н/п 2/490/2387/2014 Справа № 490/4837/14-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 грудня 2014 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участю позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

В квітні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів з подальшим збільшенням позовних вимог та уточненням підстав позову, в якому просила визнати недійсним договір займу від 09 лютого 2011 року та додаткову угоду до договору займу від 09 лютого 2011 року , укладені між ОСОБА_3 як позичальником та ОСОБА_9 як боржником та ОСОБА_5 і ОСОБА_7, як поручителями; стягнути в солідарному порядку з усіх відповідачів незаконно, без достатньої правової підстави набуті кошти на підставі ст.ст. 1212-1213 ЦК України в розмірі 24 355 грн, що є еквівалентом 1500 доларів США на час розгляду справи, а в подвійному розмірі 48 710 грн. - на підставі ст. 230 ЦК України; стягнути з відповідачів в солідарному порядку 9327 грн. втраченої вигоди за користування грошима на протязі трьох років; стягнути з відповідачів в солідарному порядку моральне відшкодування в розмірі 15 000 грн.; стягнути судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що відповідачі ввели її в оману щодо належності ОСОБА_9 нерухомого майна - частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яку вона мала намір купити. Вона звернулася за оголошенням в газеті щодо продажу житлового будинку в мкр. Соляні, оглянула житло та з'ясувала з пояснень ріелторів, що ОСОБА_9 перебував у в'язниці, мав значні борги за комунальні послуги, зловживав спиртними напоями, тому не мав жодних документів на квартиру, хоча проживав в ній з дитинства. Оскільки вона бачила за станом житла та зовнішньому вигляду ОСОБА_9, що той сильно пиячив, відмовилася від укладання договору завдатку, але погодилася на пропозицію ОСОБА_5 та ОСОБА_7 щодо укладання договру позики. Вони взяли у неї кошти в борг в розмірі 12 000 грн (в еквіваленті 1500 доларів США на той час) і зобов'язалися на ці кошти поновити правовстановлюючі документи ОСОБА_9 на це майно, приватизувати його, а потім продати їй квартиру в за цією адресою. При цьому вони уклали з нею договір займу строком на два місяці, а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7, , які працювали ріелторами, взяли на себе поруку за виконання зобов'язань за договром. В травні 2011 року вона з'ясувала, що ОСОБА_9 ніколи і не був власником цього житла, отже і не було ніяких правовстановлюючих документів, які можна було б поновити, а на цю квартиру претендує інша особа, яка до того ж погрожує ОСОБА_9 Проте відповідачі відмовлялися повернути їй кошти, хоча свої обов'язки за договором і не виконали і не могли виконати, отже отримали від неї кошти безпідставно , вона відділа їх гроші під впливом обману з їх боку, повинні їх повернути у подвійному розмірі. Також такими діями відповідачів їй спричинена значна моральна шкода, яку вона оцінює в 15 000 грн. Крім того, вона могла би ці кошти покласти на банківський депозит і отримувати за ці роки прибуток у вигляді процентів за депозитом у розмірі 25-27 відсотків річних, який становив би за цей час 9327 грн.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 70). Згідно даних Першої Миколаївської держнотконтори від 03 грудня 2014 року після смерті ОСОБА_9 ніхто зі спадкоємців не звертався з заявою про прийняття спадщини після його смерті. Осіб, що були зареєстровані на момент смерті разом з ним, заходами суду встановити не вдалося.

Ухвалою суду від 22 грудня 2014 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 закрито у зв'язку зі смертю відповідача ОСОБА_9 - в частині позовних вимог, заявлених ОСОБА_3 до ОСОБА_9

Позивач та її представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позовній та уточненій позовній заяві підстав. Наполягали на застосуванні до спірних правовідносин і ст. 230 , і ст. 1212 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_7, в минулих судових засіданнях заперечувала проти позову та пояснили суду, що позивачка була добре обізнана с усіма обставинами, за яких укладався оспорюваний договір. Зі смертю ОСОБА_9, умови договру щодо поновлення правовстановлювальних документів на будинок дійсно неможливо було виконати, отже вона ті кошти, які отримала від ОСОБА_9 750 доларів США , повернула позивачці.

Представник відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення позовних вимог за їх безпідставністю, необгрунтованістю. Також зазначив, що порука ОСОБА_5, припинена і зі смертю боржника, і через не пред'явлення вимог кредитором поручителю протягом шести місяців з дня настання права вимоги - а саме в квітні 2011 року.

Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників по справі, дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

08 лютого 2011 р. ОСОБА_3, як Кредитор, ОСОБА_9, як Боржник , ОСОБА_5, як Поручитель та ОСОБА_7, як Поручитель, уклали Договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_9 приймає гроші в розмірі 12 000 грн, що еквівалентно 1500 доларів США за офіційним курсом НБУ на час укладання Договору. Ці грошові кошти передаються ОСОБА_9 для погашення заборгованості за комунальними платежами по квартирі АДРЕСА_1, а аткож оформлення правовстановлюючих документів на зазначену квартиру, необхідні для її подальшого продажу. В свою чергу ОСОБА_9, передає отриману суму в повному обсязі ОСОБА_5, та ОСОБА_7, які є поручителями ОСОБА_9, і несуть разом з ним солідарну відповідальність за виконання договору. Строк повернення позики ОСОБА_9 до 15 квітня 2011 року. Боржник та Поручителі зобов'язуються виконати умови договру у визначений строк та використовувати отримані кошти за цільовим призначенням.

В Договорі чітко зазначено, що ОСОБА_3 . та інші його учасники діють свідомо, добровільно, розумно і за власним розсудом, без будь-якого примусу, перебуваючи в здоровому глузді та ясній пам'яті.

09 лютого 2011 року між тими самим сторонами укладено Додаткову угоду до договору позики від 08.02.2011 року , відповідно до якого боржник ОСОБА_9, має намір поновити свої права на квартиру АДРЕСА_1, а потім приватизувати і продати її, а кредитор ОСОБА_3, має першочергове право на придбання квартири. Після повернення боржником суми позики, загальна вартість нерухомого майна буде становити 16500 доларів США, в строк до 15 квітня 2011 року боржник та поручителі зобов'язані підготувати необхідний пакет документів для продажу (поновити права боржника на житло, приватизувати квартиру та отримати на квартиру окрему адресу). Передбачена відповідальність сторін у вигляді неустойки в разі невиконання умов договору у визначений строк.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстроване ( а.с. 39-42).

Згідно даних САДР УДМС в Миколаївській області , ОСОБА_9 за цією адресою не значився (а.с 43).

При цьому, нормативним обґрунтуванням позову є стаття 230 ЦК України, оскільки при укладанні договору позики мало місце введення в оману кредитора щодо прав та обов'язків сторін. Позивачка зазначила, що надаючи грошові кошти ОСОБА_9 під поруку відповідачів з урахуванням гарантій, які вони їй надавали та під її впливом, повірила їм щодо можливості в подальшому купити житло, в якому на той час проживав сам боржник, що у свою чергу вплинуло на її волевиявлення, адже якби вона знала, що боржник ОСОБА_9 не має право відчужувати бажану для неї квартиру, договір не був би укладений.

Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229 ЦК України обставини, які мають істотне значення для визнання правочину таким, що вчинений під впливом обману, стосуються природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які істотно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, в судовому засіданні , згідно пояснень самої позивачки встановлено, що вона надавала гроші саме в борг ОСОБА_9, який потім повинен був передати їх поручителям для здійснення допомоги, на відновлення правовстановлювальних документів на житло. Вона свідомо погодилася на пропозицію відповідачів щодо укладання саме Договору позики, бо бажала убезпечити себе на той випадок, якщо не буде можливим оформити в подальшому договір купівлі-продажу квартири( таке випливає з її пояснень щодо відмови від укладання договору завдатку чи договору про наміри купівлі-продажу нерухомого майна через відсутність правовстановлюючих документів на будинок у ОСОБА_9 та її недовіру до нього через пияцтво).

Таких істотних обставин судом першої інстанції встановлено не було, і належних доказів того, що позивачка помилялась щодо правової природи оспорюваного правочину чи інших його істотних умов останньою суду не надано.

Зі змісту оспорюваного договору позики випливає, що сторони свідомо уклали договір, досягли згоди щодо усіх його умов та наслідків , кредитор стверджував, що кошти у борг надані за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства фізичного так і морального.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК правочин (договір) вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Мотиви передання грошових коштів у позику , а також цільове використання цих коштів боржником ( якщо відсутня пряма вказівка закону) істотного значення не мають.

Судом встановлено, що договір позики був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

З наведеного вбачається, що оспорюваний договір позики укладений з дотриманням чинного законодавства, а тому є дійсним. Наведене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору позики та додаткової угоди недійсними як такого, що укладений під впливом обману, і стягнення переданих коштів за цим договором у подвійному розмірі.

Також суд враховує, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за договором позики в солідарному порядку , заявлених до поручителів ОСОБА_7 та ОСОБА_5, також є і припинення поруки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. боржники,

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частин 1,2, 4 ст. 543 ЦК, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Враховуючи умови договору позики, строк повернення усієї суми боргу настав у квітні 2011 року ( сторони не скористалися встановленим в договорі способом продовжити строк повернення коштів , але не більше ніж на один місяць). Проте, протягом шести місяців з цієї дати позивачка не пред'явила вимоги до поручителів, а звернулася в суд із цим позовом лише через три роки . Тому відсутні підстави для стягнення боргу із поручителів, оскільки порука припинена.

Також самостійною підставою припинення поруки за даними правовідносинами сторін є припинення поруки в зв'язку з припиненням основного зобов'язання боржника.

Згідно із ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника , якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що поручительство є особистим зобов'язанням, яке нерозривно пов'язане з особою і поручителя, і боржника, за забезпечення виконання особистих зобов'язань якого укладається порука.

За змістом ст.ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки.

У разі смерті боржника за основним договором позики за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що порука припиняється в разі припинення основного зобов'язання, у зв'язку з чим смерть фізичної особи позичальника є підставою припинення поруки, оскільки зобов'язання позичальника за кредитним договором припинилося.

Не може суд прийняти до уваги і посилання позивача , як на підставу стягнення коштів з відповідачів у розмірі 24 355 грн. На отриманні ними коштів без достатньої правової підстави і застосування до дійсних правовідносин сторін положень ст.ст. 1212-1213 ЦК України.

Так, як викладено в правовій позиції ВСУ в у справі №6-122 цс14, яка є обов'язковою для звастосування судами України за ст. 360-7 ЦПК України, - відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно ( а грошові кошти також є майном у правовому розуміння даної дефініції) потерпілому.

Той факт, що оспорюваний договір сторонами укладено у формі, яка відповідає вимогам закону і відбулося дійсне його виконання ( адже договір позики є реальним правочином і є укладеним з моменту передачі предмету позики), свідчить про те, що він був укладеним. Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Оскільки вимоги позову про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди є похідними від перших позовних вимог, у їх задоволенні також слід відмовити.

З огляду на вищезазначене , суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, у випадку, коли суд відмовляє позивачу у задоволенні позову, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Гуденко