Справа № 462/4614/13 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/2071/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Тропак О.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу - ОСОБА_6, про розірвання договору довічного утримання, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про розірвання договору довічного утримання, укладеного між нею та відповідачкою ОСОБА_4 16 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі за № 561, та повернення сторін в попередній стан. Позовні вимоги мотивує тим, що 16.05.2011 року між нею та відповідачкою було укладено договір довічного утримання, за умовами якого вона зобов'язалась передати у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а остання зобов'язалась довічно її утримувати, надавати грошову допомогу, забезпечувати харчуванням і одягом, підтримувати житлове приміщення у належному стані, сплачувати квартплату. Однак відповідачка не виконує взяті на себе зобов'язання, не відвідує її, не надає їй утримання, не забезпечує необхідними речами, не здійснює догляду. Із врахуванням наведеного, на підставі статей 755 ч. 1, 756 ЦК України просила розірвати цей договір, повернути сторони в попередній стан та зняти арешт з квартири.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 16.05.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу - ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 562.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2200 грн.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2014 року ухвалено додаткове рішення в частині вимог про зняття арешту з квартири, яким відмовлено ОСОБА_2 в частині позовних вимог про зняття арешту із квартири АДРЕСА_1 за їх безпідставністю.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 травня 2014 року внесено виправлення в рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу - ОСОБА_6, про розірвання договору довічного утримання, вказавши вірно реєстровий номер оспорюваного договору довічного утримання - № 561 та викладено резолютивну частину такого рішення наступним чином: «Позов задовольнити. Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 16.05.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу - ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 561.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2200 грн.».

Цього ж 26 травня 2014 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено додаткове рішення по цивільній справі № 462/4614/13ц в частині вимог про повернення сторін до попереднього стану. Позов задоволено частково. Повернуто ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4, яка зазначає, що висновок суду про те, що вона не представила розписок про щомісячне матеріальне забезпечення ОСОБА_2, як коштами, так і продуктами, як доказ неналежного нею виконання договору довічного утримання, - є безпідставним, оскільки при укладенні договору довічного утримання не був визначений порядок передачі коштів та матеріального забезпечення, а тому отримання такої допомоги за розписками не було обумовлено, а мало договірний характер. Стверджує, що вона передавала ОСОБА_2 також грошові кошти для сплати комунальних послуг. Такий спосіб розрахунку був з позивачкою погоджений та протягом дії договору довічного утримання жодних претензій останньою до неї не пред'являлось. Звертає увагу на те, що суд прийняв до уваги показання свідків про неналежне виконання нею обов'язків за договором довічного утримання, однак такі показання викликають сумнів з тих підстав, що свідки через певні обставини позбавлені можливості бачитись з позивачкою протягом дня. Не погоджується також з рішенням суду і в частині розміру стягнення з неї судового збору та зазначає, що судом першої інстанції не досліджувався сам договір довічного утримання, оскільки в п. 2 цього договору сторони оцінили відчужувану квартиру в розмірі 31094 грн., відтак з цієї суми відповідно до ЗУ «Про судовий збір» стягується один відсоток від ціни позову, що мало б становити 310 грн. 94 коп., а не 2200 грн., як ухвалив суд. Небажання позивачки прийняти від неї виконання договору довічного утримання не може бути підставою для його розірвання з підстав неналежного нею виконання умов договору, такий міг би бути розірваний з інших підстав передбачених ЦК України. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2013 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 16.06.2011 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано у реєстрі за № 561 (а.с. 36-37). За умовами вказаного договору ОСОБА_2 зобов'язалась передати у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 зобов'язалась довічно утримувати ОСОБА_2, надавати їй довічне безоплатне користування відчужуваною квартирою, після смерті похоронити її з додержанням громадських та християнських звичаїв. Окрім того сторони узгодили, що вартість матеріального забезпечення, яке ОСОБА_4 зобов'язалась передавати ОСОБА_2 до 30 числа поточного місяця, становитиме 500 грн. в місяць, а також за рахунок суми матеріального забезпечення і в межах її вартості ОСОБА_4 за замовленням ОСОБА_2 зобов'язалась купувати і безоплатно доставляти до місця проживання останньої продукти харчування, одяг, медичні препарати або забезпечувати надання побутових послуг. Умовами договору також визначено, що він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - в судовому порядку.

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (або) доглядом довічно.

Нормою п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Задовольняючи позов в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 16.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого у реєстрі за № 561, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що є правові підстави для розірвання договору довічного утримання, оскільки відповідачка не виконувала взятих на себе зобов'язань.

Суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення вірно послався на те, що відповідачка не надала жодного доказу (письмового документу) на підтвердження придбання нею для позивачки продуктів харчування, одягу, взуття, надання побутових послуг, лікування тощо на 500 грн. в місяць.

Судом також встановлено, що позивачка після укладення договору довічного утримання самостійно з своїх коштів оплачувала комунальні послуги за утримання квартири, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій (а.с. 56-63).

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які є сусідами позивачки по місцю проживання, в суді першої інстанції підтвердили, що знають ОСОБА_2 як самотню жінку, яка самостійно дбає про себе та своє утримання, купує продукти харчування та сплачує комунальні послуги. Відповідачку ОСОБА_4 вони не знають, жодного разу не бачили, щоб хтось відвідував ОСОБА_2 та надавав їй матеріальне забезпечення, і навпаки, вони допомагають їй у побуті та лікуванні.

Слід зазначити, що показання свідків є одними із засобів доказування, чим скористалася позивачка як правом, яке їй надано процесуальним законодавством. Разом із тим, будь-яких доказів виконання умов укладеного договору з боку відповідачки подано не було.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, з урахуванням підстав позову, саме відповідачка зобов'язана довести належне виконання умов договору довічного утримання, що нею не здійснено.

Також судом встановлено, що взаємовідносини, що склались між сторонами, виключають виконання умов договору в майбутньому.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши, що відповідачка не виконує своїх обов'язків, передбачених договором довічного утримання прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивачки про розірвання договору довічного утримання.

Згідно ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати зроблені набувачем на утримання та або догляд відчужувача не підлягають поверненню.

На підставі викладеного обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, щодо задоволення позовної вимоги про повернення сторін в попередній стан, шляхом повернення ОСОБА_2 у власність квартири АДРЕСА_1.

Проте, відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи - позовної заяви ОСОБА_2, остання просила розірвати договір довічного утримання та повернути сторони в попередній стан.

Тому рішення слід ухвалювати в межах заявлених позовних вимог.

Крім того, дана позовна вимога про повернення сторін в попередній стан не погіршує становище відповідачки, яке визначене ст. 756 ЦК України, а тому підлягає викладенню в редакції зазначеній ОСОБА_2

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 за їх безпідставністю - в апеляційному порядку не оскаржується і підстав для його скасування, передбачених ч. 3 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що вартість спірної квартири становить 31 094,00 грн. (а.с. 36-37), то з відповідачки слід було стягнути судовий збір в розмірі 310,94 грн., а не 2200 грн., як ухвалено районним судом.

На підставі вищенаведеного, апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2013 року, у якому ухвалою суду від 26 травня 2014 року внесено виправлення та додаткові рішення цього ж суду від 28 січня та 26 травня 2014 року, як такі, що ухвалені з неправильним застосуванням норм процесуального права - зміні з викладенням рішення у новій редакції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 3 ст. 307, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 листопада 2013 року, у якому ухвалою суду від 26 травня 2014 року внесено виправлення та додаткові рішення цього ж суду від 28 січня та 26 травня 2014 року - змінити та викласти рішення у наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Розірвати договір довічного утримання, укладений шістнадцятого травня дві тисячі одинадцятого року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 561 та повернути сторони в попередній стан.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 310,94 грн. (триста десять гривень 94 копійки) оплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Тропак О.В.