Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3590/14 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко А.І.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука О.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2014 року у справі за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради, Управління Держземагенства у Бердянському районі, ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, про визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що прокурорською перевіркою встановлено, що п.п. 5, 5.36 рішення Бердянської міської ради № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації.

На підставі вказаного рішення 19.05.2010 року за ОСОБА_4 була проведена державна реєстрація за реєстраційним номером 47 державного акту на право власності серії ЯК № 829189 на зазначену земельну ділянку.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав земельну ділянку по АДРЕСА_1.

В ході прокурорської перевірки було встановлено, що проект відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_4 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства.

Так, земельна ділянка, згідно з положеннями ст. 51 ЗК України, відноситься до земель рекреаційного призначення. Проектна документація з землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки затверджена оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради без проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації.

Позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 вищезазначеної земельної ділянки 01.06.2010 року та 22.03.2011 року були відкликані Управлінням Держкомзему у м. Бердянськ та Управлінням архітектури та земельних відносин Бердянської міської ради відповідно.

Під час перевірки прокуратурою також був встановлений факт незаконної видачі Мелітопольським сектором регулювання природокористування Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Запорізькій області висновку про погодження матеріалів проекту відведення земельної ділянки № 66 від 20.01.2010 року, на підставі якого ОСОБА_4 було надано у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до схеми місцезнаходження виділеної ОСОБА_4 земельної ділянки, кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, остання знаходиться в межах м. Бердянська на території Бердянської коси в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а тому не могла бути передана у власність.

Крім цього, п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434 встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлення в натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує її збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 486 від 08.05.1996 року «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Відсутність у проектах землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Крім цього, Генеральним планом м. Бердянська, затвердженим рішенням Бердянської міської ради № 8 від 25.06.2009 року, за адресою виділеної земельної ділянки ОСОБА_4 передбачено розміщення зелених насаджень загального користування.

Також, відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах міста Бердянська не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах передбачена й п. 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд:

1. визнати незаконним та скасувати п.п. 5, 5.36 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради Запорізької області V скликання № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»;

2. визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 829189 площею 0,1 га, виданий на ім'я ОСОБА_4, для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1, вартістю 75 450 грн.;

3. зобов'язати Управління Держземагентства у Бердянському районі скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1, шляхом закриття поземельної книги на вказану земельну ділянку;

4. витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку вартістю 75 450 грн. площею 0,1 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК № 829189, що виданий ОСОБА_4, та повернути її територіальній громаді міста Бердянськ.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовані п.п. 5, 5.36 рішення сімдесят восьмої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 829189 на земельну ділянку площею 0,1 га для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1, що виданий на ім'я ОСОБА_4

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути земельну ділянку вартістю 75 450 грн., площею 0,1 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК № 829189, що виданий ОСОБА_4, територіальній громаді міста Бердянська в особі Бердянської міської ради.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Сторони, їх представники, представник третьої особи до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у справі є докази (розписки про отримання судових повісток та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення), начальник Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області у надісланих апеляційному суду письмових заявах просить розглядати справу за відсутності їх представника. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін, їх представників, представника третьої особи не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позов прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що під час прийняття п.п. 5, 5.36 рішення сімдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» Бердянською міською радою Запорізької області було порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_4, а тому зазначені пункти рішення є незаконними та підлягають скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку повинен бути визнаний недійсним; також ОСОБА_3 зобов'язаний повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у грудні 2009 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до органу місцевого самоврядування - Бердянської міської ради щодо надання йому земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації (т. 1, а.с. 15).

Пунктами 3, 3.3 рішення сімдесят сьомої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 32 від 24.12.2009 року припинено право користування земельними ділянками та прийнято їх до земель міста - громадська та житлова забудова: приватного підприємства «Науково-виробниче підприємство «Каланча-Азов» земельною ділянкою, площею 0,2663 га, розташованою по АДРЕСА_1 наданою для будівництва готелю сезонного типу (т. 1, а.с. 71).

Дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га, розташованої в районі вул. Корнілова, для індивідуального дачного будівництва був наданий п.п. 1, 1.140 рішення сімдесят сьомої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 32 від 24.12.2009 року (т. 1, а.с. 70).

Проте, відомості щодо належності спірної земельної ділянки на час її передачі у власність до земель рекреаційного призначення містяться у Генеральному плані міста Бердянська, який затверджено рішенням шістдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 8 від 25.06.2009 року, згідно з яким земельна ділянка по АДРЕСА_1 віднесена до території зелених насаджень загального користування (т. 1, а.с. 26-27). Відповідні зміни до Генерального плану міста Бердянська не вносилися.

Пунктами 5, 5.36 рішення сімдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації площею 0,1 га, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12).

На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 829189, площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва, яка розташована: АДРЕСА_1. Акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 47 від 19.05.2010 року (т. 1, а.с. 13).

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Стаття 4 ВК України, пункт "б" частини першої статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) визначають, що до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом вищенаведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що прокурором доведено факт віднесення спірної земельної ділянки на час передачі її у власність ОСОБА_4 до земель водного фонду, так як до земель водного фонду, щодо яких установлена заборона на передачу у власність, віднесені землі, які розташовані в межах двокілометрової зони від урізу води і які відповідно до норм земельного та водного законодавства є землями водного фонду й не можуть бути передані в приватну власність.

Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996р. № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Судом першої інстанції встановлено, що обов'язкова державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки проведена не була, чим порушено вимоги чинного земельного законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

Спірна земельна ділянка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря.

Як зазначалося вище, у листі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 05-2886/37 від 15.05.2013 року зазначено, що на підставі проведеного містобудівного аналізу, згідно з Генеральним планом міста Бердянська, який затверджено рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25.06.2009р. № 8 встановлено, що спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, розміщується на території зелених насаджень загального користування (т. 1, а.с. 26-27).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна від 13.06.2013 року ОСОБА_3 придбав земельну ділянку по АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу (т. 1, а.с. 209).

За приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути. Особа зобов'язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (ст. 83 ЗК України).

Таким чином, земельна ділянка повинна бути повернута територіальній громаді м. Бердянськ.

З матеріалів справи вбачається, що за вимогами заявленого по даній справі позову прокурор просив також зобов'язати Управління Держземагентства у Бердянському районі скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1, шляхом закриття поземельної книги на вказану земельну ділянку

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначена вимога задоволенню не підлягає.

Так, ця вимога не погоджується з положеннями Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 01.07.2004 року, яким передбачена певна процедура реєстрації прав на нерухомість, до складу якої входять також земельні ділянки.

За положеннями ст. 26 зазначеного Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Крім того, відповідно до п. 57 «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012р. № 1051, поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки у випадках, визначених пунктом 114 цього Порядку.

Згідно з п. 114 цього Порядку державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:

1) поділу чи об'єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об'єднання;

2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі даних про те, що протягом одного року Державному кадастровому реєстраторові органом державної реєстрації прав не надано відповідної інформації в порядку інформаційного обміну.

Відповідно до п.п. 60, 61 Порядку запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Отже, Законом передбачено скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку, однак таке рішення приймається відповідним органом державної влади на підставі рішення суду. Зважаючи на те, що рішення суду про визнання недійсним Державного акту про право власності на землю є достатньою підставою для відповідного органу для скасування державної реєстрації, підстав для покладання на нього обов'язку здійснити такі дії в судовому порядку не має.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають його позицію, висловлену ним у запереченнях на позов прокурора і яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, не є переконливими доводи скарги щодо порушення ст. 45 ЦПК України та відсутності порушення інтересів держави у спірних правовідносинах у зв'язку з прийняттям рішення Бердянської міської ради про передачу земельної ділянки ОСОБА_4, оскільки вони не погоджуються зі змістом позову та з вимогами Закону України „Про державний контроль за використанням та охороною земель".

В обґрунтування позову прокурор посилався на порушення вимог земельного законодавства з боку органу місцевого самоврядування - Бердянської міської ради під час прийняття п.п. 5, 5.36 рішення сімдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року та на порушення інтересів держави у сфері контролю за використанням і охороною землі як національного багатства, що свідчить про правомірність звернення прокурора для захисту інтересів держави до суду з даним позовом, у якому прокурор виступав у статусі позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності, оскільки з вимогами про скасування п.п. 5, 5.36 рішення сімдесят восьмої сесії п'ятого скликання Бердянської міської ради Запорізької області № 38 від 28.01.2010 року, на підставі якого ОСОБА_4 був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку, який прокурор вимагав визнати недійсним, прокурор звернувся лише у червні 2013 року, тобто після спливу позовної давності, про застосування якої заявляв відповідач ОСОБА_3, є неспроможними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції станом на день прийняття Бердянською міською радою рішення № 38 від 28.01.2010 року) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" № 4176-VI від 20.12.2011 року, який набрав чинності 15.01.2012 року, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України був виключений.

Разом з тим, відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Отже, з огляду на правила п. 5 зазначених Прикінцевих та перехідних положень, доводи ОСОБА_3 про сплив позовної давності у даному випадку не можуть бути прийняті до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні спору суд безпідставно не застосував правила ст. 140 ЗК України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ст. 140 ЗК України визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке було прийняте з порушенням вимог закону.

У даному випадку предметом судового спору було саме питання законності передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, а не вилучення ділянки, набутої на законних підставах.

Прийняття ж рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки без висновку державної експертизи зазначеного проекту землеустрою суперечить законам України.

Задовольняючи позов прокурора частково, суд правомірно виходив із того, що в силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України орган місцевого самоврядування зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис „право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність судового рішення у зв'язку з порушення судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, не є переконливими.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Рішення суду відповідає ч. 1 ст. 21 ЦК України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови № 7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень ст.ст.8, 124 Конституції, ст.ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Виходячи з норм ст. 116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, понесених ним у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції (т. 2, а.с. 3).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: