провадження 2/201/3814/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 грудня 2014 року звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про розірвання шлюбу та стягнення
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини. Позивач в своєму позові
посилається на те, що з відповідачем
знаходиться у зареєстрованому шлюбі з
08 грудня 2010 року, від шлюбу мають одну
спільну неповнолітню дитину: сина
ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя не
склалося, в сім'ї не було
взаєморозуміння, виникали сварки,
конфлікти, що призвело до розпаду сім'ї.
Разом фактично мешкають, але спільне
господарство не ведуть, подружні
стосунки припинені в кінці 2013 року,
мають психологічну несумісність,
стосунки не підтримують. Сім'я
розпалася та поновлена бути не може.
Примирення та збереження сім'ї не
можливе. Спору, пов'язаного з майном, на
теперішній час немає, дитина мешкає з
матір'ю. Просила шлюб розірвати,
прізвище залишити просила шлюбне
«ОСОБА_1». Крім того, відповідач у
вихованні та матеріальному
забезпеченні дитини участі не приймає,
мешкають разом. Вона зараз працює,
доглядає дитину, матеріально погано
забезпечена. Просила також стягувати з
відповідача на її користь аліменти на
утримання неповнолітньої дитини до
досягнення сином повноліття по 1500 грн.
щомісячно, задовольнивши позов в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
про розірвання шлюбу фактично не
визнав, заперечував проти розірвання
шлюбу, вважаючи можливим збереження
сім'ї, оскільки в них є неповнолітня
дитина, подружні стосунки не припинені,
мешкають разом і належних заходів для
збереження сім'ї ще не вживали; щодо
стягнення аліментів не заперечував,
надає матеріальну допомогу
добровільно і зараз, позов заявлено
через вимоги про розлучення, вважав за
можливе стягувати аліменти і за
рішенням суду, але в меншій сумі, ніж
того просить позивач, оскільки в нього
робота часто змінюється, зараз
заробітна плата близько 3000 грн. на
місяць і виходячи з його матеріального
стану він не може виплачувати заявлену
суму. Фактично не заперечував проти
часткового задоволення всіх позовних
вимог.

Вислухавши пояснення позивача і
відповідача, з'ясувавши думку сторін,
оцінивши добуті та представлені
докази, перевіривши матеріали справи,
суд вважає позов обґрунтованим і
підлягаючим задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом в судовому засіданні
встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2
знаходяться в шлюбі з 08 грудня 2010 року,
що зареєстрований відділом реєстрації
актів цивільного стану Солонянського
районного управління юстиції
Дніпропетровської області, актовий
запис № 166. Від цього шлюбу мають одну
спільну неповнолітню дитину: сина
ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сумісне життя між сторонами не
склалося, в сім'ї не було
взаєморозуміння, виникали сварки, що
призвело до розпаду сім'ї, мешкають
разом, мають психологічну
несумісність. З кінця 2013 року, зі слів
позивачки, шлюбних і подружніх
відносин немає, спільне господарство
не ведуть, стосунки підтримують.
Прийняті наміри до порозуміння та
примирення за той час ні до чого не
призвели. Примирення та збереження
сім'ї, на думку позивачки, неможливі.

У відповідності до ст. 110 Сімейного
Кодексу України позов про розірвання
шлюбу може бути пред'явлений одним з
подружжя.

Згідно ст. 111 СК України суд вживає
заходів щодо примирення подружжя, якщо
це не суперечить моральним засадам
суспільства.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Суд вважає позовну заяву про
розірвання шлюбу не підлягаючою
задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: «1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Приймаючи до уваги, що подружжя
стосунки підтримує, сумісно
господарство не веде, але фактично
мешкає разом, відповідач заперечує
проти розлучення і вважає, що
примирення між сторонами можливе,
спільне мешкання можливе, не
підтримують шлюбні відносини не
тривалий час, спору стосовно спільно
нажитого майна зараз немає, але
належних заходів до збереження шлюбу
та вирішення питань подружнього життя
сторони не приймали, раніше до суду з
питанням про розірвання шлюбу
зверталися, суд вважає на цей час
можливим примирення сторін і
збереження сім'ї сторін та не можливим
розірвання шлюбу між ними.

Судом також встановлено, що на
теперішній час позивач ОСОБА_1 мешкає
разом зі своєю неповнолітньою дитиною,
займається її вихованням та
утриманням, лікуванням. Відповідач на
утримання сина регулярну матеріальну
допомогу не надає.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України
частка заробітку (доходу) батька, яка
буде стягуватися як аліменти на дитину,
визначається судом. Якщо стягуються
аліменти на двох і більше дітей, суд
визначає єдину частку від заробітку
(доходу) батька на їх утримання, яка
буде стягуватися до досягнення
найстаршою дитиною повноліття.

Судом встановлено, що син сторін
ОСОБА_3 неповнолітній, свого постійного
доходу не має, знаходиться на утриманні
своєї матері, яка на теперішній час
працює, має скрутне матеріальне
становище і потребує матеріальної
допомоги від батька, тому суд вважає
можливим стягувати з відповідача на
користь позивача аліменти на утримання
вказаного сина ОСОБА_3 до досягнення
ним повноліття щомісячно по 800 грн.. При
цьому суд враховує ті обставини, що
відповідач намагається виплачувати
аліменти в добровільному порядку, але
не тривалий час і не регулярно, працює,
має доходи і суттєве матеріальне
становище.

Верховний суд України, в абз. 2 п. 17
постанови № 3 Пленуму «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» від 15 травня 2006
року роз'яснив, що вирішуючи питання
щодо розміру аліментів, суд повинен
ураховувати: стан здоров'я, матеріальне
становище дитини і платника аліментів;
наявність в останнього інших
неповнолітніх дітей, непрацездатних
чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх
дочки, сина; інші обставини, що мають
істотне значення.

Щодо матеріального становища
відповідача: судом встановлено,
відповідач працює, отримую регулярно
заробітну плату, інших прибутків не
отримує, єдиним джерелом доходу є
заробітна плата, міняє роботу. З
наведеного вбачається що доходи
відповідача є незначними і не дають
можливості сплачувати аліменти на
утримання неповнолітнього сина у
великій грошовій сумі.

Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182
Сімейного кодексу України
«Мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не може бути меншим, ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку», який на
період з 01 січня 2014 року до 30 червня 2014
року - встановлений у розмірі 1286 грн.,
мінімальна сума аліментів не може бути
менша за 385.80 грн., а тому враховуючи
обставини матеріального становища
відповідача, обґрунтований, розумний,
та справедливий розмір аліментів у
твердій грошовій сумі буде становити 800
грн. щомісячно до досягнення дитиною
повноліття. З цим погодилися і сторони.

При цьому суд враховує ті обставини, що
відповідач частково виплачує аліменти
в добровільному порядку, працює, має
регулярні доходи і суттєве матеріальне
становище.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

При таких обставинах суд вважає
доведеними обставини позову, а тому
можливим їх часткове задоволення.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України
аліменти на дитину присуджуються за
рішенням суду від дня пред'явлення
позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд
може присудити аліменти і за минулий
час.

Враховуючи вимоги ст. 199 СК України,
суд вважає необхідним стягувати
аліменти з відповідача на користь
позивачки на утримання
неповнолітнього сина з 09 грудня 2014
року.

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення.

Зважаючи на те, що позивачка працює,
але має скрутне матеріальне становище
і важкі сімейні обставини, державну
грошову допомогу не отримує, інших
джерел доходу (крім зарплати) не має,
суд вважає можливим допустити негайне
виконання судового рішення.

У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК
України якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового
збору в цій частині вимог, тому з
відповідача слід також стягнути
судовий збір в дохід держави у розмірі
243 грн. 60 коп..

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов по цим вимогам
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно відповідача та їх сина по
незаконним (з точки зору відповідача)
діям відносно нього та предмета спору і
не довів цього, твердження відповідача
про наявність будь-яких інших
зобов'язань стосовно позовних вимог є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію
відповідача стосовно не погодження з
деякими положеннями позовних вимог,
оскільки вони спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
частково і ОСОБА_1 в задоволенні позову
до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
відмовити, стягувати з ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця с. Григорівка
Солонянського району
Дніпропетровської області, Україна,
аліменти на утримання сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері ОСОБА_1 в
твердій грошовій сумі 800 грн. щомісячно
до досягнення ОСОБА_3 повноліття,
починаючи стягнення з 09 грудня 2014 року,
допустити негайне виконання рішення
про стягнення аліментів в межах суми
платежу аліментів за один місяць,
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений нею при подачі позову
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.,
стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., в
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про розірвання шлюбу і
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини в такому вигляді
ґрунтуються на вимогах закону, а тому
підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 110, 111, 112, 180, 183, 191, 199 СК України, ст. ст.
3, 10, 11, 57-61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2
про розірвання шлюбу відмовити.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженця с. Григорівка Солонянського
району Дніпропетровської області,
Україна, аліменти на утримання сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь матері
ОСОБА_1 в твердій грошовій сумі 800 грн.
щомісячно до досягнення ОСОБА_3
повноліття, починаючи стягнення з 09
грудня 2014 року.

Допустити негайне виконання рішення
про стягнення аліментів в межах суми
платежу аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений нею при подачі позову
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп..

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -