АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-796/7011 Головуючий у 1 інстанції - Фролова І.В.
2014 рік Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Побірченко Т.І., Поливач Л.Д .

при секретарі Меєчко Д.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про визнання нікчемним договору,-

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати недійсним кредитний договір від 15.06.2007 року укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», стягнути на його користь з відповідача 15 166 грн. в порядку реституції, як надмірно сплачених позивачем згідно кредитного договору та вказував на те, що зазначений договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики у результаті введення позивача в оману, тобто з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2014 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, зокрема, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив його у письмовій формі про умови такого договору.

Суд не з'ясував правоздатності відповідача за договором факторингу, не витребував акт прийому - передачі прав за вказаним договором та прийшов до необґрунтованого висновку про наявність у ПАТ «Укрсиббанк» прав передавати права і обов'язки за кредитним договором відповідачу шляхом укладення договору факторингу, оскільки відступлення банком права вимоги до позичальника для небанківської установи за договором факторингу не відповідає змісту факторингової операції та банківської діяльності.

Також на думку апелянта суд не залучив до участі у справі заінтересованих осіб АТ «Укрсиббанк» та Інспекцію з питань захисту прав споживачів у м.Києві.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Кредекс Фінанс» подала заперечення на апеляційну скаргу та в судовому засіданні підтримала їх.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.06.2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір кредитної лінії №0, відповідно до якого банк надав позивач кредит в сумі 186 354 швейцарських франків 00 сантимів, що в еквіваленті дорівнювало 75 653.89 грн.

За п.1.4 Кредитного договору метою кредиту є придбання автомобілю.

За п.2.1 вказаного договору у забезпечення виконання зобов'язань позичальником за цим договором, банком прийнято заставу транспортного засобу Skoda Fabia Classic 1,2/47kw. Кредит також забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку законодавства України.

Інформація з приводу умов, що передують укладенню кредитного договору, визначені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», була надана банком при підписанні кредитного договору, що підтверджується відміткою про ознайомлення з умовами кредитування та особистим підписом ОСОБА_1 поряд з нею у інформаційному листі АТ «УкрСиббанк».

П. 10.13 Кредитного договору підтверджується, що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист, відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

За п. 10.12 Кредитного договору позичальник надав Банку згоду передавати права і обов'язки за даним договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника.

За п. 10.13 Кредитного договору погоджено, що всі умови договору Позичальнику зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Підписуючи договір, позивач підтвердив свою згоду на його умови та реалізував право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позу, суд першої інстанції зазначив, діях ТОВ «Кредекс Фінанс» при укладенні кредитного договору не вбачається використання нечесної підприємницької практики та ведення позивача в оману.

Таких висновків суд дійшов після повної та всебічної перевірки обставин справи, належної оцінки доказів, з огляду на що рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апелянта щодо відсутності у відповідача правоздатності за договором факторингу спростовуються наявними в матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію ТОВ «Кредекс Фінанс» та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установою від 6.10.2012 року, з яких вбачається, що видом фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства є факторинг.

Є необґрунтованими посилання апелянта на те, що суд безпідставно не залучив до участі у справі АТ «Укрсиббанк» та Інспекцію з питань захисту прав споживачів у м. Києві, оскільки скаржником як в суді першої інстанції так і під час перегляду справи в апеляційному порядку не надано належних підстав необхідності участі зазначених осіб для вирішення справи по суті та можливість надання ними інформації, яка б могла вплинути на розгляд справи.

Інші доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи є безпідставними на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді