У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом комунального підприємства «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2012 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року комунальне підприємство «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва (далі - КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва) звернулось до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість з оплати за житлово-комунальні послуги в розмірі 17 928 грн 85 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1, послуги з утримання будинку та прибудинкової території, постачання гарячої та холодної води в якому забезпечує КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва.

Відповідачі щомісяця отримували рахунки на оплату квартирної плати та комунальних послуг, але платежі здійснювали не систематично, що призвело до утворення заборгованості.

У жовтні 2010 року КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва зверталось до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, але ухвалою Дарницького району м. Києва від 13 грудня 2010 року судовий наказ скасовано.

Станом на червень 2012 року заборгованість відповідачів за житлово-комунальні послуги становить 17 928 грн 85 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року, позов задоволено. Стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість у розмірі 17 928 грн 85 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру серія Б № 5702.

Відповідно до довідки форми № 3у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Заборгованість відповідачів за житлово-комунальні послуги за період із грудня 2003 року до червня 2012 року становить 17 928 грн 85 коп.

Вирішуючи спір та стягуючи з відповідачів нараховану позивачем заборгованість у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 частково сплачувала кошти за житлово-комунальні послуги, зокрема, і в більшому розмірі, ніж було пред'явлено до оплати, що свідчить про визнання відповідачами заборгованості і бажання її погасити.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

У запереченнях на позов ОСОБА_3 посилалась на те, що позивач може вимагати стягнення боргу у межах позовної давності, а саме: з березня 2009 року до березня 2012 року (а.с. 22).

У суді першої інстанції представник ОСОБА_3 заявляв клопотання про застосування позовної давності.

Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Дарницького району м. Києва від 13 грудня 2010 року скасовано судовий наказ, виданий цим судом 5 листопада 2010 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 у червні 2006 року замість нарахованої суми за травень у розмірі 175 грн 98 коп. сплатила 395 грн 98 коп., у вересні 2006 року замість 158 грн 18 коп. - 458 грн 18 коп., у березні 2008 року замість 319 грн 55 коп. - 557 грн 16 коп., у травні 2008 року замість 315 грн 29 коп. за березень та 309 грн 89 коп. за квітень - 775 грн 18 коп., у жовтні 2008 року замість 325 грн 49 коп. - 900 грн, у грудні замість 438 грн 80 коп. - 938 грн 80 коп. Суд дійшов висновку, що оплата комунальних послуг у більшому розмірі у зазначений період свідчить про визнання відповідачами боргу і бажання його погасити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Суд першої інстанції належним чином свого висновку щодо переривання позовної давності не мотивував, не з'ясував, чи оплачували відповідачі ті суми, які були зазначені в квитанціях як борг за комунальні послуги, чи оплата за надані послуги в окремі періоди у більшому розмірі свідчить про визнання всього боргу на відповідну дату, чи лише частини боргу, оскільки у разі, якщо дії свідчать лише про визнання частини боргу, то вони не можуть свідчити про переривання позовної давності; не взяв до уваги, що дії, які свідчать про визнання боргу, переривають позовну давність лише у випадку, коли вони вчинені особою до спливу позовної давності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не спростував доводи апеляційної скарги у зазначеній частині та не перевірив доводи і заперечення сторін.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що він не укладав із позивачем договір про надання послуг, тому не повинен їх оплачувати.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13) та від 25 листопада 2014 року (справа № 3-184гс14), пунктом 1 ч. 1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги, якщо вони користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 також зазначає про те, що позивач безпідставно нарахував йому заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 2009 до 2012 року, коли він перебував у СІЗО № 13 у м. Києві. Такі доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу з огляду на те, що судом першої інстанції встановлено, що відповідачі не звертались у встановленому законом порядку до КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва із заявою про припинення нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги на ОСОБА_4 у зв'язку з зазначеними обставинами.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, що унеможливлюють встановлення правильного розміру заборгованості за надані послуги, який підлягає стягненню з відповідачів, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2012 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник