ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,

Фаловської І.М., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління юстиції у Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби у Одеській області, Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Одеській області, поданою його представником Масаловим Павлом Володимировичем, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, і остаточно просила стягнути з держави в особі Управління Державної казначейської служби України у Одеській області на відшкодування майнової шкоди 582 753 грн та 500 000 грн - у відшкодування моральної шкоди шляхом зобов'язання Державної казначейської служби України списати ці кошти з Єдиного казначейського рахунку Державного Бюджету України.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності належала земельна ділянка площею 0,10 га у житловому масиві «Чорноморка-2» по АДРЕСА_1 Овідіопольського району Одеської області. На земельній ділянці був розташований житловий будинок з особистими речами, знаходились будівельні матеріали, росли дерева, кущі та квіти. На початку 2003 року у провадженні державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 перебувало виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа № 2-4326, виданого Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_3 боргу у сумі 15 300 грн. Неналежне виконання ОСОБА_4 своїх службових обов'язків та його неправомірні дії зі складання завідомо неправдивого акта опису та арешту земельної ділянки (що не містить відомостей про знаходження на ній об'єкта нерухомості), неповідомлення боржника про проведення виконавчих дій і порушення вимог щодо місця виконання рішення призвели до звернення стягнення на земельну ділянку за наявності у боржника можливості сплатити стягувачеві грошові кошти, що завдало позивачеві матеріальної і моральної шкоди. Заподіяння моральної шкоди обґрунтовувала душевними стражданнями з приводу позбавлення власності і житла, докладанням зусиль для налагодження побуту і істотністю вимушених змін.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 6 червня 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь ОСОБА_3 545 956,70 грн на відшкодування матераіальної шкоди та 5 000 грн - у відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 червня 2013 року у частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з Держави за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 545 956,70 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 грн - у відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів зі спеціально визначеного рахунку Державної казначейської служби України для відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 16 липня 1998 року, ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 у житловому масиві «Чорноморка-2» у с. Мізікевича Овідіопольського району Одеської області.

22 січня 2002 року Київським районним судом м. Одеси на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу у сумі 15 300 грн видано виконавчий лист № 2-4324, на підставі якого 17 липня 2002 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси відкрите виконавче провадження.

На виконання рішення про стягнення боргу державним виконавцем ОСОБА_4 звернуто стягнення на майно ОСОБА_3 - земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 у житловому масиві «Чорноморка-2» у с. Мізікевича Овідіопольського району Одеської області. У порушення вимог ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній станом на квітень 2003 року), ОСОБА_4 склав завідомо неправдивий документ - акт опису й арешту вказаної земельної ділянки, відповідно до якого на земельній ділянці відсутні будь-які споруди. Проте на даній земельній ділянці розташовувався одноповерховий житловий будинок, в якому проживали ОСОБА_3 та її син. Не забезпечивши ОСОБА_3 можливість ознайомитися з виконавчим провадженням, ОСОБА_4 порушив вимоги ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» у тій же редакції; про проведення будь-яких виконавчих дій щодо земельної ділянки позивач повідомлена не була.

16 квітня 2003 року ОСОБА_4 виніс постанову про призначення експерта для визначення ринкової вартості земельної ділянки і за висновком експерта Скибинського С.С. вартість земельної ділянки визначена у сумі 19 608 грн. 1 вересня 2003 року ОСОБА_4 склав акт про проведення торгів щодо реалізації земельної ділянки, згідно з яким дана ділянка придбана ОСОБА_8 за 16 400 грн. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, проведеної у межах кримінального провадження, ринкова вартість земельної ділянки на момент здійснення виконавчих дій складала 26 650 грн. Внаслідок недобросовісного виконанням ОСОБА_4 своїх службових обов'язків і складання ним завідомо неправдивого документа було звернуто стягнення не на грошові кошти, які були у ОСОБА_3, а на земельну ділянку, чим останній заподіяну матеріальну шкоду у розмірі вартості земельної ділянки.

Вищезазначені обставини встановлені постановою Київського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2009 року, якою кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, закрита у зв'язку із закінченням строків давності; цивільний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями державного виконавця, які встановлені постановою Київсього районного суду м. Одеси від 08.12.2009 року, позивачу завдана матеріальна та моральна шкода. Суд вказав, що на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 1174 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» і ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» Держава в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області має нести відповідальність за дії державного виконавця.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо доведеності завдання позивачеві неправомірними діями державного виконавця матеріальної та моральної шкоди. При цьому зазначив, що відповідальність повинна нести Держава за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів зі спеціального рахунку Державної казначейської служби України для відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Встановивши, що правовідносини з відшкодування шкоди виникли між сторонами у 2003 році, суд першої інстанції вирішив спір на підставі ЦК України 2003 року. Не виправив такої помилки і суд апеляційної інстанції. Виходячи зі змісту ст. ст. 440, 442 ЦК України РСР, відшкодування шкоди, завданої державою організацією, здійснюється за умовами доведення факту вчинення протиправних дій (в нашому випадку - державним виконавцем) та причинно-наслідкового зв'язку між такими неправомірними діями і шкодою, що настала у зв'язку з ними; Однак наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями державного виконавця і заподіяною позивачеві шкодою суд не встановили.

Крім того, задовольняючи позов і стягуючи на користь позивача вартість земельної ділянки, поза увагою судів залишилась та обставина, що земельна ділянка реалізована з прилюдних торгів на виконання рішення суду про стягнення боргу. Не врахувавши правову природу реалізації майна у такий спосіб та не дослідивши питання розподілу вилучених від продажу коштів, суди передчасно дійшли висновку про відшкодування позивачеві вартості земельної ділянки як шкоди, заподіяної неправомірними діями державного виконавця.

Одним із доводів касаційної скарги, на що вказувало Головне управління Державної казначейської служби України у Одеській області і в апеляційній скарзі, є порушення позивачем строку позовної давності. Апеляційна інстанція, відхиляючи такий довід, не встановила обставин, передбачених ст. 265 ЦК України, і формально вказала на звернення за захистом порушеного права у межах трирічного строку. Судом першої інстанції такі заперечення відповідача не перевірені.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги та відшкодовуючи позивачу шкоду на підставі ст. 1174 ЦК України, у порушення вимог ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, на вищезазначені норми закону, уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості, на підставі ст. 338 ЦПК України такі рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року.

Відповідно до ст. 348 ЦПК України залежно від обґрунтованості касаційної скарги, що надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, суд постановляє ухвалу або ухвалює рішення відповідно до статей 345 і 346 ЦПК України. При цьому за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або рішення суду касаційної інстанції.

Так як колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про обґрунтованість касаційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Одеській області, поданої його представником Масаловим Павлом Володимировичем, і скасування ухвалених у справі судових рішень, ухвала судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління Державної Казначейської служби України у Одеській області, подану його представником Масаловим Павлом Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.П.Гончар С.О.Карпенко І.М.Фаловська С.П.Штелик