1 у позові просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою під номером АДРЕСА_1, посилаючись на приписи ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України.
Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
З огляду на положення ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Враховуючи викладене, і ст.ст. 71-72 ЖК України, і ст. 107 ЖК України визначають умови розірвання договору найму житлового приміщення саме з його наймачем, і не можуть бути застосовані до власника частки квартири.
Згідно з ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Таким чином, оскільки позивачка не довела, що у відповідача відсутнє право власності на частку у спірній квартирі, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою під номером АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають.
На підставі ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 61, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Л.С. Єршова