Справа № 352/2218/14-ц
Провадження № 2/352/1212/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Гургули В.Б.

секретаря Кожуховської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорм позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу за договорм позики.

Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що 10 жовтня 2008 року відповідач позичив в нього грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США з строком повернення на три місяці, тобто до 10 січня 2009 року на підтвердження чого написав власноручно письмову розписку. 20 лютого 2011 року відповідач додатково позичив ще грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 20 квітня 2011 року, що підтверджується власноручно написаною ним розпискою. До даного часу жодних коштів відповідач не повернув, ухиляється від зустрічей і бесід, ігнорує телефонні дзвінки.

10.12.2014 року позивач та його представник подали до суду доповнення до позовної заяви щодо збільшення розмірну позовних вимог, оскільки з часу звернення до суду суттєво зріс курс долара, тому просили стягнути з відповідача загальну суму боргу у розмірі 934 800 грн.

Також позивач просить поновити пропущений строк звернення до суду, оскільки він не мав можливості звернутися до суду, так як утримувався під вартою в Івано-Франківському слідчому ізоляторі з 24.06.2011 року по 27.06.2014 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник позов підтримали, просили задовольнити його в повному обсязі, підтвердили обставини, на які він посилається в позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, надали суду заперечення на позовну заяву, в якому просять застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 за пропуском строку позовної давності, також просили відмовити в задоволенні позовних вимог, так як термін виконання відповідачем зобов'язання сплив. Вказали в запереченні, що відповідач повернув борг позивачу, але він має намір безпідставно, вдруге отримати від відповідача кошти, які йому не належать, оскільки при поверненні йому боргу, він не повернув відповідачу боргову розписку.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач передав відповідачу згідно з письмовою розпискою від 10.10.2008 року кошти в сумі 50000 умовних одиниць, які відповідач зобов'язався повернути до 10 січня 2009 року та згідно розписки від 20.02.2011 року кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 20 квітня 2011 року.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як встановлено судом підтвердженням позики грошових коштів відповідача у позивача є боргові розписки, написані власноручно відповідачем, в якій зазначено, що ОСОБА_2 позичив у позивача 50 000 умовних одиниць та 10 000 доларів США. Крім того вказані борги він зобов'язувався повернути до 10 січня 2009 року та 20 квітня 2011 року, що і зазначено в боргових розписках.

У відповідності зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи перебіг позовної давності для позивача почався від дня, коли він довідався про порушення свого права і, як вбачається із боргової розписки, яку позивач надав суду для нього перебіг позовної давності почався саме з часу настання виконання зобов'язання відповідачем, тобто, із 11.01.2009 року та 21.04.2011 року, про що йому було достеменно відомо, адже боргова розписка відповідача зберігалася саме у нього.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представником відповідача в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, суд вважає, що позивач та його представник не довели в судовому засіданні поважності пропуску ним строку позовної давності, не довели обставин, за яких він не мав можливості звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Тому виходячи з вищенаведеного суд вважає, що відсутні будь-які поважні причини для поновлення позивачу строку звернення до суду, через що суд вважає доцільним застосувати позовну давність до спірних відносин сторін, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, згідно норм діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження пропущення ним строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорм позики слід відмовити.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 256, ч. 1 ст. 257, ч.ч. 2, 4, 5 ст. 261, ст. 267, ст. 610, ст. 625, ч. 2 ст. 1046, ст. 1047, ст. 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, ч. 1 ст. 60, ст.ст. 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий В.Б. Гургула