Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4320/14 Головуючий у 1 інстанції: Капустинський М.В.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 вересня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу .

Позивач зазначав, що 05.03.2013 року він позичив відповідачу ОСОБА_2 кошти в сумі 1390000 грн. Відповідач зобов'язався повернути кошти до 15 липня 2013 року, але борг так і не було повернуто, на чисельні вимоги щодо виконань своїх зобов'язань, ОСОБА_2 не реагує, а тому, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 на його користь суму боргу 1390000 грн., нараховані відсотки за користування коштами три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання основного зобов'язання у сумі 33 588,5 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1390000 грн. та судові витрати по справі в сумі 3654 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_3 - в особі представника ОСОБА_4- також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнувши солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 суму основного боргу в - 1390000 грн. та проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання основного зобов'язання у сумі 33588,50 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, якими визначено поняття договору позики, форма договору позики та обов'язок позичальника повернути позику та на приписи статей 526, 625 ЦК України - якими встановлено загальні умови виконання зобов'язання та відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

При цьому суд виходив з того, що 05.03.2013 року між сторонами укладено договір позики. На підтвердження договору позики ОСОБА_2 власноручно написав розписку, яка адресована ОСОБА_3, в якій зазначив, що він взяв у ОСОБА_3 1390000 грн. та зобов'язується повернути до 15.07.2013 року (а. с. 8).

Посилаючись на презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та на частину 1 статті 207 ЦК України - згідно якої правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони - суд вважав доведеним, що між сторонами укладено договір позики, за яким позичальник не виконав умови щодо повернення боргу у визначений ним самим строк, а тому дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог позикодавця ОСОБА_3

Судом першої інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, що їх регулює.

Так, судом встановлено, що 05 березня 2013 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти - 1390000 грн. та зобов'язується повернути до 15 липня 2013 року, що підтверджено розпискою, написаною власноруч відповідачем ОСОБА_2 Написання власноруч ним самим тексту цієї розписки не заперечується відповідачем (а. с. 8).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У випадку порушення договору позичальником наступають наслідки, встановлені ст. 1050 ЦК України, зокрема якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що суд першої інстанції не надав оцінку запереченням відповідача стосовно того, що розписка була ним написана без отримання грошових коштів.

Такий довід апеляційної скарги є безпідставним, оскільки на підтвердження цього доводу апелянт ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про написання розписки без отримання грошових коштів

Основний довід апеляційної скарги ОСОБА_3 полягає в тому, що договір позики, за яким отримані ОСОБА_2 кошти було ним укладено в інтересах сім'ї, тому ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є солідарними боржниками. А суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення суми боргу.

Такий довід скарги є безпідставним.

Частиною 3 ст. 61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сім усної власності подружжя.

Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-55цс13 сформував правову позицію, згідно якої договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого подружжя.

Між тим, жодних доказів про те, що договір позики від 05.03.2013 року укладався саме в інтересах сім'ї ОСОБА_5, а також з відому та за згодою ОСОБА_5 позивачем не надано.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію апелянтів, висловлену в ході розгляду справи і полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 08 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: