_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/5997/14-ц
Провадження № 2/520/4529/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

22.05.2013 року позивач звернулась з позовом до суду та просила ухвалити рішення, яким поділити між нею та ОСОБА_2 майно, набуте ними в період перебування у шлюбі та яке складається з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,0 кв.м., житловою - 38,5 кв.м., підсобною - 26,5 кв.м. Визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,0 кв.м., житловою - 38,5 кв.м., підсобною - 26,5 кв.м.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2004 року, який 18.04.2012 року було розірвано.

Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,0 кв.м., житловою - 38,5 кв.м., підсобною - 26,5 кв.м, яка була зареєстрована на відповідача.

Позивач посилається на те, що після розлучення вона та чоловік не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, вказуючи на те, що на придбання спірної квартири були витрачені кошти, отримані його довірителем після продажу особистої квартири.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 28 серпня 2004 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 574, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1.

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі в книзі реєстрації народжень зроблено запис за № 1075, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2.

Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1336.

Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, а також визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає поділу між ними в рівних частках, так як іншого у судовому засіданні доведено не було.

Вирішуючи питання по суті, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що на купівлю спірної квартири були витрачені особисті кошти його довірителя, так як суду не було надано доказів того, що саме ці грошові кошти більш ніж через 2 місяці були витрачені ним на придбання квартири АДРЕСА_1.

Більш того, як вбачається з договору купівлі-продажу від 09.04.2009 року, продаж належної відповідачеві квартири АДРЕСА_1 була здійснена ОСОБА_2 за суму 10 200 гривень, що вочевидь не відповідає вартості придбаної квартири.

Зазначений договір недійсним у судовому порядку не визнавався, а від так, є дійсним, що дає суду право критично ставитись до копії розписки від 04.09.2009 року, наданої відповідачем, про отримання ним грошової суми у розмірі 29500 доларів США.

Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вважає, що по даній справі слід застосувати засади рівності часток подружжя.

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального, сімейного законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної особистої власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 65 м. кв., житловою - 38,5 кв.м., підсобною - 26,5 кв.м.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.