АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Нежура В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

18 листопада 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколова В.В., Усика Г.І.

при секретарі: Гулієв Ф.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка дії в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особи: Київська товарна біржа "Союзавто", ОСОБА_5 про визнання недійсним біржового контракту та застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особи: Київська товарна біржа "Союзавто", ОСОБА_5 про визнання недійсним біржового контракту та застосування наслідків недійсності правочину задоволено.

Визнано недійсним біржовий контракт купівлі-продажу транспортного засобу, реєстраційний номер НОМЕР_3 щодо купівлі-продажу транспортного засобу "TOYOTA LAND CRUISER", 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Київській товарній біржі "Союзавто" 03.11.2008 р.

Застосовано наслідки недійсності вказаного правочину, зобов'язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 транспортний засіб (TOYOTA LAND CRUISER", 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1, яка дії в інтересах ОСОБА_2, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду із даним позовом, а також на наявність у позивачки наміру (волі) щодо продажу належного їй автомобіля та вчинення дій на реалізацію цього наміру шляхом передачі автомобіля разом із ключами та реєстраційними документами ОСОБА_5, який і здійснив фактично продажу автомобіля ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримала подану скаргу, із викладених в ній підстав, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 на праві власності належав транспортний засіб - автомобіль "TOYOTA LAND CRUISER", 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1 (а.с. 52 ).

06.09.2013 р. позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 і після реєстрації шлюбу перейшла на прізвище ОСОБА_7 (а.с.39 - ).

У вересні 2008 року ОСОБА_3 вирішила продати належній їй на праві власності автомобіль, для чого видала довіреність своїй матері - ОСОБА_8 з правом розпоряджатися (в тому числі продавати, керувати, знімати з обліку і т.д.) належним їй автомобілем.

Реалізуючи намір на продаж автомобіля, мати позивачки звернулась до свого знайомого ОСОБА_5 з проханням допомогти у його продажі, при цьому довіреність на продаж автомобіля на ім.*я ОСОБА_5 не видавалась. В подальшому, ОСОБА_8 передала ОСОБА_5 автомобіль, оскільки останній повідомив, що у нього є потенційний покупець і йому необхідно показати транспортний засіб. Через кілька днів він повідомив, що автомобіль проданий.

Намагання матері позивачки зв'язатися з ОСОБА_5 та повернути автомобіль або отримані гроші, не дали позитивних результатів [а.с. 58, 59).

На початку лютого 2009 року ОСОБА_8 звернулася до правоохоронних органів із заявою щодо неправомірних дій ОСОБА_5

03.11.2008 р. на Київській товарній біржі "Союзавто" було укладено Біржовий контракт № СА8110301 Б,на підставі якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 транспортний засіб - "TOYOTA LAND CRUISER", 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, за 10,00 грн. (а.с. 47 ).

05.11.2008 р. відповідач отримав свідоцтво про № НОМЕР_5 про державну реєстрацію автомобіля та видано державний номерний знак № НОМЕР_4.

Відповідно до тексту Біржового контракту, від імені ОСОБА_3 діяв член біржі - ФОП ОСОБА_4

Але як встановлено в ході розгляду справи вказаний біржовий контракт вона не укладала та не підписувала., жодних повноважень діяти від свого імені або від імені уповноважених нею осіб ФОП ОСОБА_4 не надавала, а також жодних договорів з Київською товарною біржою "Союзавто" на предмет надання послуг з продажу автомобіля не укладала.

Крім того, на час укладання оспорюваного контракту, позивач взагалі перебувала за межами України, про що свідчать відмітки у її закордонних паспортах та довідка Державної прикордонної служби України.

Про факт укладення контракту, позивач дізналась в 2010 році від слідчого під час розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_5 та інших за ч. З ст. 28, ч. 2 ст. 358. ч. І ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, які обвинувачувались у заволодінні транспортними засобами та грошовими коштами громадян, шляхом вчинення шахрайських дій, в тому числі по факту незаконного заволодіння автомобілем ОСОБА_3, яка на даний час розглядається Солом'янським районним судом м. Києва.

На стадії досудового слідства по вказаній кримінальній справі, ОСОБА_2 був допитаний в якості свідка.

В межах вказаної кримінальної справи, Науково-дослідним експертно- криміналістичним центром ГУ МВС України в м. Києві проведено почеркознавчу експертизу, і як вбачається з висновку експерту № 13/тдд від 18.01.2011 р., Біржовий контракт № СА8110301Б від 03.11.2008 р. підписаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с. 49-51).

Вартість автомобіля відповідно до автотоврознавчого дослідження від 05.11.2008 р., проведеного за заявою відповідача, становить 158 576,00 грн. (а.с.54).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2011 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.05.2012 р., відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль та витребування його від набувача, з тих підстав, що позивач видала своїй матері ОСОБА_8 довіреність на право продажу автомобіля, яка добровільно передала його ОСОБА_5, що свідчить про вибуття автомобіля із володіння власника з його волі і виключає можливість його витребування від добросовісного набувача - ОСОБА_2 (а.с.55-57).

В жовтні 2013 року ОСОБА_9 звернулася в суд із даним позовом.

Відповідно до ч. І ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Виходячи зі змісту ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - гретьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. І ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Виходячи з роз'яснень пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недісйності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов:

а) якщо вона являє собою купівлю- продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Відповідно до ст. 16 вищезазначеного Закону, брокери є фізичними особами, зареєстрованими на біржі відповідно до її статуту, обов'язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють, щодо здійснення біржових операцій шляхом підшукування контрактів і поданні здійснюваних ними операцій для реєстрації на біржі. Кількість брокерів кожної товарної біржі визначається біржовим комітетом (радою біржі). Брокери вправі пересвідчитися в наявності та якості запропонованого товару, а також у платоспроможності покупця, пропонувати альтернативні умови контрактів та здійснювати будь- які інші дії, що не суперечать інтересам клієнтів. Брокерам забороняється розголошувати комерційні таємниці щодо здійснюваних за їх участю біржових операцій клієнтів, одночасно обслуговувати двох або більше клієнтів, інтереси яких суперечать.

Таким чином, встановивши, що позивач не укладала особисто оспорюваний біржовий правочин із ОСОБА_2, а також не укладала договорів із Товарною біржою на право представлення своїх інтересів щодо продажу належного їй автомобіля, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про не відповідність нормам діючого законодавства України Біржового контракту № СА8110301Б купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 03.11.2008 р. на Київській товарній біржі "Союзавто", і задовольнив пред*явлений позов.

Колегія суддів погоджується із такими висновком суду, який відповідає фактичним обставинам, а також нормам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка мала намір на продаж належного їй автомобіля і здійснили дії по реалізації майна шляхом передачі його ОСОБА_5 не свідчать про не законність оскаржуваного рішення, оскільки з*ясування цієї обставини мало б суттєве значення при витребуванні автомобіля від відповідача, в якості добросовісного набувача спірного майна з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. В даному випадку позивача обрала інший спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання правочину недійсним з підстав не відповідності його вимогам закону (ст. 215 ЦК), а не у зв*язку із відсутністю волевиявлення на відчуження власного майна.

Стосовно доводів апелянта про сплив позовної давності, про застосування якої відповідачем була подана відповідна заява суду першої інстанції, то як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні про існування Біржового контракту позивач дізналась під час її допиту в якості свідка по кримінальній справі 25 жовтня 2010 року, коли слідчий надав контракт для огляду. Послання апелянта на те, що про своє порушене право позивачці було відомо ще 29.09.2008 року є безпідставними, оскільки предметом даного позову є Біржовий контракт укладений 03.11.2008 р. від імені позивачки і відповідачем.

В ході розгляду справи встановлено, що позивачка цей контракт не підписувала, а тому вона обгрунтвоано посилається на те, що мала намір на продаж свого автомобіля, але про обставини його відчуження саме відповідачу вона дізналися у 2010 році в ході розслідування кримінальної справи порушеної в тому числі і відносно ОСОБА_5

Таким чином рішення суду є законним і обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка дії в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: