Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 вересня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Куштана Б.П., Готри Т.Ю.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Виноградівського районного суду від 25 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Радгосп «Виноградівський», третя особа Головне управління Державного земельного агентства у Закарпатській області про припинення права постійного користування та вилучення земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому після неодноразового уточнення позовних вимог просив суд припинити право постійного користування та вилучити від відповідача Державного підприємства «Радгосп «Виноградівський» (далі по тексту ДП «Радгосп «Виноградівський») земельну ділянку сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту Буківської сільської ради, площею 0,7948 га для передачі її в користування позивачу.

В обґрунтування позову посилався на те, що 16.05.2007 року ним придбано на прилюдних торгах нерухоме майно - навіс для фруктів, загальною площею 788,4 кв.м., що розташований в с.Букове, б/н Виноградівського району. 06.06.2007 року позивачу видано свідоцтво про придбання арештованого майна з прилюдних торгів. З метою посвідчення права користування земельною ділянкою на якій розташований придбаний ним обєкт нерухомого майна, позивач виготовив технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки натурі площею 4,5848 га за межами населених пунктів Буківської сільської ради.

Однак позивач не в змозі виготовити документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, що знаходиться під обєктом нерухомого майна, оскільки вона перебуває у користуванні відповідача на підставі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою.

Вважає що на підставі ст. 120, п. «е» ст. 141 ЗК України відповідач втратив право користування даною земельною ділянкою, а відтак просив позов задовольнити.

Рішенням Виноградівського районного суду від 25 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що необґрунтовано виходив з того, що такий позов може предявлятися лише органом місцевого самоврядування. Вважає, що право на звернення з таким позовом має і позивач,я кий придбав будівлю, яка розташована на даній земельній ділянці. Посилається на те, що на підставі ст. 120, п. «е» ст. 141 ЗК України відповідач втратив право користування даною земельною ділянкою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено, що 16.05.2007 року ОСОБА_2 придбав на прилюдних торгах навіс для фруктів загальною площею 788,4 кв.м., який розташований в с.Букове, вул. Виноградна, б/н Виноградівьского району, що підтверджується витягом з державного реєстру правочинів від 06.06.2007 року (а.с.8).

06.06.2007 року приватним нотаріусом було видано свідоцтво про придбання арештованого майна з прилюдних торгів, згідно якого ОСОБА_2 належить на праві власності нерухоме майно навіс для фруктів, загальною площею 788,4 кв.м., що розташований в с.Букове, Виноградівського району, вул. Виноградна, б/н, що раніше належало ДП «Радгосп «Виноградівський» (а.с.7).

Позивач звернувся із позовом при припинення права постійного користування та вилучення земельної ділянки, яка необхідна йому для користування даним нерухомим майном, що належить відповідачу на підставі державного акут на право постійного користування землею, посилаючись при цьому на приписи ст. 377 ЦК України, ст. 120, п. «е» ст. 141 ЗК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до позивача не перейшло право на користування земельною ділянкою згідно ст. 120 ЗК України (чинної на момент придбання нерухомого майна), а ст. 377 ЦК України не може застосовуватися до даних правовідносин. Щодо позовної вимоги про вилучення земельної ділянки, то таку має право заявляти виключно орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування, а не фізична особа.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ст. 120 ЗК України (в первісній редакції) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Даною нормою дійсно не передбачався автоматичний перехід права користування на земельну ділянку при придбанні нерухомого майна, розташованого на ній.

Разом з тим, з 01.01.2004 року набрав чинності ЦК України, згідно ст. 377 якого до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При цьому колегія суддів констатує, що і ст. 377 ЦКУ, і ст. 120 ЗКУ регулюють однакове коло суспільних відносин, і незастосування прийнятої пізніше ст. 377 ЦКУ, яка, передбачає більш адекватні існуючим відносинам правила, суперечить, уявній волі законодавця (про що свідчить подальше внесення змін у ст. 120 ЗК України). В протилежному випадку, по даній справі виникла б ситуація за якої власник нерухомого майна не матиме можливості користуватися ним, при цьому навіть за допомогою судового захисту не в змозі буде усунути дану невизначеність. Також не матиме можливість в такому випадку користуватися вказаною земельною ділянкою відповідач, так як на цій ділянці знаходиться нерухоме майно позивача, що унеможливлюватиме її використання за цільовим призначенням. За такої ситуації ні позивач, ні відповідач не матиме змоги користуватися майном, що порушує ст. 1 Протоколу Першого ЄКЗПЛ. Зазначене не узгоджується з принципом верховенства права та не допускається.

З огляду на це, застосування до відносин, що виникли після 01.01.2004 року, положень ст. 377 ЦКУ є виправданим.

З огляду на викладене колегія суддів констатує, що до позивача, внаслідок придбання навісу для фруктів, перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, на якій він розміщений, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування, відповідно до ч.2 ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на момент придбання нерухомого майна).

Відповідно до розяснень викладених в п.18-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції призначалася судова земельно-технічна експертиза для визначення розміру та конфігурації земельної ділянки необхідної для обслуговування вищезазначеного навісу для фруктів.

Згідно висновку №0006/2014 судової експертизи, експертом запропоновано три варіанти розміру та конфігурації земельної ділянки, необхідної для обслуговування навісу для фруктів за адресою с.Букове, вул. Виноградна, б/н Виноградівського району (а.с.78-86).

Згідно першого варіанту експертом запропоновано розподілити земельну ділянку по існуючому фактично двору, який вже використовується для обслуговування навісу. В такому випадку площа земельної ділянки буде становити 0,4019 га та буде забезпечена можливість заїзду вантажних машин, площадок для розвороту, площадок для тимчасового зберігання продукції (Додаток №1 до висновку).

Колегія суддів бере до уваги саме цей варіант висновку, так як розмір та конфігурація земельної ділянки, визначені ним дасть змогу відповідачу використовувати та обслуговувати належне йому нерухоме майно за призначенням. Даний висновок на думку колегії суддів є обґрунтованим та раціональним.

Щодо інших двох варіантів, згідно яких рекомендується виділити земельну ділянку площею 0,7948 га та 0,70 га відповідно, то такі є лише рекомендацією експерта, і як зазначено в самому висновку в даних випадках буде наявна можливість вирощувати необхідну продукцію для зберігання на складі, що не входить в поняття «необхідне для його обслуговування», а відтак такі варіанти не беруться колегією суддів до уваги.

Зважаючи на викладене колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_2 про припинення права користування земельною ділянкою є обґрунтованою, а його порушене право підлягає захисту, шляхом припинення права користування земельною ділянкою відповідача в межах та конфігурації, що визначені варіантом 1 експертизи.

Що стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду про те, що такий позов може предявляти лише орган місцевого самоврядування, то колегія суддів констатує, що такого висновку суд першої інстанції дійшов лише в частині позовних вимог про вилучення земельної ділянки. І такий висновок суду є правильним, оскільки зі змісту ст. 149 ЗК України випливає, що питання вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної та комунальної власності, віднесено до компетенції органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. В частині позовних вимог про припинення права користування земельною ділянкою суд відмовив з підстав наведених вище, а не через предявлення позову неналежним позивачем.

Тобто в цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду приходить висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до приписів п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає зміні в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про припинення права користування землею.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. 377 ЦК України, ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Виноградівського районного суду від 25 червня 2014 року та припинити право постійного користування Державного підприємства «Радгосп «Виноградівський» земельної ділянки площею 0,4019 га за адресою Закарпатська область, Виноградівський район, с.Букове, вул. Виноградна, б/н, на якій розташований належний ОСОБА_2 на праві власності обєкт нерухомості навіс для фруктів, загальною площею 788,4 кв.м.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді