АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1771/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/789/1421/14 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2014 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Костів О. З., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю позивача та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»

на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» /надалі Товариство/

про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся з указаним вимогами до відповідача, посилаючись на те, що 07.04.14 він уклав із Товариством договір фінансового лізингу /по тексту «Договір»/, за умовами якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор «КИЙ 14820», зазначений у п. 3.1 договору, у власність та передати його у користування лізингоодержувачу, тобто позивачу, на строк та на умовах, передбачених договором.

07.04.14 він сплатив відповідачу 18100,00 грн. в якості реєстраційних платежів.

У подальшому відповідач відмовився передати ОСОБА_1 предмет лізингу, мотивуючи це тим, що останній не оплатив 50% вартості трактора (авансовий платіж), а сплачені ним кошти не є авансовим платежем, а - комісією.

Зазначав, що відповідач не має ліцензії на такий вид діяльності, як фінансовий лізинг, Договір не був нотаріально посвідчений, а тому не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та в силу ст. 220 ЦК України є нікчемним, що не вимагає визнання його недійсним.

Окрім цього, вказує на несправедливі умов Договору, а саме: що договір не містив жодних умов, які б безсумнівно захищали його права та інтереси у разі не отримання ним бажаної послуги і не передбачав жодних гарантій лізингоодержувачу на придбання відповідачем предмету лізингу, обладнання чи устаткування.

Також, посилався на те, що умови договору щодо комісій в розмірі 10% порушують принцип добросовісності, так як відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка лише полягала у виготовленні стандартної форми договору.

Із урахування наведеного позивач просив визнати недійсним договору фінансового лізингу та стягнути з Товариства на його користь 18100,00 грн., сплачені на виконання умов нікчемного Договору.

Рішенням Кременецького районного суду від 23.10.14 позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 000464 з додатками від 07.04.14. Стягнуто з TOB «Лізингова компанія «Еталон» на користь позивача сплачену комісію за організацію в сумі 18100,00 грн. й на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням, Товариство 13.11.14 звернулося з апеляційною скаргою, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Порушення вбачає в тому, що судом до спірних правовідносин у сфері фінансового лізингу неправомірно застосовано положення ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки у силу ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовується загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом, який регулює лізинг, та законом.

Зазначає, що судом не враховано положення п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, яким проголошено свободу договору однією з головних загальних засад цивільного законодавства.

Указує, що судом зроблено хибний висновок щодо дисбалансу прав та обов'язків у договорі, оскільки у договорі немає обов'язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому.

У суді позивач та його представник заперечили щодо задоволення скарги.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення із наступних підстав.

Так, у відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам процесуального закону рішення не відповідає з огляду на наступне.

Встановлено, що 07.04.14 між Товариством та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 000646. Предметом Договору є трактор «КИЙ 14820».

За умовами Договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор «КИЙ 14820», зазначений у п. 3.1 договору, вартістю 181000,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, позивачу, на строк та на умовах, передбачених договором.

У додатку № 1 до Договору зазначена вартість предмета лізингу 181000,00 грн., відсоток платежів 50 %, сума виплат 90500,00 грн. щомісячний платіж 7541,67 грн., комісія за організацію (10%) 18100 грн., комісія за передачу ( 3%) 5430,00 грн.

У додатку № 2 до спірного договору зазначено вартість предмета лізингу 181000,00 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 90500 грн., викупна вартість 2 715 грн., відсоткова ставка 12,50 %, комісія 5% та щомісячний платіж 2273,56 грн.

Згідно із квитанцією № 24808.289.1 від 07.04.14 ОСОБА_1 в якості реєстраційного платежу сплатив 18100,00 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України зазначене не врахував та, визнаючи договір нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений, виходив з положень ст. 799 ЦК України, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак із таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому він є передчасним до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання.

Спірні правовідносини регулює спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг».

Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України, не є обов'язковим.

Також, не можна погодитись з висновком суду щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством.

Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Також передчасним є висновок суду про відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів як підстави для визнання його нікчемним, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1, 8.2 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною.

Договором фінансового лізингу передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця, та передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Отже, суд першої інстанції всупереч ст.ст. 212-214 ЦПК України, не дослідив умови спірного договору, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також норми права, яка регулює спірні правовідносини, не застосував, та прийшов до хибного висновку про визнання договору нікчемним.

Враховуючи вище наведене судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права й, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2014 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скаргу.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович