справа № 179/935/14-ц
провадження № 2/179/348/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2014 р. Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Ковальчук Т.А.

при секретарі Солодовій І.М.

за участю

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляції,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляції.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 30 травня 2013 року відповідач взяв у нього в борг грошову суму в розмірі 18 000 грн. Отриману позику, відповідач зобов'язався повернути до 15 червня 2013 року, про що вказав у розписці. Однак відповідач ні до вказаної дати, ні до цього часу вказану суму боргу не повернув, чим порушив майнові права та законні інтереси позивача.

Крім того позивач зазначив, що має право на повернення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, який становить 828 грн. з липня 2013 року по 01 квітня 2014 року.

На неодноразові спроби позивача вирішити спір без судового розгляду не дали позитивних результатів, у зв'язку із чим, позивач звертається до суду та прохає стягнути з відповідача борг у сумі 18 000 грн., індекс інфляції - 828 грн. та судові витрати.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того позивач вказав, про те, що кошти відповідач у нього в борг ніколи не брав, однак, у зв'язку з тим, що син позивача має перед ним заборгованість на суму 59 000 грн., то відповідач написав розписку 30.05.2013 року на 18 000 грн., з метою переведення частини боргу сина на себе та зобов'язався погашати борг частинами. Оскільки син відповідача тривалий час не віддавав йому кошти та була домовленість про погашення боргу батьком, відповідачем по справі. Розписка була написана відповідачем власноручно у присутності свідків.

Відповідач заперечив проти позову, посилався на те, що між позивачем та відповідачами не можуть існувати правовідносини зазначені в позовній заяві, оскільки відсутні докази, що свідчать про наявність відносин щодо договору позики між ним, які б давали підстави для стягнення боргу. Також відповідач зазначив, що у борг кошти не брав, вказані кошти винен позивачеві його син, однак позивач змусив написати його розписку про отримання грошей. Крім того, відповідач зазначив про те, що позивач забрав у нього автомобіль в рахунок існуючої заборгованості.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідач кошти у борг у позивача не брав, тому зобов'язань за договором позики не існує. Крім того вказав, що позов пред'явлений до неналежного відповідача, оскільки ніким з учасників процесу не заперечувався факт написання розписки без отримання коштів з метою погашення заборгованості іншої особи (сина відповідача) у зв'язку із вирішенням інших підстав.

Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що має борг перед позивачем, однак погашає заборгованість його батько, оскільки він тимчасово не працює. Також свідок зазначив, що позивач забрав у їхньої сім'ї автомобіль в рахунок погашення заборгованості та відповідач перерахував позивачеві кошти через банківську установу.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що був присутнім при написанні сторонами розписки - 30.05.2013 року удома у відповідача, який погодився, що його син винен певну суму та шляхом написання розписки визнав те, що не відмовляється погашати борги сина. Кошти у сумі 18 000 грн., які зазначені у розписці відповідач у борг не брав у позивача.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до розписки укладеної 30 травня 2013 року, ОСОБА_2 бере у борг у ОСОБА_1 18 000 грн., які зобов'язується повернути до 15 червня 2013 року (а. с. 5).

Статтями 57, 63 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з умов розписки між сторонами формально укладено договір позики, однак у відповідності до пояснень свідків та відповідача грошові кошти він не отримував, кошти за договором отримувала інша особа, яка не є стороною правочину. Вказаний договір не може вважатися договором позики, оскільки укладений в порушення вимог ст. 1046 ЦК України, а саме, передання однією стороною у власність другій стороні грошових коштів.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як зазначив позивач, що він виконав усі умови договору позики, надавши грошові кошти та має право на стягнення коштів. Однак відповідно до вимог Закону та змісту договору вбачається, що його укладено з особою, яка грошові кошти за договором не отримувала, та відповідно позивач не має права вимагати суму грошових коштів за договором позики.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 546, 572, 655, 1046 ЦК України, ст.ст. 3, 5-8, 10, 58-62, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляції - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А.Ковальчук