Справа №485/1768/14-ц 22.12.2014 22.12.2014 22.12.2014
Провадженя № 22ц/784/3341/14
Головуючий у 1 інстанції Квєтка І.А.
Категорія - 48 Доповідач в
апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

22 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Миколаївського
апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка
О.І.,

із секретарем судового засідання
Яценко Л.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 03 листопада 2014 року, ухваленого у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про поділ незавершеного
будівництва, що є об'єктом спільної
сумісної власності, який придбано ними
за час проживання у шлюбі, та поділ
земельної ділянки, -

у с т а н о в и л а :

21 серпня 2014 року ОСОБА_2 пред'явила до
ОСОБА_4 вищезазначений позов, який
обґрунтовувала наступним.

13 вересня 2001 року сторони уклали, а 15
лютого 2011 року розірвали шлюб (а.с. - 15).

29 квітня 2004 року вони за договором
купівлі-продажу набули у спільну
сумісну власність земельну ділянку
загальною площею 0, 25 га, розташовану по
АДРЕСА_1 (а.с.- 7), для спорудження
житлового будинку, в якому планували
спільно проживати, та господарських і
підсобних приміщень.

20 червня 2006 року рішенням Василевської
сільської ради їм надано дозвіл на
будівництво названих об'єктів на
зазначеній земельній ділянці.

З того час у і до 2010 року ними за спільні
кошти було збудовано: житловий будинок,
гараж, господарче приміщення, літній
душ, вбиральню, погріб, огорожу з
воротами.

Практично усі названі споруди було
приведено до повної будівельної
готовності та стану їх використання за
призначенням.

Після розірвання шлюбу вони ще деякий
час проживали однією сім'єю, однак, в
вересні 2013 року відповідач вигнав її із
спільного будинку і з того часу
перешкоджає користуватися як будинком
так і спільною земельною ділянкою.

Посилаючись на відсутність згоди між
нею та відповідачем, щодо способу та
порядку поділу названого майна,
просила його поділити за судовим
рішенням, визначивши за кожним право
власності на ? частки будинку та
господарських споруд, а також поділити
земельну ділянку для їх
обслуговування.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримала та просила
задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував,
пояснивши, що будівництво будинку
розпочав вже після розірвання шлюбу і
усі витрати на нього здійснював за
власні кошти. Позивачка участі у
будівництві не приймала. Крім того,
будівництво будинку ще не завершено,
він не зданий в експлуатацію і не
придатний для проживання.

Представник третьої особи у вирішені
позову поклався на розсуд суду.

Рішенням Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 03
листопада 2014 року позов задоволено
частково.

Ухвалено провести поділ земельної
ділянки, виділивши ОСОБА_2 частину
земельної ділянки площею 1 250 м2, що
знаходиться по АДРЕСА_1, яка зазначена у
схемі розподілу земельної ділянки,
згідно варіанту № 2 у додатку № 4
висновку судової будівельно-технічної
експертизи № 64 від 20 жовтня 2014 року.
Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 986
гривень 80 копійок судових витрат. В
задоволені решти позовних вимог
відмовлено за відсутністю правових
підстав для цього.

ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати й
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи та
положенням чинних цивільного та
сімейного законодавств.

Апеляційну скаргу слід відхилити і
залишити без змін рішення суду І
інстанції, оскільки районний суд
ухвалив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що сторони в
рівних частках є співвласниками
спірної земельної ділянки, а тому
обидва мають право на її половину.
Оскільки 2 варіант поділу є найбільш
зручний і не утискує прав сторін, то за
ним і слід провести поділ ділянки.
Будинок та інші споруди, що є на
ділянці, не можуть бути поділені,
оскільки є об'єктом незавершеного
будівництва і їх готовність дорівнює в
діапазоні від 20 % і до 57%.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх доведеними, а висновки, щодо
результату вирішення справи - вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із його
загальних засад про неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; судовий
захист цивільного права та інтересу;
справедливість, добросовісність та
розумність, перш за все регулюються
особисті немайнові та майнові
відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, при рівності прав щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржуване рішення повністю
відповідає зазначеному.

Так, згідно з приписами ст.5 ЦК України
та п.4 Прикінцевих та перехідних
положень цього Кодексу, норм розділу VII
Прикінцеві положення СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

Відповідно до ст.ст.60,61,70 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного сумісного майна подружжя»
№11 від 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Порядок проведення робіт з поділу,
виділу та розрахунку часток житлових
будинків, будівель, споруд, іншого
нерухомого майна при підготовці
проектних документів щодо можливості
проведення цих робіт визначається
Інструкцією щодо проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об'єктів
нерухомого майна, затвердженою наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 18 червня 2007 року за № 55
(далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної
Інструкції поділ об'єкта нерухомого
майна (виділ частки) на окремі
самостійні об'єкти нерухомого майна
здійснюються відповідно до
законодавства на підставі висновку
щодо технічної можливості такого
поділу (виділу) з дотриманням чинних
будівельних норм та з наданням кожному
об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції
передбачено, що не підлягають поділу
об'єкти нерухомого майна, до складу
яких входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна. Питання щодо
поділу об'єктів нерухомого майна може
розглядатись лише після визнання права
власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами ст.ст.316, 317, ч.ч.1,2 ст.376 ЦК
України.

Так, ураховуючи те, що за змістом
ст.ст.316, 317 ЦК України право власності -
це право особи володіти, користуватися
та розпоряджатися своїм майном на свій
розсуд, але у межах, передбачених
законом, здійснення особою самочинного
будівництва відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК
України не породжує в неї права
власності на таке майно, відтак
виключає це майно із цивільного
обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме
майно не є об'єктом права власності, а
тому не може бути предметом поділу
(виділу) згідно з нормами ст.ст. 364, 367 ЦК
України.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України
самочинним вважається будівництво
житлового будинку, будівлі, споруди,
іншого нерухомого майна, якщо вони
збудовані на земельній ділянці, що не
була відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї
норми самочинним є будівництво об'єкта
нерухомого майна за наявності
будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на
будівництво, проекту або порушення
умов, передбачених у цих документах,
тягне визнання такого будівництва
самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК
України.

Головним наслідком самочинного
будівництва є те, що в особи, яка його
здійснила, не виникає права власності
на нього, як на об'єкт нерухомості (ч.2
ст. 376 ЦК України).

До того ж, в розумінні ч.1 ст.376 ЦК
України самочинним будівництвом є не
тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт
нерухомості, який виник у результаті
реконструкції, капітального ремонту,
перебудови, надбудови вже існуючого
об'єкта, здійснених без одержаного
дозволу місцевих органів виконавчої
влади чи органів місцевого
самоврядування, розробленої та
затвердженої в установленому порядку
проектної документації, дозволу на
виконання будівельних робіт, наданого
органами архітектурно-будівельного
контролю, оскільки в результаті таких
дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на
який власником (власниками) отримано
право власності. Усі об'єкти нерухомого
майна, які зведені після одержання акта
приймання в експлуатацію, незалежно
від того, значились вони до одержання
акта приймання в проектній
документації чи ні, вважаються
самочинними (п.3.4.1.Методичних
рекомендацій з питань технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України від 5
вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні
рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта
нерухомості міститься в п.3 Державних
будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові
будинки. Реконструкція та капітальний
ремонт, затверджених наказом
Міністерства регіонального розвитку і
будівництва України від 22 липня 2009 року
№295 (далі - ДБН), відповідно до якого
реконструкція - це така перебудова
будинку, наслідком якої є зміна
кількості приміщень, їх площі,
геометричних розмірів та
функціонального призначення, заміна
окремих конструкцій.

Таким чином, норма ч.1 ст.376 ЦК України
підлягає застосуванню й до випадків
самочинної реконструкції об'єкта
нерухомості, у результаті якої об'єкт
набуває нових якісних характеристик
(зміна конфігурації, площі та кількості
приміщень, втручання в несучі
конструкції, улаштування дверних
прорізів у капітальних стінах тощо;
розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом ч.1 ст.376 ЦК України
правила про самочинне будівництво і
його наслідки поширюються на всі
випадки будівництва (реконструкції)
всіх типів будівель, споруд та іншого
нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає
підстави для висновку про те, що не
підлягають поділу (виділу) об'єкти
нерухомого майна, до складу яких
входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом ст.ст.357, 376,
розділу 3.4. Методичних рекомендацій
№146, п.3 ДБН власник може самостійно
здійснювати такі переобладнання
об'єкта нерухомого майна, які не
підпадають під ознаки реконструкції
або перебудови, не суперечать закону,
не порушують прав та охоронюваних
інтересів інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, у
зареєстрованому шлюбі сторони
перебували з 13 вересня 2001 року і до 15
лютого 2011 року (а.с. -15).

29 квітня 2004 року вони за нотаріально
посвідченим договором придбали у
спільну часткову власність земельну
ділянку загальною площею 0, 25 га,
розташовану по АДРЕСА_1 (а.с. - 7).

На ній вони збиралися збудувати у
спільну власність новий будинок,
знісши споруди, що знаходилися на ній,
на що 15 липня 2005 року отримали дозвіл
сільської ради (а.с. - 13,14) та отримавши
обов'язок оформити будівельний паспорт
та іншу технічну документацію, а після
закінчення будівництва - здати будинок
в експлуатацію.

Проте намір не було здійснено до кінця,
будинок і господарські будівлі так і не
були зведені, а, відповідно, і не були
прийняті в експлуатацію. За висновком
судової будівельно-технічної
експертизи № 64 від 20 жовтня 2014 року їх
готовність коливається від 20,31% -
житловий будинок літер «Б», до 36,86% -
допоміжна споруда літ. «Ж» та погріб
літер «Е» (а.с. - 68-95).

Таким чином, розпочатий будівництвом
об'єкт нерухомості є незакінченим і не
введеним, відповідно до Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
за №461 від 13 квітня 2011 року, в
експлуатацію, як того вимагає чинне
законодавство.

За такого, спірний об'єкт слід вважати
об'єктом самочинного будівництва, а не
об'єктом спільної сумісної власності
сторін, що позбавляє суд можливості
вирішити питання про його поділ. Не
може вирішити суд і питання щодо долі
наявних на ділянці будівельних
матеріалів, оскільки такої вимоги не
було заявлено, а вийти за межі
заявлених вимог суд з власної
ініціативи не може.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги в
частині вирішення процесуальної долі
об'єкту розпочатого будівництва немає.

Немає їх і в частині поділу земельної
ділянки.

Позивачці виділено практично
незайняту земельну ділянку, яка
відповідає її частці, а тому вважати, що
таким виділом порушено її право
власника, підстав немає. Іншого вона
належними та допустимими засобами
доказування не довела. У зв'язку з
наведеним і в цій частині рішення є
законним та обґрунтованим, а
апеляційна скарга такою, що не підлягає
задоволенню.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом 1 інстанції даної цивільної
справи, то вони не можуть слугувати
скасуванню оскарженого рішення,
оскільки більша частина з них не має
підтвердження, а ті ж, що мають місце,
носять формальний характер і не
вплинули на результат вирішення
справи.

Керуючись ст. ст. 307, 311, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 03 листопада
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

.

Головуючий Судді: