Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2682/14 Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В., суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Книш СВ.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17 березня 2008 року між АТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 34.9-37.2 СЖ-001.08.1, до якого внесені зміни Додатковою угодою від 28.07.2008р., Додатковим договором № 3 від 03.07.2009р., Додатковим договором № 4 від 20.01.2010р. У відповідності до кредитного договору банк надав відповідачу кредитні кошти на споживчі цілі на загальну суму 25 000 доларів США терміном до 17 березня 2018 року включно зі встановленням процентної ставки 14,5 % річних до 28.07.2008р. та 15% річних з 28.07.2008р. Відповідач зобов'язався погашати кредит рівними частками в сумі 208, 33 доларів США щомісячно та сплачувати нараховані проценти за користування кредитом в строк до 10 числа кожного календарного місця.

У забезпечення виконання вказаного кредитного договору були укладені між банком та ОСОБА_3 - договір іпотеки від 17.03.2008р., а також між банком та ОСОБА_2 - договір поруки. Поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне і повне виконання договору ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 є таким, що прострочив зобов'язання, порушивши умови кредитного договору, у зв»язку з чим станом на 21.06.2013р. виникла наступна заборгованість за кредитним договором: поточна заборгованість за кредитом - 12 537,64 доларів США, що еквівалентно 100 213, 36 грн. (за курсом НБУ станом на 21.06.2013р.); прострочена заборгованість за кредитом - 7 995, 19 доларів США, що еквівалентно 63 905, 55 грн.; прострочена заборгованість за процентами - 4 360, 25 доларів США, що еквівалентно

34 851, 48 грн.; пеня за прострочення кредиту - 62 852, 15 доларів США, що еквівалентно

502 377, 24 грн.; пеня за прострочення процентів - 27 245, 60 доларів США, що еквівалентно 217 774, 08 грн. Крім того, банком йому було нараховано: 3 % річних за прострочення кредиту - 322, 65 доларів США, що еквівалентно 2 578, 94 грн.; 3% річних за прострочення процентів -139, 77 доларів США, що еквівалентно 1 117, 18 грн. Всього загальна сума боргу становить: 24 893, 08 доларів США (кредит та проценти) і 723 847, 44 грн. ( пеня, 3% річних, штраф), яку позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 24 893, 08 доларів США і 723 847, 44 грн. та судовий збір в сумі 2 441,00 грн.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, поси-

лаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 7 березня 2008 року між АТ «РОДОВІД БАНК», правонаступником якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 34.9-37.2 СЖ-001.08.1 із подальшими змінами, внесеними Додатковою угодою від 28.07.2008р., Додатковим договором № 3 від 03.07.2009р., Додатковим договором № 4 від 20.01.2010р.

У відповідності до Договору банк надав відповідачу кредитні кошти на споживчі цілі на загальну суму 25 000 доларів США терміном до 17 березня 2018 року включно зі встановленням процентної ставки 14,5 % річних до 28.07.2008р. та 15 % річних з 28.07.2008 року.

Відповідач зобов'язався погашати кредит рівними частками в сумі 208,33 доларів США щомісячно та сплачувати нараховані проценти за користування кредитом в строк до 10 числа кожного календарного місця.

За порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом відповідач зобов'язався сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості (п. 4.5 Кредитного договору).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором

17.03.2008р. Банком було укладено з ОСОБА_3 договір іпотеки, а також договір поруки з ОСОБА_2 Поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне і повне виконання кредитного договору № 34.9-37.2 СЖ-001.08.1 ОСОБА_3, а також взяв на себе зобов'язання відповідати перед Банком у тому ж обсязі, що і позичальник.

Банк свої зобов'язання виконав і видав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки від 17.03.2008р. Проте ОСОБА_3 неналежним чином виконував умови кредитного договору щодо своєчасного та в належній сумі здійснення платежів на погашення кредиту та нарахованих відсотків, через що станом на 21.06.2013р. у нього утворилась заборгованість, яку банк визначив в наступному розмірі: 24 893, 08 доларів США за кредитом та відсотками, 723 847,44 грн. за пенею, 3 % річних у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України.

Задовольняючи заочним рішенням позов банку про стягнення вищезазначеної суми заборгованості солідарно з обох відповідачів, суд виходив із того, що вимоги банку підтверджуються умовами кредитного договору із змінами, внесеними додатковими договорами, та умовами договору поруки, а також наданим банком розрахунком заборгованості.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 березня 2014р. залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що стягнута судом сума неустойки та 3 % річних значно перевищує суму основного боргу, що є порушенням вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначає, що суд неправомірно стягнув суму основного боргу в іноземній валюті, в розрахунку заборгованості не враховані здійснені позичальником платежі. Також вказує, що Додаткову угоду від 28.07.2008р. до Договору поруки від 17.03.2008р., якою збільшено відповідальність поручителя у зв»язку із збільшенням процентної ставки, вона не підписувала, тому вважає її сфальшованою. Посилаючись на вказані обставини, просить скасувати рішення суду в цілому та відмовити в задоволенні позову банку.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія встановила наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов»язань за договором.

Відповідач ОСОБА_2 наголошує на несправедливих умовах кредитного договору, які суперечать вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на те, що сума пені з нарахованими 3 % річних за ст. 625 ЦК України є значно більшою порівняно з основним боргом, що, на її думку, є підставою для відмови в позові Банку про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором.

При цьому, відповідач не зазначає, які саме пункти кредитного договору не відповідають зазначеній нормі, а посилається лише на кінцевий результат - нарахований за декілька років невиконання позичальником своїх зобов»язань з погашення кредиту розмір пені. Проте не вказує, що є несправедливим п. 4.5 кредитного договору щодо ставки пені або умов її нарахування.

Але в зазначеній нормі закону йдеться саме про несправедливі умови договору, які були узгоджені сторонами та викладені в договорі на момент його підписання, тобто якими вже передбачена відповідальність більша за 50 % від вартості кредиту, натомість апелянт помилково вказує про наслідки нарахування неустойки, розмір якої перевищив розмір основного боргу через тривале невиконання умов кредитного договору. Тому апелянт безпідставно посилається на незастосування судом першої інстанції ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, наявність несправедливих умов у договорі не є підставою для звільнення боржників від сплати боргу, а є лише підставою для зміни або визнання недійсними саме цих конкретно умов договору, які не конкретизує апелянт.

Порівнюючи суму основного боргу з неустойкою та сумою 3 % річних, відповідач неправильно визначає їх співвідношення. Так, апелянт вираховує суму основного боргу, підсумувавши суму кредиту 25000 доларів США з відсотками, які, на її думку, не можуть перевищувати 50 % від суми кредиту, і тому не можуть перевищувати 12 500 доларів США.

Проте такі доводи суперечать матеріалам справи. Перед укладенням кредитного договору позичальник ОСОБА_3 був ознайомлений з Детальним розписом сукупної вартості кредиту, що засвідчується його підписом. Згідно наданого графіку, який є його складовою, позичальник був проінформований, що у випадку належного виконання умов кредитного договору сума відсотків буде нараховуватись за ставкою 14,5 % та загальний розмір відсотків за весь час дії договору буде складати 18 210,35 доларів США ( а.с 10-12). Такої умови, що сума відсотків не може перевищувати 50 % від суми позики, Детальний розпис не містить. Не мається такої умови і в кредитному договорі.

Додатковою угодою до кредитного договору від 28.07.2008р. розмір процентної ставки збільшено до 15 % річних ( а.с. 17), тому, відповідно, змінюється і загальна сума відсотків за час дії договору. Додаткові договори № 2 від 10.06.2009р. та № 3 від 03.07.2009р. укладались

у зв»язку з утворенням заборгованості у позичальника за щомісячними платежами та ними

фактично змінювався графік платежів, який розроблявся з урахуванням цієї заборгованості ( а.с. 14, 15).

Отже, порівняння суми пені, нарахованої банком, з основним боргом у вказаний апелянтом спосіб не ґрунтується на умовах договорів, та не відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не враховані сплачені позичальником на погашення кредиту і відсотків суми суперечать матеріалам справи. Розрахунок заборгованості станом на 21.06.2013р., який доданий банком до позовної заяви, містить всі платежі відповідача за період кредитування. Крім того, цей розрахунок базується на наявних в матеріалах справи виписках по рахункам: НОМЕР_1 - нарахування та сплата кредиту за графіком (а.с.20-21), НОМЕР_2 - нарахування та сплата простроченого кредиту (а.с.22-23) , НОМЕР_4 - нарахування та сплата процентів по графіку (а.с.24-28), НОМЕР_3 - нарахування та сплата прострочених процентів (а.с.29-32 ), НОМЕР_5 - особовий рахунок ( а.с. 33-37).

Апелянт вважає, що судом порушені вимоги чинного законодавства в тій частині, що сума основного боргу стягнута в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Відповідно до роз»ясень, викладених в пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Про правомірність видачі кредиту в іноземній валюті свідчить Ліцензія № 27 від 11.10.2004р., Дозвіл на право здійснення банківських та інших операцій № 27-4 від 22.09.2006р. та додаток до Дозволу № 27-4 від 22.09.2006р. ( а.с. 156-158).

Таким чином, враховуючи те, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима.

Проте фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та штрафу можуть бути застосовані лише у випадках прострочення грошового зобов'язання у гривні.

З огляду на вказані обставини, колегія не вбачає порушень судом вищенаведеного законодавства, оскільки суд стягнув кредитні кошти і відсотки в долларах США, як було передбачено умовами кредитного договору, а неустойку в гривні.

В апеляційній інстанції апелянтом та її представником ОСОБА_5 було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_2 у додатковій угоді від 28 липня 2008р. до договору поруки від 17.03.2008р., яке було задоволено.

Згідно до Висновку експерта № 198 від 09.12.2014р. вирішити питання, ким виконано підпис у графі «Поручитель ОСОБА_2» у вказаній додатковій угоді, самою ОСОБА_2 чи іншою особою, не виявилось можливим. Тому доводи апелянта в тій частині, що це не її підпис, колегія вважає недоведеними, і в такому випадку діє презумпція правомірності правочину та його укладення і підписання саме ОСОБА_2

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 додатково вказували, що Банк пропустив строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, для звернення з вимогою до поручителя та просили застосувати його наслідки.

Оскільки у справі ухвалено заочне рішення, що позбавило можливості відповідачів подати відповідну заяву при розгляді справи в суді першої інстанції, колегія вважає за можливе перевірити ці обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові № 6-53цс14 від 17.09.2014р., з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов»язань застосоване в другому реченні частини 4 статті 559 ЦК України словосполучення «пред»явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов»язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред»явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому, зазначене положення не виключає можливості пред»явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутись з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання.

Отже, вказаною постановою визначено, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов»язання за договором повинно бути пред»явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов»язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

Як вбачається з договору поруки від 17 березня 2008р., укладеного між Банком та ОСОБА_2, пунктом 4.1 передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і втрачає чинності після повного погашення позичальником та/або поручителем за кредитним договором ( а.с. 39). Отже, договір поруки не містить визначеного строку дії.

З позовної заяви, матеріалів справи та пояснень Банку слідує, що у зв»язку з порушенням зобов»язань позичальником Банк в квітні 2013р. прийняв рішення про дострокове повернення всієї суми кредиту та направив письмові вимоги до позичальника та поручителя, які ними були отримані, але не виконані. Тому Банк з позовом звернувся 22.07.2013р., і представник Банку вважає, що ними дотримано шестимісячний строк з моменту вручення письмових вимог солідарним боржникам.

Проте колегія не погоджується з такими доводами позивача, оскільки вони не відповідають вимогам вказаної норми закону та правовій позиції ВСУ, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 УЦПК України є обов»язковою для всіх суб»єктів, які застосовують у своїй діяльності вказаний нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів.

Так, за умовами кредитного договору позичальник сплачує кредит щомісячними платежами. З розрахунку заборгованості та виписок по рахункам, на які позичальник здійснював платежі по кредитним зобов»язанням, вбачається, що останній платіж позичальник здійснив - 31.10.2012р., сплативши прострочені проценти, та припинив подальші платежі. Тому перебіг шестимісячного строку для звернення з позовом до суду до поручителя відбувався протягом періоду з 31.10.2012р. по 30.04.2013р., а Банк з таким позовом звернувся лише 22.07.2013р., тобто після припинення дії договору поруки.

Таким чином, колегія визнає обґрунтованими доводи апелянта та її представника про те, що зі збігом шестимісячного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред»явлення позову) кредитор вчиняти не може.

Крім того, колегією також встановлено, що до кредитного договору було укладено п»ять додаткових договорів і угод, а з поручителем - лише одну додаткову угоду від 28.07.2007р., яка була предметом ретельного дослідження.

З додаткового договору № 4 від 20.01.2010р. до кредитного договору слідує, що ним змінено пункт 7.2 кредитного договору шляхом збільшення строку нарахування пені з визначеної договором дати повернення кредиту 17.03.2018р. до повного погашення кредиту та нарахованих сум. Отже, відбулось збільшення обсягу відповідальності поручителя, але при цьому додаткової угоди з поручителем Банк не укладав. Тому порука є припиненою також з підстав ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, заявлений Банком позов до поручителя ОСОБА_2 є необґрунтованим, що не встановив суд першої інстанції, розглянувши справу в заочному порядку та не дослідивши в такому випадку заперечень відповідача проти позову. Тому у відповідності до вимог п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову до поручителя.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості позову, заявленого до позичальника, тому рішення в цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь апелянта, апеляційна скарга якого задоволена повністю в частині заявлених до нього вимог, підлягають стягненню з позивача понесені ним судові витрати у справі: вартість почеркознавчої експертизи - 900,48 грн. (а.с. 201, 205-206), судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення - 121,80 грн.

( а.с. 109), судовий збір за подання апеляційної скарги - 1872 грн. ( а.с. 145), а всього - 2849,28 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року скасувати в частині задоволення позову до ОСОБА_2 та відмовити Публічному акціонерному товариству «РОДОВІД Банк» в цій частині позовних вимог.

Стягнути з ПАТ «РОДОВІД Банк» на користь ОСОБА_2 судові витрати: судовий збір у сумі 1948,80 грн. та оплату вартості експертизи у сумі 900,48 грн., а всього - 2849,28 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кочеткова І.В.

Судді: Маловічко С.В.

Воробйова І.А.