Справа № 333/2540/14-ц
Провадження № 2/333/2318/14
РІШЕННЯ

Іменем України

26 листопада 2014 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрієвої М.М.,

при секретарі Пасюті К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду

м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2. про відшкодування завданих збитків.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне.

21 березня 2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (Продавці) та громадянином США

ОСОБА_6 (Покупець) було укладено договір купівлі-

продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,90 кв.м. Вказаний договір купівлі-продажу було посвідчено

та зареєстровано в реєстрі за № 1094 приватним нотаріусом Київського міського

нотаріального округу ОСОБА_7.

26 вересня 2008 року громадянин США ОСОБА_6 (Продавець) уклав із ОСОБА_8 (Покупець) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,90 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_9. за реєстровим № 1184.

04 листопада 2008 року ОСОБА_8 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) уклали між собою договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 81,90 кв.м., що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10. в реєстрі за № 1947.

06 березня 2009 року ОСОБА_2 (Продавець) та громадянин Королівства Швеція ОСОБА_1 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 81,90 кв. м., який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11. та зареєстровано в реєстрі за № 774.

12 березня 2009 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на вищевказану квартиру у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про що ним було отримано реєстраційне посвідчення № 023934. Після належного оформлення всіх документів на придбану квартиру ОСОБА_1, маючи намір після виходу на пенсію переїхати жити до України, зробив у квартирі ремонт, аби облаштувати собі гідне житло. Однак, зважаючи на те, що на сьогоднішній день постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Королівство Швеція, а в придбану у м. Києві квартиру він лише періодично навідується, позивач був здивований, коли повернувшись одного разу до України побачив на дверях належної йому квартири вимогу державного виконавця про необхідність виконання рішення суду, а саме - виселення, із квартири АДРЕСА_1. Звернувшись до державного виконавця, представник ОСОБА_1 дізнався про існування двох судових справ, пов'язаних із належною заявнику квартирою, в рамках однієї з яких було прийнято рішення про виселення ОСОБА_1 та витребування квартири від нього на користь громадянина США ОСОБА_6.

Шевченківським районним судом м. Києва 04 травня 2012 року по справі № 2- 12778/11 за позовом громадянина США ОСОБА_6 до ОСОБА_1 було ухвалено заочне рішення, яким останнього виселено із належної йому квартири та витребувано квартиру на користь позивача. 25 червня 2013 року Апеляційним судом м. Києва апеляційну скаргу було відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва - залишено без змін. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, внаслідок розгляду поданої представником ОСОБА_1 касаційної скарги, було прийнято ухвалу від 30 липня 2013 року по справі № 6-33280ск13, відповідно до якої у відкритті касаційного провадження відмовлено. Таким чином, на сьогоднішній день, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.05.2012 року, набрало законної сили, яким у ОСОБА_1 було вилучено придбану ним у ОСОБА_2 (Відповідача) квартиру, оскільки договір купівлі-продажу попереднього власника було визнано недійсним. Оскільки внаслідок прийняття Шевченківським районним судом м. Києва судового рішення ОСОБА_1 на підставах, що виникли до купівлі квартири, про які він не знав і не міг знати, позивач втратив право власності на придбану ним квартиру та відповідно

поніс збитки, що полягають у необхідності відновлення ним свого матеріального

становища. Враховуючи ту обставину, що квартира була придбана ОСОБА_1 у

ОСОБА_2. за ціною, що становить 2002000 (два мільйони дві тисячі) гривень, просить суд стягнути з ОСОБА_2. на його користь завдані збитки у розмірі 2002000 гривень.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача ОСОБА_12. в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, подала заяву, про розгляд справи за її відсутності. У минулих судових засіданнях позов підтримала в повному обсязі, з підстав викладених в ньому, просила суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Проте, у минулому судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 продали громадянину США ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,90 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.03.2007 року, який посвідчено

приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1094.

Громадянин США ОСОБА_6 продав ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 80,90 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.09.2008 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_9. за реєстровим № 1184.

ОСОБА_8 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 81,90 кв.м., що підтверджується договором купівлі - продажу від 04.11.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10. в реєстрі за № 1947.

ОСОБА_2 продав громадянину Королівства Швеція ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 81,90 кв. м., що підтверджується договором купівлі - продажу від 06.03.2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11. та зареєстровано в реєстрі за № 774.

ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1, у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», що підтверджується реєстраційним посвідченням № 023934 від 12.03.2009 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.05.2012 року позовом громадянина США ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про витребування майна та виселення - задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2013 року, апеляційну скаргу відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.05.2012 року -залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2013 року у відкритті касаційного провадження за вищевказаною справою - відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.07.2011 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26.09.2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, з моменту його вчинення - 26.09.2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013 року, апеляційну скаргу відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.07.2011 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2013 року у відкритті касаційного провадження за вищевказаною справою - відмовлено.

ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 за грошові кошти у розмірі 2002000 гривень, що підтверджується договором купівлі - продажу від 06.03.2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11. та зареєстровано в реєстрі за № 774.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За вимогами ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленум Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Отже, необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або спільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) здійснення дій представника в межах наданих йому повноважень. При цьому обов'язково слід встановити зловмисну домовленість між представником однієї сторони з другою стороною, яку слід розуміти як навмисні дії представника, тобто усвідомлення ним, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для довірителя наслідків та бажає (або свідомо допускає) їх настання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8. рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.07.2011 року був визнаний недійсним. Отже, ОСОБА_2. придбав квартиру у ОСОБА_8., яка не належить йому на праві власності. А ОСОБА_2., в свою чергу, продав ОСОБА_1 вищезазначену квартиру, яка не належала йому на праві власності.

Відповідно до ст.659 ЦК України продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Згідно зі ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до ст. 660 ЦК України відповідальність продавця перед покупцем настає у тому разі, якщо покупець доведе, що його участь у справі не могла запобігти відчуженню у нього речі, він вправі притягти продавця до відповідальності перед ним за відсудження речі. Питання відповідальності продавця перед покупцем у разі відібрання речі вирішується в межах іншого позовного провадження - за позовом покупця до продавця.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, то розглядається віндикаційний позов. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то визнаються недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляється позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). У разі задоволення віндикаційного позову повинно бути вирішено питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 216, 659- 661 ЦК України, 10, 11, 57-60, 88, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, РНОКПП № НОМЕР_2, який мешкає за АДРЕСА_3, завдані збитки у розмірі 2002000 (два мільйони дві тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_1, РНОКПП № НОМЕР_2, який мешкає за АДРЕСА_3 судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва