АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В. Поливач Л.Д..

при секретарі: Колотілову О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 2 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 квітня 2014 року між нею та ОСОБА_2 шляхом написання боргової розписки було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 8500 грн. строком до 30 червня 2014 року. Оскільки відповідач ухиляється від повернення грошових коштів, позивач просила суд стягнути з нього борг за договором позики в розмірі 8500 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2400 грн., 2000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 2 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 8500 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2400 грн., витрати за оплату судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп., всього 11387 грн. 20 коп. В частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, а саме ст. 169 ЦПК України, оскільки мав відкласти розгляд справи у зв'язку з тим, що відповідач повідомила про причини своєї неявки і просила суд відкласти розгляд справи. Скаржник посилається на те, що розписку вона написала, а грошові кошти насправді нею отримані не були. Крім того, суд першої інстанції не перевірив правову природу договору позики, не встановив, чи дійсно відповідач отримувала від позивача грошові кошти в борг. Наявна у позивача розписка не може вважатись доказом на підтвердження факту передачі грошей у борг, так як вона грошей у борг не брала, відповідно договір позики не укладався. Також апелянт вважає незаконним та необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї витрат на правову допомогу та судового збору.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просила її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_3 .заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу відхилити.

Рішення суду в частині незадоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України не переглядається.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що згідно розписки від 24 квітня 2014 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 8500 грн. та зобов'язалась їх повернути до 30 червня 2014 року.

Статтею 1046 ЦК Українипередбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не буди одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Заперечуючи факт отримання коштів, ОСОБА_2 посилалась на те, що фактично грошей від ОСОБА_4 вона не отримувала.

Проте, зі змісту ст. 1047 ЦК України випливає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання по поверненню боргу за договором позики не виконала, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення суми боргу за договором позики та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1

Під час дослідження доказів та встановлення зазначених фактів щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики,судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині розподілу судових витрат та стягнення з відповідачки витрат понесених позивачкою на правову допомогу підлягає скасуванню, оскільки як вбачається договір про надання ОСОБА_1 юридичних послуг укладено між нею та ТОВ «Закон. Справедливість. Порядок», проте доказів на підтвердження надання її зазначеним товариством юридичної допомоги, відповідних розрахунків та внесення позивачкою оплати за ці послуги матеріали справи не містять.

Ураховуючи встановлені судом обставини, в решті рішення суду першої інстанції, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скаргизазначенихвисновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду, в основній його частині, без змін.

З огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313- 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 2 вересня 2014 року, в частині стягнення витрат на правову допомогу, скасувати.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 2 вересня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: