Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П..

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О..

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 і малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_5 та малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2014 року,

встановила:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 52 688,25 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, завдану залиттям квартири.

Обґрунтовувала позов тим, що 13 жовтня 2011 року сталося залиття належної їй квартири з причин самовільного переобладнання системи центрального опалення в квартирі поверхом вище.

Під час розгляду справи судом проведено заміну неналежного відповідача на належного - ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, як законного представника неповнолітньої ОСОБА_5 та малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в рахунок відшкодування майнової шкоди 31 070,40 грн, 2 500 грн моральної шкоди та 2 150 грн витрат на правову допомогу.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2014 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, а власниками квартири № 160, розташованої поверхом вище, є ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - діти ОСОБА_4. Саме з цієї квартири 13 жовтня 2011 року сталося залиття квартири позивача, внаслідок якого їй завдано майнової шкоди на загальну суму 31 070,40 грн, моральної у сумі 2 500 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач як законний представник дітей має нести відповідальність за шкоду, заподіяну позивачеві внаслідок неналежного виконання своїх зобов'язань щодо збереження та використання майна дітей в їх інтересах.

Такі висновки судів відповідають встановленим обставинам та зроблені з додержанням норм матеріального, процесуального права.

Відповідно до ст. 179 Житлового кодексу Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.18 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власники квартир зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримувати правил пожежної безпеки. При появі несправностей у квартирі вживати заходів до їх усунення власними силами або силами підприємства по обслуговуванню житла.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відповідальності, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Так як згідно зі ст. 319 ЦК України власність зобов'язує, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

За нормою частини другої ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 152 Житлового кодексу Української РСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Згідно з ч. 3 п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, п. 1.4.1. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 25.08.2005 року №927/11207, переобладнання та перепланування жилих приміщень проводиться за відповідними проектами, з дозволом власника будинку та органів місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є матір'ю неповнолітньої ОСОБА_5, 1997 року народження, та малолітніх дітей ОСОБА_6, 2001 року народження, та ОСОБА_7, 2003 року народження.

Згідно з ч. 1 статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Встановивши, що причиною залиття квартири позивача є розрив кульового крану у квартирі № 160, встановленого при самовільному переобладнанні системного опалення у належній дітям ОСОБА_4 квартирі, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про захист прав позивача у спосіб, обраний нею, з урахуванням часткового доведення розміру шкоди.

Частиною 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи відповідача стосовно відповідальності батька неповнолітніх не впливають на правильність висновків попередніх інстанцій.

Із матеріалів справи вбачається, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги та зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, фактично зводяться до переоцінки доказів і незгодою заявника із висновками судів по їх оцінці.

Суди на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_5 та малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко