20.11.2014 Єдиний унікальний номер 205/5259/14-ц
20 листопада 2014 року м. Дніпропетровськ
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення, -
Представник Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.
20 листопада 2014 року до суду надійшла заява від представника позивача, в якій він просить справу розглядати без його участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.70).
Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать судові повістки та поштові повідомлення, які повернулись до суду із відміткою «завершення терміну зберігання», про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. З наведеного вбачається, що не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення, про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення відповідачем отримано не було. Відсутність такого відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення (його повернення за закінченням терміну зберігання) слід розцінювати як належне повідомлення про день та час розгляду справи по суті такої особи.
У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, з'ясувавши обставини справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах.
Так судом встановлені наступні обставини справи та визначені виниклі відповідно до них виниклі правовідносини.
Судом встановлено, що 19.04.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № DNZ0GK00000072, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 37 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.04.2027 року (а.с. 5-7). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2уклали Договір іпотеки № DNZ0GK00000072 від 19.04.2007 року, за умовами якого п.п.7.3 відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею - 51,60 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.25-32). З матеріалів справи вбачається, що вказаний договір пройшов процедуру нотаріального посвідчення (а.с. 8-10).
Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2013 року, яким врахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № DNZ0GK00000072 від 19.04.2007 року на загальну суму 100 359,73 доларів США, яка складається із наступного: 36 412,06 доларів США - заборгованість за кредитом, 21 969, 79 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 218,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 32 951,05 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 31, 29 доларів США - штраф (фіксована частина), 4 777, 54 доларів США - штраф (процентна складова), що за курсом 7,99 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 15 квітня 2013 року складає 801 874 (вісімсот одна тисяча вісімсот сімдесят чотири) грн. 28 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння АДРЕСА_1 під літ. А-1, шл.наб житлова площа 51,60 кв.м., загальна площа 70,1 кв.м. Б-1 сарай, шл.бл., В- убиральна, дерев., Г-сарай, цегла, Д - погріб з шийкою, шл.бл., Е - літня кухня, шл.бл., Ж- сарай (тим час.), 1- мостіння, та яке належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 19.04.2007 року нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 2289, для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 11-13).
Матеріалами даної цивільної справи також підтверджено, що вищевказане рішення суду набрало законної сили 13 листопада 2013 року.
Згідно ч.1, 3 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.
Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.
Частинами 2 і 3 ст.40 Закону України «Про іпотеку» встановлений певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» направив 16 квітня 2014 року на адресу відповідача вимогу про виселення із домоволодіння та надано тридцяти денний строк для добровільного виселення (а.с.14).(а.с.8).
Разом з цим, з наведених вище норм матеріального закону вбачається, що виселення в судовому порядку із зайнятого житлового приміщення допускається за умови наявності обставини отримання відповідачем письмової вимоги іпотекодержателя, та не виконання її умова протягом одного місяця з момент отримання. Суд зауважує, що обставина направлення такої вимоги і обставина її отримання не є тотожніми поняттями, а сам реєстр повідомлень про направлення рекомендованого листа відповідачеві, який міститься в матеріалах справи, не є підтвердженням отримання такого листа стороною відповідача.
Будь-яких інших доказів на підтвердження обставини отримання відповідачем означеного повідомлення суду стороною позивача не надано. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, встановивши обставини справи, суд доходить висновку, що в задоволені позову слід відмовити з огляду на його необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.
У зв'язку із відмовою в задоволені позову, на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 243(двісті сорок три) грн. 60 коп. слід віднести на рахунок позивача.
На підставі викладеного і керуючись ст. 109, ЖК України, ст.ст.39-40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
1. В задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області, шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Суддя: Мовчан Д.В.