19.09.2014 Єдиний унікальний номер 205/3324/14-ц
Справа № 2/205/2753/2014
19 вересня 2014 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючої судді Шавули В.С.
при секретарі Давиденко Я.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання права власності, -
22 квітня 2014 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.2-3).
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 14 лютого 1995 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.1995 року.
Із 24 червня 1983 року позивачка перебуває у шлюбних відносинах з відповідачем, які фактично припинені з 2005 року, але відповідач продовжував проживати у квартирі позивачки. Восени 2014 року, в листопаді місяці, відповідач виселився із квартири позивачки, забравши всі свої речі. Теперішнє місце його проживання їй не відоме.
Позивачка наголошує, що дана квартира придбана на гроші її батьків, а тому належить їй на праві особистої приватної власності.
Уточнивши свої позовні вимоги, позивачка просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти з реєстраційного обліку; визнати за нею особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1.
Позивачка в особі свого представника за довіреністю - ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду представником надано письмову заяву, в якій він проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.58).
Відповідач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку через засоби масової інформації, а саме: шляхом розміщення оголошення в газеті «Вісті Придніпров'я» (а.с.61). Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.
Судом з'ясовано, що підставою звернення позивача до суду є захист гарантованого ст.30 Конституції України права на недоторканість житла та інтересів, пов'язаних із реалізацією права власності на майно.
Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.
В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 (а.с.10).
24 червня 1983 року було укладено шлюб між позивачкою та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис №805 відділом РАЦС Ленінського району м. Дніпропетровська (а.с.46).
На підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 1995 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.50-51).
Право власності на вищевказане домоволодіння позивачкою зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (з.а.с.51,а.с.52).
У відповідності зі ст.. 316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власній розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно відомостей адресно-довідкового сектору ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 21 травня 2014 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).
Також, відповідно до довідки про склад сім'ї та місце реєстрації №2097 від 13.02.2014 року зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с.10).
В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до ст.3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.
Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст.30 Конституції України, кожному громадянину гарантується право на недоторканість житла.
Згідно ч.2 ст.311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
За ст.9 ЖК Української РСР, житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Суд зауважує, що незважаючи на покладений на позивачку обов'язок доказування обставин, відповідно до ст.. 60 ЦПК України, якими вона обґрунтовує свої вимоги, нею взагалі не доведено факту, що відповідач не проживає у АДРЕСА_1 тривалий час, не підтверджено того факту, саме з якого часу відповідач не проживає за вказаною адресою, так як вказана нею у первинній позовній заяві та в уточненій інформація про те, що він з листопада місяця 2014 року виселився з даної квартири, не може бути прийнята судом до уваги. Жодним чином не підтверджено факт того, що відповідачем не признається чи то оскаржується її право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, є безпідставними та в повному обсязі недоведеними, у зв'язку із чим, не підлягають задоволенню.
Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, оскільки позивачкою при подачі позову було сплачено судовий збір, і її вимоги не підлягають задоволенню, тому понесені нею судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
Керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 14, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 197, 209, 212, 213-215, 222, 224-226 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання права власності, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя В.С. Шавула