Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/5355/14-ц

Провадження № 2/185/2363/14

03 жовтня 2014 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бабій С.О., при секретарі Кізенко С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

28.05.2014 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, просить визнати за кожною із сторін по 1/2 частині будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва житлового будинку літ. «А», загальною площею 83,8 кв. м., господарських будівель та споруд, а саме: сіни літ. «а», площею 9,6 кв. м., навіс літ. «аі». площею 18,8 кв. м., ґанок, площею 9,2 кв. м., ґанок, площею 5,2 кв. м.. напівпідвал літ. «Н-пд». площею 83,8 кв. м., літня кухня літ. «Б», площею 29.0 кв. м., сарай літ. «б», площею 8,0 кв. м., погріб літ. «пд-Б», площею 7,8 кв. м., вбиральня літ. «В», площею 1,0 кв. м., колодязь № 1, огорожа № 2-8, які розташовані за адресою: м. Павлоград, Дніпропетровська область, АДРЕСА_1, та по 1/2 частині земельної ділянки, площею 0,0658 гектарів, яка розташована за адресою: м. Павлоград, Дніпропетровська область, АДРЕСА_1; цільове призначення - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки - :02:021:0052, та покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в лютому 2014 року позивач дізналася, що відповідач намагається його виселити з житлового будинку та позбавити права користування ним. Вказує, що з 04 липня 1981 року по 07 липня 2009 року сторони у справі перебували у шлюбі між собою. На підставі отриманого у 1997 р. дозвілу на будівництво житлового будинку земельній ділянці за адресою: м. Павлоград Дніпропетровської області, АДРЕСА_1, у 1999 р. на сумісні кошти вони збудували будинок та господарські споруди. Вказувала, що будинок на сьогоднішній день не введено в експлуатацію і право власності на зазначене домоволодіння не зареєстровано. Зазначає, що зазначені факти були встановлені судами під час розгляду інших цивільних справ, про що зазначено в мотивувальних частинах рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2011 року та ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2011 року, а також рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2012 року. Зазначені рішення судів на теперішній час набрали законної сили та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Спірна земельна ділянка в 2004 році була приватизована відповідачем та передана йому у приватну власність, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку. Із посиланням на ст. 60, 70, 71 СК України, ст. 331, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, просила задовольнити позовні вимоги.

07.08.2014 р. позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою просив поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0658 гектарів, яка розташована за адресою: м. Павлоград, Дніпропетровська область, АДРЕСА_1; цільове призначення - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :02:021:0052 (а.с.59).

Позивач, представники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Позивач та представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили суд відмовити в їх задоволенні. Подали заяви про застосування строку позовної давності за позовом та уточненим позовом у справі, по суті позовних вимог пояснили, що відповідач набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області після розірвання шлюбу із позивачем, вже у 2014 р., після того, як за особисті кошти добудував будинок та отримав правовстановлюючі документи на новостворене майно.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що є дружиною відповідача із 2013 р., із яким вони почали спільно мешкати без шлюбу з кінця 2009 р., мешкали у її квартирі по АДРЕСА_2 відповідач за власні кошти добудовував спірний будинок, третя особа яких-небудь вимог щодо спірного майна не має та на нього не претендує.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представників сторін, третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

У цивільній справі № 2-249/11/12 за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, яка перебувала у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області як суду першої інстанції, досліджувалися обставини, які входять до предмету доказування у даній справі. Так, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.05.2011р. було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1, визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль "Пежо 405" державний номер НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок грошової компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля "Пежо 405" 10000грн., та судові витрати по справі.

В задоволені позовних вимог про визнання права власності по 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Павлограді за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено (а.с.17).

Апеляційний суд Дніпропетровської області, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення, у своїй ухвалі від 05.11.2011 р. встановив, що, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 04.07.1981р. по 07.07.2009р. і від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.

Згідно довідки від 16.07.1997р. ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради виділено земельну ділянку площею 647 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку, і згідно довідки Павлоградського МБТІ право власності на домоволодіння, 262, по АДРЕСА_1 у м. Павлограді не зареєстровано. (а.с.26,41).

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлений позов про визнання права власності на частину домоволодіння є передчасним, оскільки спірне домоволодіння не прийнято в експлуатацію на час розгляду справи, що не перешкоджає звернутись позивачу з позовом про визнання за нею права власності на неприйнятий в експлуатацію житловий будинок на підставі законодавства, яким регулювались виниклі між сторонами правовідносини на час їх виникнення, а тому на думку колегії суддів апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.06.2014 р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.44) було встановлено, що ОСОБА_2 рішеннями ради народних депутатів № 578 від 10 липня 1997 року та №№ 833 від 27 вересня 1991 року виданий дозвіл на будівництво та виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1,262 у м. Павлограді Дніпропетровської області.

Із 04 липня 1981 року до 07 липня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

22 вересня 1997 року позивач зареєстрував відповідачку у домоволодінні АДРЕСА_1

Згідно положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведене кореспондується і з правилами ст.368 ЦК України.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст..68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (ст..68 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст..70 СК України).

У п.23 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України вказав судам на таке.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

23.07.2014 р. ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно (а.с.51), на підставі якого за ним на праві приватної власності було зареєстровано житловий будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області (а.с.52-53).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Виходячи з аналізу вказаної норми закону, а також ч.1 ст.182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання, інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

Таким чином, право власності на спірний будинок було набуто відповідачем після розірвання шлюбу із позивачем як на нову річ.

Відповідно до ст.3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом визнаються державою.

Позивачем на надано доказів того, що ним під час шлюбу із відповідачем було набуто право власності саме на спірне майно, а не на 1/2 частину будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва спірного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами.

Зібрані у справі докази вказують на те, що майном, яке було спільно нажите подружжям за кошти сімейного бюджету та було наявне на час припинення ними спільного ведення господарства, відтак є спільним сумісним майном сторін спору, був незакінчений будівництвом та не введений в експлуатацію житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які розташовані за адресою: м. Павлоград, Дніпропетровська область, АДРЕСА_1.

Верховним Судом України було висловлено правову позицію у постановах про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів України відповідно до статті 360-7 ЦПК України (від 15.05.2013 року справа №6-37цс13, від 20.06.2012 справа №6-56цс12), де зазначено, що при розгляді справ про поділ майна подружжя, об'єктом якого є незавершене будівництво, обґрунтованими є вимоги про визнання такого недобудованого будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 60 СК України.

Як вірно було зазначено позивачем у позовній заяві, визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання. Судом роз'яснювалося право сторін у справі, зокрема позивача, щодо призначення судової експертизи відповідно до ст.143-144 ЦПК України, при цьому жодних клопотань із вказаного приводу ним не заявлялося. При цьому без призначення у справі судової будівельно - технічної експертизи суд позбавлений можливості встановлення ступеню будівельної готовності об'єкта нерухомого майна, який є предметом спору, на час припинення сторонами ведення спільного господарства та на момент реєстрації права власності на закінчене будівництвом та введене в експлуатацію нерухоме майно, визначення складу (іменувань) матеріалів та обладнання, із яких складався об'єкт незавершеного будівництва на час припинення ними спільного ведення господарства, та на момент введення його в експлуатацію відповідачем.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 037481 від 13 вересня 2004 року відповідач на підставі рішення сесії Павлоградської міської ради за № 408 від 06.07.2004 р. є власником земельної ділянки частину земельної ділянки, площею 0,0658 гектарів, яка розташована за адресою: м. Павлоград, Дніпропетровська область, АДРЕСА_1; цільове призначення - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :02:021:0052 (а.с.16).

Таким чином, вищезазначена земельна ділянка, набута відповідачем внаслідок безоплатної передачі її із земель комунальної власності, у зв'язку із чим не є спільним майном подружжя в розумінні ст.61 СК України та не підлягає поділу. Саме такий правовий висновок зроблений у Постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 6-175цс12.

При цьому, суд враховує, що позивач на інші підстави позову (обставини, якими обґрунтовуються вимоги) щодо переходу до нього права на 1/2 частину земельної ділянки, крім ст.120 ЗК України (перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду) не посилався, у зв'язку із чим, не позбавляючи відповідача можливості заперечувати проти застосування до правовідносин інших правових норм, в задоволенні позову у частині визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0658 гектарів, яка розташована за адресою: м. Павлоград, Дніпропетровська область, АДРЕСА_1; цільове призначення - для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :02:021:0052 слід відмовити.

Відповідач своїми заявами просив суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові (а.с.25-26, 57-58). Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок).

Згідно ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 від 27.09.2010 р., яка нею подавалася у цивільній справі № 2-249/11/12 за позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, яка перебувала у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області як суду першої інстанції (а.с.27-29), про порушення своїх прав на спільне сумісне майно позивач дізнався ще 27.09.2010 р., а не в лютому 2014 року, як стверджує останній.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Оскільки позивачем було пропущено трирічний строк звернення до суду із позовом, це є окремою підставою для відмови позивачу у позові.

Керуючись ст.60, 61, 65, 68, 69, 70 СК України, ст.16, 355, 368, 369, 370, 372 ЦК України, ст.10, 11, 58-61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій