Справа № 1312/196/12 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/2349/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.

при секретарі: Цар М.М.

за участю: представників апелянта - Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАО" - Гасяка Я.В., Гринчука В.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ТзОВ "ТАО" на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15.02.2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Регіонального відділення фонду державного майна України у Львівській області, третьої особи ОКП ЛОР БТІ та ЕО про визнання права власності , -

в с т а н о в и л а :

07 грудня 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 квітня 1996 року між ним та представництвом Фонду державного майна України у м. Львові було укладено договір купівлі-продажу будівлі, загальною площею 238,8 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1. У якості підстав свого позову вказав, що неодноразово в 2003 році та останній раз у 2005 році звертався з заявами до відповідача про видачу йому акту приймання-передачі на частину викуплених ним приміщень. Вважає, що оскільки він оплатив повну суму за викуплені приміщення має право власності на придбане майно, а відповідач, відмовляючи у видачі акту приймання-передачі, порушує його право власності.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2012 року позов ОСОБА_4 було задоволено: визнано за ОСОБА_4 право власності на частину приміщень виробничих майстерень за адресою: АДРЕСА_1 під умовними позначеннями А-1-1, площею 112,1 кв.м.

19 червня 2012р. ОСОБА_4 звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з заявою про виправлення описки в судовому рішенні щодо площі набутих у власність приміщень.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2012 року вказану заяву було задоволено, постановлено вважати правильним запис: "визнати за ОСОБА_4 право власності на частину приміщення виробничих майстерень за адресою: АДРЕСА_1 під умовними позначеннями А-1-1, площею 67,5 кв.м.".

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2010 року було оскаржено Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАО".

В апеляційній скарзі апелянт вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що ТзОВ "ТАО" не було залучене до участі у цій справі, проте судом першої інстанції оскаржуваним рішенням було вирішено питання про права та обов'язки ТзОВ "ТАО", оскільки оскаржуваним судовим рішенням було позбавлено ТзОВ "ТАО" права власності на окреме приміщення у будівлі А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме: приміщення № 3, загальною площею 7,9 кв.м. ТзОВ "ТАО" набуло право власності на частину нежитлових приміщень у будівлях А-1 та Б-1 за вищевказаною адресою, загальною площею 171,3 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 27.04.2001 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України у Львівській області та ТзОВ "ТАО". Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників ТзОВ "ТАО" Гасяка Я.В. та Гринчука В.З. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на частину нежитлових приміщень, загальною площею 67,5 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що часткова оплата ціни об'єкту продажу є підставою для виникнення у ОСОБА_4 права власності на частину нежитлових приміщень.

Однак, погодитись з такими висновками неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на поданих сторонами доказах, що зумовило неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні спору.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 19 квітня 1996 року між приватним підприємцем ОСОБА_4 та представництвом Фонду державного майна України у м. Львові було укладено договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) № 415А, зареєстрований та посвідчений у встановленому законом порядку (а.с. 7-9).

Відповідно до п. 1.1. цього договору купівлі-продажу, представництво Фонду державного майна України у м. Львові зобов'язувалось передати у власність ОСОБА_4 приміщення, загальною площею 238,8 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 2.1. зазначеного договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 зобов'язувався сплатити крб. за придбаний об'єкт протягом 365 календарних днів з дати укладення цього договору, тобто до 18.04.1997 року.

Відповідно до п. 2.2. вказаного договору купівлі-продажу, розрахунок за придбаний об'єкт продажу здійснюється наступним чином - кошти у сумі крб. перераховуються ОСОБА_4 з його рахунку № НОМЕР_1 в ощадній касі № 8003/044 м. Винники на рахунки Продавця: 80 % грошових коштів на р/р 092902 і 20% на р/р 141002 в ЛОУ НБ України, МФО 325622.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 вказаний обов'язок не виконав, повної сплати вартості об'єкту продажу не здійснив, порушивши при цьому одну з істотних умов договору купівлі-продажу.

Вказані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви копіями квитанцій про оплату, з яких вбачається, що ОСОБА_4 сплатив у травні 1996 року на рахунок № 092902 - 57 454 000 крб. і на рахунок № 141002 - 14 364 000 крб.; у червні 1996 року: на рахунок № 092902 - 57 454 000 крб. та на рахунок № 141002 - 14 364 000 крб.; у липні 1996 року на рахунок № 092902 - 57 454 000 крб. та на рахунок № 141002 - 14 364 000 крб., що загалом становить - 215 454 000 крб. (а.с. 25).

Більше того, вказані обставини щодо неповної сплати ОСОБА_4 коштів, як це передбачено умовами договору купівлі-продажу, визнаються і самим Позивачем у своїх процесуальних документах по справі.

Згідно з п. 3.1. вищевказаного договору купівлі-продажу, передача об'єкту продажу здійснюється продавцем в десятиденний термін з моменту повної сплати ціни продажу об'єкту продажу.

Оскільки ОСОБА_4 не сплатив повної вартості об'єкту продажу в порядку та на умовах, передбачених договором купівлі-продажу, передчасним є висновок суду про набуття ОСОБА_4 права власності на частину нежитлових приміщень, адже об'єктом продажу за договором були усі приміщення, загальною площею - 238,8 кв.м., а не частина цих приміщень.

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що жодних документів, які б свідчили про те, що Позивачем неналежно виконані умови договору купівлі-продажу не представлено, адже такі твердження спростовуються вищевикладеним.

У порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції не з'ясував характер правовідносин, який виник між сторонами, не дав належної оцінки доказам, які спростовують факт повної оплати вартості об'єкту продажу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. Відтак, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, та вважає їх обґрунтованими.

Відповідно до п. 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

З огляду на вищевикладене, на підставі ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга ТзОВ "ТАО" підлягає задоволенню, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2012 року підлягає скасуванню з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ТАО" задовольнити повністю.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2012 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

Б.М.Гриновець