Справа № 456/1927/14 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/783/6539/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5 і ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_7, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яку ОСОБА_8 заповів ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13 грудня 1977 року вона зареєструвала у відділі ЗАГСУ Стрийського міськвиконкому шлюб з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 За час шлюбу, виконавчим комітетом Ради народних депутатів міста Стрия на її ім'я видано ордер № 1574 серії Г від 23 листопада 1988 року на право зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_6. Дану квартиру було приватизовано згідно свідоцтва про право власності від 17 травня 1996 року, виданого ВАТ «Стрийський завод КПО», відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить їй та члену її сім'ї ОСОБА_8 на правах спільної часткової власності у рівних частках. 13 березня 2000 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу дітей у них не було. Після розірвання шлюбу відносини між ними припинились. ОСОБА_8 змінив місце проживання, але не був знятий з реєстрації за вказаною вище адресою. Комунальні послуги вона оплачувала самостійно. Оскільки власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить (ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України), вона намагалась його розшукати та зобов'язати оплачувати за власну частину майна комунальні послуги, зверталась до Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області з приводу розшуку колишнього чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 помер. Їй відомо, що він склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7, згідно якого заповів своєму племіннику ОСОБА_4 ? частину квартири АДРЕСА_3. Посилаючись на норми ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вважає, що є наявними всі підстави для визнання її власником майна за набувальною давністю.

30 травня 2014 року відповідач ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 31, 123 ЦПК України, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою (а.с. 34-35), та уточнивши в судовому засіданні 11 серпня 2014 року позовні вимоги, просить суд встановити юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Стрий Львівської області, видане Відкритим акціонерним товариством «Стрийський завод КПО» на підставі розпорядження № 88 від 17.05.1996 року, зареєстроване в Стрийському МБТІ за № 6195 від 20.05.1996 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_8, дійсно належить ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, визнати за ним - ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в м. Стрий Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8. В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що у свідоцтві про право власності на частину спірної квартири від 17.05.1996 року, співвласник квартири (його спадкодавець) зазначений як ОСОБА_8, а згідно паспортних даних, свідоцтва про смерть та заповіту, який було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1869, спадкодавець зазначений як ОСОБА_8. Заповіт ОСОБА_8 було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1869 на підставі паспорта ОСОБА_8. Свідоцтво про смерть ОСОБА_8 було видано також на підставі його паспорта. ОСОБА_2 була одружена з ОСОБА_8, інших чоловіків у неї не було. У квартирі АДРЕСА_5 «б» у м. Стрий проживав лише один ОСОБА_8, який був чоловіком ОСОБА_2, і саме він, як член подружжя, що проживав у цій квартирі, брав участь у її приватизації. Крім цього, факт належності його дядькові свідоцтва про право власності на квартиру від 17.05.1996 року підтверджується також записом в будинковій книзі, довідкою з місця його проживання від 28.08.2013 року № 1317, та не заперечується самою відповідачкою ОСОБА_2 ОСОБА_8 був його рідним дядьком - братом його мами. Користуючись правом, передбаченим ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, за час свого життя - 06.12.2012 року ОСОБА_8 склав заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, який було посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1869. У відповідності до вказаного заповіту ОСОБА_8 заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право йому - ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 помер. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, увійшли всі права та обов'язки ОСОБА_8, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме права на майно, яке належало йому на праві власності, серед якого є і спірна 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у м. Стрий, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 17.05.1996 року, виданого на підставі розпорядження від 17.05.1996 року № 88, та зареєстрованого Стрийським МБТІ 20.05.1996 року за № 6195. У визначений законом термін, а саме 27.08.2013 року він звернувся до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої, нотаріусом було заведено спадкову справу № 12/2013, але свідоцтво про право на спадщину за заповітом отримати він так і не зміг, оскільки у нього відсутні оригінали документів, які знаходяться у ОСОБА_2, що підтверджують право власності ОСОБА_8 на 1/2 частку квартири № 46, про що 29.05.2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 було винесено і вручено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, ОСОБА_2 оспорює його право в судовому порядку. З цих підстав він змушений звернутися до суду для визнання за ним права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_8, а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_7, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом задоволено.

Встановлено юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Стрий Львівської області, яка належить на праві спільної часткової власності в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_8, видане Відкритим акціонерним товариством «Стрийський з-д КПО» на підставі розпорядження № 88 від 17.05.1996 р., зареєстроване в Стрийському МБТІ за № 6195 від 20.05.1996 р. на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_8, дійсно належить ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в м. Стрий Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що ? частина квартири опинилась у її фактичному володінні за відсутності законних підстав, що відповідає умові володіння для визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України. Відсутність законних підстав заволодіння ? частини квартири встановлено також у рішенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року, відповідно до якого обставин, які б давали суду підстави вважати, що ОСОБА_8 добровільно передав у її володіння належну йому частину квартири в судовому засіданні не встановлено, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про домовленість сторін про умови користування нею належною відповідачу частиною житла чи про відмову останнього від неї на її користь. Стверджує, що ОСОБА_8 не відмовлявся від свого права власності на це майно, оскільки розпорядився ним шляхом укладення заповіту, однак внаслідок бездіяльності як власника належної йому частини квартири щодо утримання майна, яке йому належить, та оплати обов'язкових платежів, майно фактично опинилось у її володінні. Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5 і ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Конституцією України гарантується право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень ст. 5 ЦК України правовий статус майна та пов'язані з ним майнові права і обов'язки визначаються законодавством, яке діяло на час набуття права власності на майно.

Право власності на майно відбувається на підставах передбачених цивільним законодавством, а у випадках передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду від 19.06.1992 року шляхом його приватизації.

У відповідності до ст. 12 Зазначеного закону власник приватизованого житла має право користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд.

Порядок реалізації цих прав власника регулюється законодавством України.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 (позивачка) та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4).

14 березня 2000 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу № НОМЕР_1, яке видане відділом РАГС виконкому Стрийської міської ради Львівської області від 14.03.2000 року. (а.с. 5).

За час шлюбу виконавчим комітетом Ради народних депутатів міста Стрия на ім'я позивачки ОСОБА_2 видано ордер № 1574 серії Г від 23 листопада 1988 р. на право зайняття однокімнатної квартири за АДРЕСА_1

Дану квартиру приватизовано згідно свідоцтва про право власності від 17 травня 1996 року, виданого ВАТ «Стрийський завод КПО», відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та члену її сім'ї ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності у рівних частках (а.с. 7). Оригінали документів зберігаються у позивачки по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 05.03.2013 року, серія НОМЕР_2 (а.с. 53).

06.12.2012 року ОСОБА_8 склав заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, який було посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1869. За змістом заповіту, ОСОБА_8 заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право - ОСОБА_12 (а.с. 28).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 12/2013, 27.08.2013 року, у встановлений законом строк, ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини (а.с. 38).

На підставі заяви ОСОБА_4, приватним нотаріусом ОСОБА_7 було заведено спадкову справу № 12/2013 (а.с. 52).

29.05.2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в зв'язку з відсутністю у спадкоємця оригіналів документів, що підтверджують право власності ОСОБА_8 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 у м. Стрий Львівської області (а.с. 39).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_13 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю безпідставними, такими, що не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Для застосування ст. 344 ЦК України необхідно, щоб володілець був добросовісним, і не знав і не міг знати про те, що річ (майно) належить іншій особі.

Враховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України та п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 квартири, яка належала на праві власності її покійному чоловіку ОСОБА_8, позивачка ОСОБА_2 зазначає, що оскільки ОСОБА_8 не з'являвся та не вчиняв жодних дій щодо утримання майна, що було у частковій власності, протягом 14-ти років, вона самостійно утримувала майно, що належало їй та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності, тому вважає, що у неї виникло право бути визнаною власником майна за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. Крім того, вважає, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 у неї виникло на підставі правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на квартиру, а не на підставі договору, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

З наведеного вбачається, що позивачка знала про те, про те, що 1/2 частина спірної квартири належить ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право власності на квартиру.

Наведене стверджується, зокрема, і:

- поясненнями самої позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні, яка не заперечила того факту, що ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право власності на квартиру належала ? частина квартири;

- записом в будинковій книзі, довідкою з місця проживання від 28.08.2013 року № 1317, згідно з якими, ОСОБА_8 до дня смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

- письмовими зверненнями у 2009 році позивачки до Стрийського МВ ГУМВС України у Львівській області з вимогою спонукати ОСОБА_8 сплачувати комунальні платежі за «свою (ОСОБА_8) частку у квартирі»;

- ухвалою Стрийського міського суду від 18.09.2001 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зверталася у 2001 році з позовом до ОСОБА_8 про поділ спільного майна (а.с. 90);

- заявою позивачки до Стрийської державної нотаріальної контори (про видачу свідоцтва про право на спадщину) від 15.11.2013 року, в якій позивачка стверджує, що ОСОБА_8 до смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 і навіть вважає себе членом його сім'ї (а.с. 59).

Також, в даному випадку відсутня така основна ознака ст. 344 ЦК України, як добросовісність заволодіння чужим майном. Обставин, які б давали суду підстави вважати, що ОСОБА_8 добровільно передав у володіння ОСОБА_2 належну йому частину квартири в судовому засіданні також не встановлено, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про домовленість сторін про умови користування позивачкою належною відповідачу частиною житла, про відмову останнього від неї на користь позивачки, навпаки - розпорядився ним - уклавши заповіт відносно цього майна на користь ОСОБА_4, а відтак вимоги позивачки щодо набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю суперечать приписам ст. 344 ЦК України та не мають правового обґрунтування.

Всупереч вимогам ст. ст. 60, 131 ЦПК України, позивачка не надала суду докази про правомочність набуття майна в порядку набувальної давності, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання права власності на 1/2 частини квартири за набувальною давністю.

Згідно статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що ОСОБА_8 за час свого життя не відмовлявся від свого права власності в установленому законом порядку - письмової заяви до відповідних органів не подавав, не вимагав від позивачки ОСОБА_2 матеріальної компенсації своєї частки у власності, ОСОБА_2 не зверталась до суду з вимогою про припинення права ОСОБА_8 на його частку в спільному майні, право ОСОБА_8 на таку припинено не було.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_4, то суд першої вважає його підставним і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

В судовому засіданні встановлено, що у свідоцтві про право власності на частину квартири АДРЕСА_1 Львівської області від 17.05.1996 року співвласник квартири зазначений як - ОСОБА_8, а згідно паспортних даних, свідоцтва про смерть та заповіту, який було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1869, спадкодавець зазначений як - ОСОБА_8.

Заповіт ОСОБА_8 було посвідчено 06.12.2012 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1869 на підставі паспорта ОСОБА_8.

Свідоцтво про смерть ОСОБА_8 було видано на підставі паспорта ОСОБА_8.

Факт належності ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, свідоцтва про право власності на квартиру від 17.05.1996 року, підтверджується записом в будинковій книзі і довідкою з місця його проживання від 28.08.2013 року № 1317, а також поясненнями позивачки за первісним позовом ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

На підставі зібраних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в іншому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документу неможливо, а тому вимогу слід задовольнити та встановити юридичний факт про те, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 у м. Стрий Львівської області, яка належить на праві спільної часткової власності в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_8, видане Відкритим акціонерним товариством «Стрийський з-д КПО» на підставі розпорядження № 88 від 17.05.1996 року, зареєстроване в Стрийському МБТІ за № 6195 від 20.05.1996 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_8,- дійсно належить ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Також в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8, за час свого життя - 06.12.2012 року склав заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, який було посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1869, згідно якого заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право йому - ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 05.03.2013 року, серія НОМЕР_3 (а.с. 53).

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту -визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України.

До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України увійшли всі права та обов'язки ОСОБА_8, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме право на майно, яке належало йому на праві власності, серед якого є і спірна 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 у м. Стрий, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 17.05.1996 року, виданого на підставі розпорядження від 17.05.1996 року № 88, та зареєстрованого Стрийським МБТІ 20.05.1996 року за № 6195.

27.08.2013 року ОСОБА_12 звернувся до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини. На підставі зазначеної заяви, нотаріусом було заведено спадкову справу № 12/2013 (а.с. 38).

29.05.2014 року нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю у спадкоємця оригіналів правовстановлюючих документів (а.с. 39).

Відповідно до вимог п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно з п. 4.12 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року № 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Відповідно до п. 4.15 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 4.18. передбачено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. ст. 1, 28 Закону України «По державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (частина друга статті 182 ЦК).

Статтею 28 вищевказаного Закону також встановлено, що відомості про зміст документів, що підтверджують (посвідчують) правочини щодо нерухомого майна, узагальнені відомості про речові права окремої особи на нерухоме майно, а також витяги з Державного реєстру прав, що містять відомості про встановлення, зміну чи припинення речових прав на нерухоме майно, надаються органами державної реєстрації лише:

- власнику (власникам) нерухомого майна, його спадкоємцям (правонаступникам - для юридичних осіб) або особам, на користь яких вчинено обмеження, чи іншим суб'єктам речового права;

- органам державної влади чи органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам, якщо запит зроблено у зв'язку із здійсненням ними повноважень, визначених законами;

- бюро кредитних історій на їх запит щодо інформації Державного реєстру прав, передбаченої частиною першою цієї статті, в електронному вигляді (у форматі бази даних), у разі наявності письмової згоди юридичних, фізичних осіб - власників нерухомого майна.

Згідно з п. 8.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності органом, який проводив оформлення права власності на нерухоме майно, за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи, до якої додається опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності, видається дублікат свідоцтва про право власності.

При цьому, дублікати правовстановлюючих документів надаються органами БТІ лише за заявою власника.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 20.06.2012 року № 6-62цс12. Дана Постанова прийнята з підстав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч. 2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено, що позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 позбавлений можливості отримати документи законним шляхом, не мав та не має об'єктивної можливості отримати дублікати документів на спірну квартиру, не набув права власності на частку у квартирі, не в змозі отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність оригіналів документів. Тобто, у нього відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, через що він вимушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав.

Враховуючи, що у спадковій справі відсутній оригінал правовстановлюючого документу на на ім'я спадкодавця, і ОСОБА_12 на вимогу нотаріуса не надав зазначений документ, тому міськрайонний суд вважає, що нотаріус відмовляючи у вчиненні нотаріальних дій обґрунтовано виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на ім'я позивача, роз'яснивши йому його право на звернення до суду з такими вимогами, і такі дії нотаріуса ґрунтуються на вимогах Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено, що право власності в порядку спадкування за заповітом оспорюється позивачем ОСОБА_2, яка вважає себе власником спірного майна.

Виходячи за наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в м. Стрий Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8.

Колегія суддів погоджується з висновками міськрайонного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.