Номер провадження: 22-ц/785/8418/14
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів - Кварталової А.М., Фальчука В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Текнор» про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики не укладеним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

28.10.2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути з останньої суму позики - 120 000,00 грн., інфляційні збитки, які станом на 01.10.2011 року складають 40 437,51 грн., 3% річних на цей же період в сумі 10 484,38 грн. та судові витрати, а всього - 170 921,89 грн.

Позов обґрунтував тим, що 14.04.2014 року ОСОБА_3 отримала від нього позику у розмірі 120 000,00 грн. з кінцевим строком повернення - 30.10.2008 року, про що було складено розписку. Проте, відповідач у встановлений строк гроші не повернула, від виконання свого обов'язку щодо повернення суми позики ухиляється (т.1 а.с.3).

Згодом ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 14.04.2008 року не укладеним.

Позов обґрунтувала тим, що вона дійсно 14.04.2008 року написала розписку про те, що зобов'язується повернути у строк до 30.10.2008 року кошти у сумі 120 000,00 грн., однак вказані гроші у борг ОСОБА_2 їй не передавав та завірив, що написану розписку знищив. Підстав йому не вірити не було, так як до жовтня 2011 року позивач ніколи не нагадував про розписку і не вимагав повернення будь-якого боргу.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 її фактично обманув, обіцяючи передати гроші після надання розписки але не виконав свою обіцянку, розписку не знищив, ОСОБА_3 просила визнати договір позики неукладеним (т.1 а.с.16).

29.03.2012 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 звернулась ТОВ «Альфа-Текнор».

Свої вимоги Товариство обґрунтувало тим, що 14.04.2008 року ОСОБА_2, будучи директором ТОВ «Альфа-Текнор», вніс в касу Товариства 120 000,00 грн. в рахунок забезпечення договору між Товариством і ОСОБА_3

В той же день ОСОБА_2 оформив долгову розписку з ОСОБА_3, по якій остання зобов'язалась повернути борг до 30.10.2008 року.

За вказану суму грошей 25.04., 30.04., 14.05., 29.06.2008 року ОСОБА_3 по кредитним накладним отримала сільськогосподарське обладнання на загальну суму 120 883, 50 грн.

До 30.08.2008 року ОСОБА_3 по вищевказаним накладним гроші не сплатила.

В 2009 та 2010 роках нею внесено тільки 41 993,56 грн.

Заборгованість відповідачки перед ТОВ «Альфа-Текнор» складає 78 889,94 грн.

Посилаючись на викладене, Товариство просило залучити його в якості третьої особи з самостійними вимогами та стягнути з ОСОБА_3 78 889,94 грн. (т.1 а.с.36-37).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2012 року ТОВ «Альфа-Текнор» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору про стягнення з ОСОБА_3 коштів за позовом ОСОБА_2 (т.1 а.с.50).

Ухвалою суду від 24.03.2014 року задоволено клопотання представника Товариства і у якості співвідповідача за його позовом до участі у справі залучений чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (т.1 а.с.222).

28.07.2014 року ТОВ «Альфа-Текнор» звернулось до суду з клопотанням про залишення позову Товариства про стягнення грошових коштів з подружжя ОСОБА_4 - без розгляду.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2014 року позовну заяву ТОВ «Альфа-Текнор» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за заявою представника Товариства - залишено без розгляду (т.2 а.с.20,23).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.07.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3, задоволено.

Визнано договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 14.04.2008 року про отримання у борг 120 000,00 грн. неукладеним та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 107,30 грн. (т.2 а.с.25-26).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення за його позовом про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу за договором позики, з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, який виклав зміст рішення, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст.59,60,61 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом 1-ої інстанції були встановлені і підтверджені матеріалами справи наступні обставини.

14.04.2008 року відповідач ОСОБА_3 написала розписку, згідно якої зобов'язалася повернути борг ОСОБА_2 в розмірі 120 000,00 грн. до 30.10.2008 року (т.1 а.с.24).

В судових засіданнях ОСОБА_2 неодноразово стверджував про те, що грошові кошти він ОСОБА_3 не передавав, а вніс їх в касу ТОВ «Альфа-Текнор» в рахунок товару, який відповідачка отримала від Товариства в кредит.

Заперечуючи проти позову та пред'являючи зустрічний позов ОСОБА_3 посилалася на те, що гроші в борг ОСОБА_2 їй не передавав та завірив, що написану розписку знищив.

По справі судом проведена судово-почеркознавча експертиза №506/02 від 29.04.2013 року, згідно з якою підписи від імені ОСОБА_3 у накладних кредитних №№ 160, 164, 169, 186, 187 про отримання сільськогосподарського обладнання, виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (т.1 а.с.64-66,68; 137-140).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд 1-ої інстанції виходив з того, що позивач грошові кошти ОСОБА_3 в сумі 120 000,00 грн. не передавав. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо домовленості між сторонами стосовно внесення отриманих в борг грошових коштів до Товариства «Альфа-Текнор» за отримання сільськогосподарського обладнання.

При розгляді справи по суті, суд керувався нормами матеріального права, а саме: ст.ст.509, 611, 625, абз.2 ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047, ст.1050 ЦК України; роз'ясненнями, викладеними в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про вчинення правочинів недійсними» і відповідними нормами цивільно-процесуального законодавства.

В своєму рішенні суд також посилався на аналіз Верховного Суду України судової практики застосування судами ст.16 ЦК України від квітня 2014 року і на позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 25.06.2011 року (справа №3-58гс11).

Колегія погоджується з висновками суду і вважає, що вони відповідають фактичним обставинам справи та вищевказаним нормам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 передавав в борг ОСОБА_3 120 000,00 грн., які він разом з нею вніс в касу ТОВ «Альфа-Текнор» для закупівлі товару - сільськогосподарського обладнання для вирощування овочів, і за кредитними накладними №160 від 25.04.2008 року, №164 від 30.04.2008 року, №169 від 14.05.2008 року, №№186,187 від 29.06.2008 року, відповідачка за договором купівлі-продажу отримала в кредит сільськогосподарське обладнання на суму 120 883,50 грн., не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_2 неодноразово заявляв, що грошові кошти він ОСОБА_3 не передавав, а вніс їх в касу ТОВ «Альфа-Текнор».

Дані обставини підтверджені і копією квитанції до прибуткового касового ордеру №108, із якої вбачається, що 120 000,00 грн. 14.04.2008 року прийнято від ОСОБА_2 (т.1 а.с.46).

Тому посилення в скарзі на те, що судом незаконно застосована до спірних правовідносин ст. 61 ЦПК України, є неспроможними.

Відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи №506/02 від 29.04.2013 року, у накладних кредитних №160 від 25.04.2008 року, №164 від 30.04.2008 року, №169 від 14.05.2008 року, №№186,187 від 29.06.2008 року підписи від імені ОСОБА_3 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою, що також спростовують твердження позивача про отримання ОСОБА_3 сільськогосподарського обладнання (т.1 а.с.137-138).

Посилення в скарзі на те, що в підтвердження укладеного між сторонами договору позики була надана розписка від 14.04.2008 року, згідно з якою ОСОБА_3, отримала від ОСОБА_2 120 000,00 грн., колегією до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Оспорювання договору позики на тій підставі, що грошові кошти позичальником насправді не були одержані від позикодавця передбачено ч.1 ст.1051 ЦК України.

Вищевказаними доказами спростовується факт передачі позивачем грошових коштів ОСОБА_3 і напроти, підтверджуються її доводи по зустрічному позову про те, що договір позики між ними фактично не укладався, оскільки гроші, про які іде мова в розписці, ОСОБА_2 їй не передавались.

За таких обставин, колегія не може погодитись з твердженнями в скарзі про те, що ОСОБА_3 не довела в судовому порядку факт безгрошовості договору займу.

Посилення на те, що вибраний нею спосіб захисту про визнання договору займу не укладеним, не передбачений законом, є безпідставні.

Згідно постанови Верховного Суду України від 25.06.2011 року №3-58гс11 та п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про вчинення правочинів недійсними», передбачено, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; непередане майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, ОСОБА_3 не мала можливості заявити вимоги про визнання договору позики недійсним і обрала захист своїх порушених прав на свій розсуд, що не суперечить вимогам ч.2 ст.11 ЦПК України та ч.2 ст.16 ЦК України, згідно з якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Колегія вважає, що невизнання можливості захисту цивільного права будь-якими способами суперечить ч.2 ст.124 Конституції України, яка поширює юрисдикцію судів на усі правовідносини, що виникають у державі та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини, із якого можна зробити висновок про те, що суб'єкт вправі звернутись до суду з вимогою про захист права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області: Л.Л.Троїцька

А.М. Кварталова

В.П.Фальчук