АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3172/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 55 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВишні Н. В.
суддівГончар Н. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М.М.
з участю: позивача ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7,

представника відповідача Кірси В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

11 вересня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» (далі- ДП НВК «Фотоприлад») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, наказом від 25.06.2013 р. був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з посади водія у зв'язку із скороченням чисельності.

Розрахунок здійсненний підприємством показав, що допущено багато порушень під час обліку належних ОСОБА_6 грошових сум. Незважаючи на неодноразові звернення позивача, щодо правильного перерахунку його заробітної плати, ДП НВК «Фотоприлад» заперечувало саму наявність помилок у розрахунках.

В зв'язку з цим ОСОБА_6 звернувся для проведення перевірки до Державної інспекції України з питань праці. Весною 2014 року працівниками державної інспекції проведена перевірка по дотриманню законодавства про працю адміністрацією ДП НВК «Фотоприлад» при використанні праці ОСОБА_6

За результатами перевірки було встановлено, що звільнення позивача здійснене з порушенням законодавства, а саме: не за всі дні роботи у вихідні дні ОСОБА_6 була проведена оплата, що є порушенням ст. 71, 72, 107 КЗпП України щодо заборони роботи у вихідний день та щодо оплати роботи у вихідний день, компенсації за роботу у вихідний день.

Позивач, вказує, що остаточний розрахунок з ним не було проведено. Визнавши даний факт, ДП НВК "Фотоприлад" надсилає повідомлення № 20/85 ОСОБА_6 про те, що йому слід терміново з'явитися для отримання належних йому коштів до каси підприємства. Отримавши повідомлення, 4 червня 2014 року ОСОБА_6 отримав дані грошові кошти. Згодом 27 червня 2014 року йому було нараховано додаткові кошти.

Позивач, зазначає, що ДП НВК "Фотоприлад" повинно виплатити ОСОБА_6 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 25 червня 2013 року по 27 червня 2014 року. З огляду на те, що за даними Головного управління статистики Черкаської області розмір середньомісячної заробітної плати у розрахунку на одного штатного працівника за видом промислової діяльності "Машинобудування" за 2013 р. складав 2547 грн., за 2014 р. - 2303 грн., за 2013 рік ОСОБА_6 належить виплатити 15282 грн., а за 2014 рік - 13818 грн., що разом складає 29100 грн.

Крім того, порушення прав ОСОБА_6 призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та для того, щоб довести свою правоту і добитися від відповідача належних йому коштів.

Тому просив суд: стягнути з ДП НВК «Фотоприлад» на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних йому су, а саме в період з 25 червня 2013 року по 27 червня 2014 року в розмірі 29 100 грн.;

стягнути з ДП НВК «Фотоприлад» моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Вирішено стягнути з Державного підприємства науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 3231,82 грн., моральну шкоду 500 грн., а всього 3731,82 коп.

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, вважаючи, що рішення судом ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить його скасувати та ухвалите нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що затримка остаточного розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_6 допущена з вини відповідача.

Суд також вважає, що в зв'язку з порушенням строків проведення розрахунку при звільненні позивачу було завдано моральної шкоди, спричиненої негативними переживаннями та емоціями, внаслідок порушення його трудових прав, що пов'язане з втратою нормальних життєвих зв'язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що відповідно до наказу № 180-к від 02.07.2009 року ОСОБА_6 працював на посаді водія автотранспортних засобів у ДП НВК «Фотоприлад».

Наказом № 68-к від 25.06.2013 року ОСОБА_6 звільнений з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений в цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 25.06.2013 р. в день звільнення, з позивачем не був проведений розрахунок при звільненні.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 23.07.2013 року позивачу було виплачено неоспорювану суму 3118 грн.(а.с.18).

У зв'язку із виникненням спору щодо виплати доплат за класність, спір сторони вирішували в досудовому порядку. ОСОБА_6 звертався зі скаргою до територіальної державної інспекції з питань праці в Черкаській області, в ході розгляду якої проводилась перевірка ДПНВК "Фотоприлад" та винесений припис для проведення донарахування зарплати та пов'язаних з цим виплат.

Для здійснення остаточного розрахунку та після проведення відрахувань утримань йому були виплачені кошти в сумі 349,72 грн. - 04.06.2014р. та в сумі 12,73 грн. - 27.06.2014р (а.с.7, 8).

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В п.32 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами) роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348) (далі Порядку).

Згідно з п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктами 5, 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При проведенні розрахунків щодо стягнення з відповідача належних звільненому працівникові сум за весь час затримки по день фактичного розрахунку, судом першої інстанції вірно враховані вище зазначені норми законодавства та роз'яснення.

Обґрунтованим є рішення суду і в частині визначення періоду затримки виплати належних позивачу сум з 23.07.2013 року по 27.06.2014 року, оскільки у день звільнення 25.06.2013 року ОСОБА_6 не з'явився за одержанням розрахунку в тому числі належних йому коштів при цьому (акт додається), а щодо останнього дня розрахунку, то судом дана також вірна оцінка в тому, що повернення єдиного соціального внеску 27.06.2014р. було здійснено відповідно до норм законодавства.

При цьому суд, з посиланням на ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та відповідно до Постанови КМУ від 22.12.2010 p. № 1170, вірно прийшов до висновку, що позивач на день розрахунку 04.06.2014 року не являвся найманим працівником, відповідно до вказаного закону та постанови, тому вказане утримання на законних підставах було виплачено позивачу 27.06.2014 р., чим остаточно був здійснений розрахунок з останнім при звільненні.

Відповідачем нараховано позивачу ОСОБА_6 395,13 грн. перерахунку заробітної плати, 21,02 грн. донарахування щорічної відпустки, 10,26 грн. - донарахування компенсації за невикористані дні відпустки, всього 426,41 грн. З даної суми були утримані 14,98 грн. єдиного соціального внеску, а також 61,71 грн. - податок з доходів фізичних осіб, позивачу 04.06.2014р фактично виплачено - 349,72 грн. 27.06.2014 р. відповідачем було виплачено 12,73 грн. в якості повернення суми єдиного соціального внеску, як утриманого при виплаті 04.06.2014р. без законних підстав (а.с. 22).

Судом встановлено, що з вини відповідача допущена затримка остаточного розрахунку при звільненні позивача на суму 349,72 + 12,73 = 362,45 грн., що складає 10,4% від загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні 3118 + 362,45 = 3480,45 грн., тому при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку з 23.07.2013 р. по 27.06.2014 р. (12 міс. З роб.дні).

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року з розміру середньомісячної зарплати за два останніх відпрацьованих місяців січень, лютий 2013р.: (2815,83 + 2300,97)/2 = 2558,40 грн. та середньоденної зарплати відповідно (2815,83 + 2300,97)/41 роб.день = 124,8 грн., з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає стягнення відшкодування середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в розмірі: 10,4%* (12 міс.*2558,40 + 3 роб.дні *124,80) = 10,4%* 31075,20 грн. = 3231,82 грн.

Колегія суддів погоджується такими розрахунками та висновком про те, що з 25.06.2013 р. до 23.07.2013 р. вина відповідача у затримці розрахунку відсутня, оскільки позивач, як зазначалося вище, з власної волі не з'явився для отримання розрахунку у день звільнення, як пояснив в ході судового розгляду - з причини незгоди з сумою розрахунку, в зв'язку з чим роботодавець надіслав рекомендований лист про необхідність з'явитись за розрахунком та виплатив позивачу неоспорювану суму відразу після з'явлення позивача за розрахунком 23.07.2014 р. (а.с.18,19).

Представник відповідача в запереченні заявив клопотання про застосування судом позовної давності.

Відповідно до статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов також до обґрунтованого висновку про відмову в застосуванні строку позовної давності, оскільки належні позивачу при звільнені кошти розрахунку остаточно були виплачені станом на 27.06.2014р., тому при зверненні до суду з даним позовом 11.09.2014р. позивачем не був пропущений строк, визначений ст.233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вказана стаття містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує особу позивача, ступінь вини відповідача, тривалість та глибину заподіяних йому моральних страждань, а також обсяг необхідних зусиль для відновлення своїх прав і організації життя (в тому числі і те, що позивач за захистом передбачених законом прав та інтересів вимушений звертатися до суду).

Судом вірно встановлено, що внаслідок дій відповідача порушено законні трудові права ОСОБА_6, йому спричинені моральні страждання та завдано моральну шкоду.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав за необхідне частково задовольнити такі вимоги та стягнути з відповідача 500 грн.

При цьому суд врахував обставини справи, характер, обсяг та тривалість моральних страждань й, виходячи з принципів розумності і справедливості, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, обґрунтовано стягнувши на користь позивача моральну шкоду в зазначеному розмірі.

Колегія суддів не вбачає підстав для збільшення розміру відшкодувань моральної шкоди, тому посилання в апеляційній скарзі представника позивача на дані обставини не заслуговують на увагу.

Ухвалене судом рішення в цій частині відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасованим з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та ухвалив обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства науково-виробничий комплекс «Фотоприлад» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :