ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.09.2014 року м. Житомир
Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючої судді Семенцової Л.М.,
за участі секретаря Андрушко І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Лафорт», про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача до суду надав письмову заяву про розгляд справи у їхнй відсутності, позов підтримує в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач та представник третьої особи у судове засідання також не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до суду не повідомили, заяви про розгляд справи в їхній відсутності до суду не надходило.
Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому зі згоди позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів згідно статей 224-226 ЦПК України та у відсутності сторін відповідно до вимог статей 158, 169 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає зясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Як убачається з постанови Богунського районного суду міста Житомира від 18.05.2012 року 26.04.2012 року о 19-00 год. на перехресті вул. Ватутіна Перемоги в м. Житомирі ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, з ознаками алкогольного спяніння, не вибравши безпечної швидкості руху та не дотримавшись безпечної дистанції, здійснив зіткнення з належним позивачу на праві власності автомобілем НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3, який внаслідок чого покотився вперед та скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Своїми діями відповідач порушив вимоги Правил дорожнього руху України, тому його визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень за ст. ст. 124, 130 ч. 1 КУпАП.
На виконання рішення суду було видано виконавчий лист № 2610/2841/2012 від 02.04.2013 року про примусове стягнення з ПрАТ «Страхова Компанія «Лафорт» на користь позивача зазначених коштів. Виконвчий лист перебував на виконанні у ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві та постановою державного виконавця від 25.06.2013 року повернутий їй без виконання через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Підстави звільнення від доказування визначені ст. 61 ЦПК України, зокрема нормами ч. 4 цієї статті передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, факт винуватості ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та розмір заподіяних ним позивачу збитків є встановленим і доказуванню не підлягає. Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17.01.2013 року було встановлено, що автомобіль НОМЕР_2 належить позивачу на праві власності, а також, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова Компанія «Лафорт» відповідно до полісу № АВ 1080783 від 23.12.2012 року. Тому ці обставини є також встановленими судом.
Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
У пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року розяснено, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобовязані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоровю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У звязку із цим при предявленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непредявлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зважаючи на те, що рішенням суду було стягнуто зі страховика на користь позивача страхове відшкодування, яке фактично страховиком їй виплачено не було, а на підставі ст. 1194 ЦК України обовязок у заподіювача шкоди зі сплати потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою виникає лише у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої ним шкоди, тому заявлені вимоги є безпідставними і суд відмовляє у їх задоволенні.
Керуючись ст. ст. 979, 1167, 1187, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року (зі змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Лафорт», відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Богунського районного суду міста Житомира протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л.М. Семенцова