справа № 462/2100/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Залізничний районний відділ ГУ ДМС України у Львівській області, про виселення та зняття з реєстрації місця проживання,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся з позовом в суд про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та зняття її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Свої позовні вимоги він мотивує тим, що є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2009 року, однак у квартирі продовжує проживати та залишається зареєстрованою відповідач ОСОБА_4, стороння людина, яка не є членом його сім'ї. Він звертався до відповідача з вимогою добровільно виселитись із квартири, однак, отримав відмову. Зазначає, що проживання та реєстрація відповідача в даній квартирі порушує його права як власника, створює для нього відповідні незручності, які обмежують його права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, на підставі чого просить виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації місця проживання.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що ОСОБА_3 неодноразово протягом тривалого часу звертався до відповідача з проханням виселитись з квартири, однак вона відмовляється це зробити, хоча не має законних підстав на проживання у спірному житлі. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що у позивача немає законних підстав вимагати виселення ОСОБА_3 із квартири, оскільки вона вселилась в це житло в 2005 році зі згоди власника такого - ОСОБА_5, проживає у квартирі із своїм чоловіком ОСОБА_6 та несе витрати з отримання житла. Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , право власності позивача на це житло зареєстровано, що стверджується витягом №31468148 від 28.09.2011 року про державну реєстрацію прав (а.с. 4, 5).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 262, виданої ЛКП «Граніт» 19.02.2014 року, у вказаній квартирі зареєстрована відповідач у справі - ОСОБА_4 (а.с.6).

Також встановлено, що ОСОБА_4 вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі як піднаймач у 2005 році зі згоди тодішньої власниці помешкання ОСОБА_5 і залишається проживати у даній квартирі по даний час. ОСОБА_4 не являється та ніколи не являлась членом

сім'ї теперішнього власника квартири - ОСОБА_3, між ними відсутні оформлені відповідно до вимог закону договірні відносини щодо користування відповідачкою спірним житлом. Наведене стверджується поясненнями представників сторін, а також актом ЛКП «Граніт» від 24.02.2014 року (а.с.7).

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Таким чином, право відповідача, який не є власником спірної квартири, на користування нею було похідним від права колишнього власника цієї квартири ОСОБА_5, а з припиненням її права власності, припиняється й право користування житлом відповідача.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на наведене та встановивши, що відповідач вселився та проживає у спірній квартирі зі згоди колишнього власника ОСОБА_5, право власності якої на квартиру припинилось у зв'язку із продажем такої позивачу, а з припиненням права власності ОСОБА_5 припиняється й право користування житлом відповідача та враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на спірну квартиру або її частку з підстав, передбачених законом, суд дійшов висновку, що право позивача, як нового власника зазначеної квартири, порушено і підлягає захисту.

З огляду на наведене, суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_4 не втратила правові підстави для проживання в квартирі, оскільки такі твердження не ґрунтуються на законі та спростовуються вказаними дослідженими судом доказам, а також про те, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу безперервно проживала у спірній квартирі зі згоди попереднього власника, несла витрати по утриманню цього житла, так як ці твердження не мають правового значення для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог, а вимог про відшкодування витрат на утримання квартири у встановленому законом порядку відповідачем по даній справі заявлено не було.

Доводи представника відповідача з приводу недійсності договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, суд також не бере до уваги й не надає правову оцінку цьому договору, виходячи із меж позовної заяви, оскільки відповідачем не заявлено вимог щодо встановлення законності зазначеного договору.

Крім цього, вирішуючи даний спір, судом взято до уваги, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути зокрема і житло - житловий будинок, квартира, садиба. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника

використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку чи квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,814 ЦК України. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), його право на проживання в спірній квартирі не підлягає захисту, так як з припиненням права власності колишнього власника квартири, відповідач як член його сім'ї також втратив право користування цим приміщенням і підлягає виселенню за позовом нового власника.

Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалах від 06.11.2002 року, 04.10.2006 року та 18.09.2008 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач зареєстрована у спірній квартирі та мешкає у ній, у зв'язку з чим позивач не має можливості здійснювати своє право власності на квартиру, а також не має можливості належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд приходить до переконання, що ОСОБА_4 слід виселити з квартири АДРЕСА_1.

Що стосується вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, то така задоволенню не підлягає, оскільки в силу вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із наведеної норми закону слідує, що для зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання АДРЕСА_1 достатньо рішення суду про виселення відповідача із зазначеного житлового приміщення. Крім того, позивачем, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, не представлено суду доказів того, що органи уповноважені на здійснення функцій щодо зняття з реєстрації за місцем проживання фізичних осіб не виконують вимоги закону.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем.

Керуючись ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.