АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9791/13-ц Головуючий у 1-й інстанції Дуда О.О.
Провадження № 22-ц/789/15/14 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2014 р.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козака І. О., Хоми М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 серпня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третьої особи: кредитна спілка «Християнська злагода» /надалі «Кредитна спілка»/

про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину,

ВСТАНОВИЛА:

Апелянт звернулася зі скаргою на рішення суду першої інстанції від 30.08.13, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Порушення вбачає, в тому, що суд не врахував викладених аргументів в її запереченні, не перевірив наведених фактів та не прийняв до уваги те, що кримінальна справа 1 9/11(141 2596) по якій винесене рішення про обєднання з іншими кримінальними справами в одну обєднану кримінальну справу, яка знаходиться у провадженні Залізничного районного суду м. Львова і майно на яке за рішенням Тернопільського міськрайонного суду звернене стягнення, знаходиться під арештом.

Вказує, що між ОСОБА_1, як фізичною особою, та ОСОБА_2 ніякі договори не укладалися та ніяких грошових зобовязань не виникало. Зазначає, що солідарне стягнення не тільки з неї але й ще із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неможливо, оскільки вказані особи не мають ніякого відношення до спірного нерухомого майна. Звертає увагу на те, що її чоловік ОСОБА_5 немає ніякого відношення до вкладника ОСОБА_2 та, що він теж є вкладником кредитної спілки «Християнська злагода» й не може задовольнити своїх вимог про стягнення депозитних коштів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30.09.13 позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4Р на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану злочином, у сумі 294523,10 грн. шляхом звернення стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 Скасовано у реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_5, а саме запис від 26.02.08 про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за останнім. Визнано за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру. Стягнуто в рівних частинах із ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4Р у дохід держави судовий збір у розмірі 2945,23 грн.

Заслухавши учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до частково задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок вчинення ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 злочину з вини останніх позивачу заподіяно матеріальну шкоду, а тому звернув стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом.

Із таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що між позивачем та третьою особою укладено договір про залучення внеску члена кредитної спілки на депозитні рахунки № 246/Т від 22.07.08 та № 392УГ від 03.11.08,

У відповідності до довідки від 20.05.13, наданої Кредитною спілкою, розмір заборгованості перед позивачем за депозитом складає 294523,10 грн.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 14.06.11 у справі № 1-9/11, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 06.04.12, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч.ч. 2,3 ст. 358, ч.2 ст. 366 КК України та призначено покарання. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст.190, ч. 5 ст. 191, ч.3 ст. 209, ч.2 ст.366 КК України та призначено покарання, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст. 209, ч.2 ст. 366 КК України та призначено покарання.

Вироком встановлено, що 29.01.08 підсудна ОСОБА_1, переслідуючи мету легалізації здобутих злочинним шляхом коштів, діючи за попередньою змовою із підсудним ОСОБА_4, підсудною ОСОБА_3 та іншими невстановленими слідством особами, придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, про що було укладено у той же день відповідний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 При цьому, підсудна ОСОБА_1 з метою приховання своєї злочинної діяльності у вказаному договорі вказала, що покупцем квартири є її чоловік ОСОБА_5

ОСОБА_2 визнаний потерпілим по вказаній кримінальній справі й шкоду йому заподіяно внаслідок спільних дій вказаних відповідачів.

Згідно із ч. 1 ст. 1190, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Із вироку вбачається, що вищевказана квартира була придбана за кошти депозитних вкладників, в тому числі позивача, які привласнили злочинним шляхом ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 6243680 від 16.07.13 квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_5

Суд першої інстанції зробив вірний висновок щодо порушення прав позивача, оскільки діями відповідачів останньому спричинена майнова шкода, яка у відповідності до ст. 1166 ЦК України підлягає відшкодуванню, й оскільки дана квартира придбана на кошти, здобуті злочинним шляхом, тому на неї слід звернути стягнення.

У даному випадку не порушуються права відповідача ОСОБА_8, оскільки спірне майно набуте ним безпідставно й у силу ст. 1212 ЦК України на нього слід звернути стягнення.

Згідно із постановою Пленуму ВС України №3 від 31.04.09 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», якщо вироком суду встановлено, що майно придбано на кошти, здобуті злочинним шляхом, стягнення на відшкодування заподіяної шкоди може бути звернуто на таке майно незалежно від того, чи є воно спільною власністю подружжя або спільною власністю інших осіб.

Тому, судом першої інстанції правомірно стягнуто із відповідачів суму майнової шкоди шляхом звернення стягнення на згадану квартиру.

Тому рішення в цій частині відповідає вимогам законодавства й не може бути скасоване з мотивів, наведених у скарзі.

Однак, судова колегія не погоджується із рішенням суду в частині визнання за позивачем права власності на дану квартиру з огляду на наступне.

Як вбачається із вироку Галицького районного суду м. Львова від 14.06.11 по даній справі є ряд потерпілих.

У силу ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо стягнута сума недостатня для задоволення в повному обсязі усіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення в частині визнання права власності за позивачем на згадану квартиру підлягає до скасування, оскільки воно постановлене з порушенням норм матеріального права й у цій частині позовних вимог слід постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру по вул. Гоголя, 6/15.

У решті рішення слід залишити без змін, так як доводи апеляційної скарги є безпідставними. Слід зазначити що права апелянта спірним рішенням не порушені.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 серпня 2013 року скасувати частково, а саме в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_4.

Постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9