АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №642/7676/14ц Головуючий 1 інст. - Лазарєв А.В.
Провадження № 22ц/790/8417/14 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: стягнення аліментів
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кіпенка І.С.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, -

встановила:

03 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, в якому просила стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_1 на утримання малолітніх синів: ОСОБА_3, 2005 року народження і ОСОБА_4, 2008 року народження, аліменти у розмірі 1000 грн. щомісяця на кожну дитину, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, мотивуючи тим, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не приймає участі в їх вихованні.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала і дала пояснення аналогічні позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечував, в обґрунтування чого пояснив, що позивач не надає йому можливості бачитися з дітьми. Він офіційно не працює, має мінливий незначний дохід, який на теперішній час складає приблизно 150 грн. на день. Відповідач мешкає з іншою жінкою, з якою фактично склалися шлюбно-сімейні відносини, у них на утриманні троє малолітніх дітей від її попереднього шлюбу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про аліментів на неповнолітніх дітей задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітніх синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти у розмірі 1500 грн. щомісяця з обов'язковою індексацією відповідно до закону, починаючи з 03 вересня 2014 року, до досягнення старшою дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, повноліття. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, яку в подальшому уточнив, ОСОБА_1 просить змінити вказане рішення, зменшивши розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей до 500 грн. відповідно до його фінансового становища. Вважає рішення суду необґрунтованим та незаконним, таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки суд не взяв до уваги його матеріальний та сімейний стан.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно зі ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до 2 ст.183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку /доходу/ матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 184 зазначеного Кодексу, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходів одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів на дитину, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених законом.

У п. 23 вищезазначеної Постанови Пленуму від 15.05.2006 року роз'яснено, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

14.02.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 146 (а.с.7).

Від даного шлюбу, сторони мають малолітніх синів: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, які містяться в матеріалах справи (а.с.9-10).

На даний час відповідач з сім'єю не проживає, належної допомоги на утримання дітей не надає, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та у іншому позовному провадженні про стягнення аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що діти проживають разом із позивачем ОСОБА_2, яка не працює, є інвалідом 3 групи з дитинства та отримує пенсію у розмірі 1050 грн. щомісяця. Інших доходів не має.

Відповідач офіційно не працює. Зі слів відповідача його дохід від неофіційної роботи складає приблизно 150 грн. на день. Він сплачує за орендоване житло 1000 грн. кожного місяця. Мешкає разом із жінкою, з якою склались фактичні сімейні стосунки та яка має трьох малолітніх дітей. Стан здоров'я відповідача задовільний. На утриманні відповідача інших дітей немає.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вважав, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1500 грн. щомісяця на утримання 2-х дітей.

Виходячи з матеріального стану відповідача, суд першої інстанції вважав вимоги позивача про стягнення аліментів на 2-х дітей в сумі 2000 грн. завищеними, а тому відмовив у стягненні такої суми.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідач пояснив, що він не заперечує проти матеріального утримання дітей, однак на теперішній час перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки офіційно не працює, внаслідок чого у нього мінливий дохід, також посилається на те, що він не має постійного заробітку, він змушений винаймати житло оскільки позивач вигнала його з їх спільної житлової площі, а також, що на його утриманні є непрацездатна мати, яка є інвалідом 3-ї групи.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що відповідач може сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, бо є працездатним та зобов'язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Разом з тим визначений судом розмір аліментів - 1500 грн. є необґрунтовано завищеним, а тому з врахуванням обставин справи про скрутний матеріальний стан відповідача на час розгляду справи та норм законодавства, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення присуджених з відповідача аліментів з 1500 грн. до 1000 грн., по 500 грн. на кожну дитину щомісяця, починаючи з 03 вересня 2014 року та до досягнення дітьми повноліття.

За таких обставин судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підлягає зміні в частині визначеного судом розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, а апеляційна скарга частковому задоволенню. В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави суми судового збору у розмірі 243 грн. 60 копійок судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.п.3,4 ст.309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на ,утримання малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі по 500 (п'ятсот) гривень на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 03 вересня 2014 року та до досягнення дітьми повноліття .

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів за один місяць у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень по 500 (п'ятсот) гривень на кожну дитину.

Розмір аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави суми судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. - рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді колегії: