Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/5112/14 Головуючий у 1-й інстанції Куценко М.О.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Мануйлова Ю.С., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 березня 2014 року всправі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсними правочинів та витребування майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточненим у жовтні 2013 року, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, про визнання правочинів недійсними та витребування майна від добросовісного набувача.

В обґрунтування позову зазначав, що 18 грудня 1997 року придбав через товарну біржу двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У березні 2011 року в порядку ст.392 ЦК України він звертався до суду з вимогами про визнання за ним права власності на вказану квартиру і рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.04.2011 року за ним було визнано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

03 січня 2012 року відповідач ОСОБА_4, з якою він перебував у шлюбних відносинах з 08.11.1997 року по 24.01.2008 року, звернулась до суду із позовом до нього про визнання за нею права власності на вказану квартиру відповідно до умов шлюбного договору, укладеного 08.05.2007 року, та із заявою про забезпечення вказаного позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2012 року, яким було скасовано рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.04.2012 року про задоволення позову ОСОБА_4, у задоволенні позову останньої було відмовлено, а ухвалою суду від 07.06.2012 року було скасовано заходи забезпечення позову.

Між тим, 20 квітня 2012 року ОСОБА_4, будучи обізнаною про арешт квартири на підставі її заяви про забезпечення позову, здійснила продаж спірної квартири ОСОБА_5, а ОСОБА_5, в свою чергу, 15 травня 2012 року здійснила продаж зазначеної квартири ОСОБА_2

Посилаючись на те, що придбана ним 18 грудня 1997 року через товарну біржу квартира АДРЕСА_1 являлася його власністю, оскільки при укладанні угоди була передана йому в натурі, а також на те, що її продаж ОСОБА_4 20.04.2012 року ОСОБА_5, а останньою, за угодою від 15.05.2012 року - ОСОБА_2, був здійснений в період дії заборони суду на її відчуження в порядку забезпечення позову ОСОБА_4, отже були здійснені особами, які не мали права на її відчуження, а також порушували його право власності на спірну квартиру, на підставі ст.215 та ст.388 ЦК України остаточно просив визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1: укладений 20.04.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та договір від 15.05.2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, припинити право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру; витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вищезазначену квартиру та зобов'язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 березня 2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення вимоги ОСОБА_3 про витребування квартири на його користь скасувати та ухвалити в цій частині рішення про відмову у задоволенні зазначеної вимоги.

На зазначене рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог, зокрема, щодо визнання недійсними правочинів від 20 квітня 2012 року та від 15 травня 2012 року, та ухвалити в цій частині нове про задоволення зазначених вимог.

На зазначене рішення суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25.12.2013 року було скасовано рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.04.2011 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру і у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_3 було відмовлено, тобто наявність права власності на спірну квартиру останній не довів, а тому не може вимагати його захисту в порядку ст. 388 ЦК України, просить рішення суду скасувати і закрити провадження у справі.

Будучи двічі повідомленими про розгляд справи на 02.12. та 22.12.2014 року представники відповідачів, не з'являючись до апеляційного суду подавали заяви по черзі про відкладення розгляду справи посилаючись на стан здоров'я.

За змістом ст. 169, 305 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання належно повідомленої сторони, незалежно від причин неявки, апеляційний суд розглядає справу на підставі матеріалів справи. А тому колегія судів ухвалила відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України розглядати справу без участі відповідачів та їх представників.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 08.11.1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.2,а.с.75), який24.01.2008 року був розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

18 грудня 1997 року між ОСОБА_8, яка діяла також від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10, і ОСОБА_3 на Енергодарській біржі нерухомості був укладений договір купівлі-продажу двокімнатної квартири загальною площею 52,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1(т.1,а.с.120-131,132,200).

У березні 2011 року ОСОБА_3, посилаючись на необхідність відчуження вказаної квартири, без відома ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на цю квартиру в порядку ст. 392 ЦК України(т.1,а.с.144). Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 квітня 2011 року, яким позов ОСОБА_3 був задоволений і на підставі якого позивач 01.06.2011 року зареєстрував право власності на квартиру (т.1,а.с.6,7), було скасовано рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2013 року і у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (т.2,а.с.20,46-50).

У січні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухомість у виді квартири АДРЕСА_1, з підстав того, що умовами укладеного сторонами шлюбного договору від 08.05.2007 року передбачалось, що зазначена квартира переходить у її власність.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 03 квітня 2012 року, яке набрало законної сили 14.04.2012 року, позов ОСОБА_4 було задоволено, на підставі вказаного рішення 18.04.2012 року ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірну квартиру у Державному реєстрі прав(т.1,а.с.199,200,203зв.).

20 квітня 2012 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу по відчуженню вказаної квартири з ОСОБА_5(а.с.т.1,а.с. 73-74), а на підставі договору від 15.05.2012 року ОСОБА_5 відчужила вказану квартиру ОСОБА_2.(т.1, а.с.115-116).

Рішення Енергодарського районного суду Запорізької області від 03 квітня 2012 року неодноразово переглядалось судовими інстанціями і було скасовано рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28 листопада 2012 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на спірну квартиру було відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із доведеності порушення прав позивача, як власника квартири, право власності на яку виникло у нього на підставі фактично виконаного договору від 18 грудня 1997 року, укладеного через товарну біржу.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними угод про відчуження спірної квартири, суд помилково послався на те, що в період укладання зазначених угод було чинним рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 3 квітня 2012 року, яким право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру було припинено і визнано за ОСОБА_4, а недобросовісність реалізації нею квартири у цей період не доведена, хоча таке посилання не призвело до неправильного вирішення справи.

За вимогами ч.1,2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За правилами ч. 1 ст. 317 ЦК України право розпорядження майном належить власникові.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правовою позицією ВСУ України в справі № 6-52 цс14 від 11.06.2014 року, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

За роз'ясненнями п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів, щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положення ст. 128 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 18 грудня 1997 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинний на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір купівлі-продажу спірної квартири від 18 грудня 1997 року був укладений на біржі, свідчить лише про те, що квартирою позивач не може розпоряджатись, відчужити, але він має речове право, яке підлягає захисту, на підставі ст. 396,388 ЦК України на рівні права власності.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_11 своєї письмової згоди на продаж спірної квартири не давав і 20 квітня 2012 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_5 без згоди позивача.

Таким чином, квартира вибула у ОСОБА_11 без його письмової згоди, а тому за правилами ст. 387, 388, 396 ЦК України він має право витребувати її у добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Майно може бути повернуте за позовом власника (або особи , що має речові права) про витребування майна на підставі ст. ст. 387, 388, 396 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

Таким чином, на час розгляду справи по суті судові рішення, якими визнавалося право власності на квартиру АДРЕСА_1 як за ОСОБА_3, так і за ОСОБА_4, були скасовані, отже за правовою позицією ВСУ України в справі № 6-52цс14 від 11.06.2014 року правових наслідків не мали.

В обґрунтування розглянутого позову ОСОБА_3 про захист порушеного права, як власника зазначеної квартири, шляхом визнання недійсними здійснених поза його волею угод про її відчуження, у тому числі угоди, вчиненої ОСОБА_4, яку власником квартири позивач не вважає, та про витребування квартири від останнього покупця ОСОБА_2.

Відповідно до роз'яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними", норма ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388, 396 ЦК України.

За вказаних обставин рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними угод, укладеної ОСОБА_5, та ОСОБА_2, які, за висновком суду на час їх укладання, являлися добросовісними набувачами, хоча і не містить зазначеного правового обґрунтування, однак по суті є правильним, оскільки відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тому доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі ОСОБА_12, переконливих підстав для його скасування у вказаній частині не містять.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про витребування від ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 в порядку п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, суд виходив з правомірності обраного позивачем способу захисту порушеного права, оскільки, як покупець за укладеною 18 грудня 1997 року на товарній біржі угодою купівлі-продажу, він став власником зазначеного нерухомого майна, враховуючи, що угода носила реальний характер і недійсною не визнавалась.

При цьому суд посилався на ст. 128 ЦК України(1963 року), відповідно до якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, що ОСОБА_3, немає прав на спірну квартиру спростовується договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 на Енергодарській біржі нерухомості (т.1,а.с.120-131,132,200).

Отже висновок суду про витребування квартири є по суті правильним, бо право на витребування майна має не тільки власник, але і особа, що має речові права на майно, а тому за правилами ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При цьому не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_13 про закриття провадження у справі з підстав недоведеності наявності у ОСОБА_3 прав власника спірної квартири, оскільки вони суперечать встановленому ст. 3,11 ЦПК України , яка передбачають можливість звернення на захист своїх прав та інтересів до суду та принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Норми ЦПК України не передбачають можливості заміни позивача зі ініціативою суду, а недоведеність позивачем порушення його прав є підставою для відмови у позові і такі обставини ст. 205 ЦПК України в якості підстав закриття провадження у справі не передбачені.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позову про визнання недійсними договорів купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, э законними та такими що відповідають роз'ясненням п.9,10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними ". Рішення суду є справедливим , правильним по своєї суті, порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи в апеляційних скаргах не зазначено, а тому колегія судів вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст.307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 березня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді