Справа № 201/8477/14ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
розірвання договору, зобов'язання
вчинити певні дії та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача про розірвання
договорів, стягнення вкладу та
відшкодування моральної шкоди. Позивач
посилається на те, що 17 вересня 2013 року
між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був
укладений Договір № SAMDNWFD600
«Депозит плюс» щодо розміщення на
депозитному вкладі в банку грошових
коштів на суму 7330 доларів США. Також 19
вересня 2013 року між позивачем та банком
було укладено договір № SAMDN2325
вклад «Стандарт 12 міс.» про розміщення
на депозитному вкладі 30 000 доларів США.
Вказані договори були підписані
Головою Правління ПАТ КБ «Приватбанк»
Дубілет О.В., а також керівником одного
з відділень банку у м. Севастополь
Дікан І.М. Позивач передав своєчасно
всю суму коштів до каси банку у день
укладення депозитних договорів, а банк
в свою чергу частково нарахував
відсотки за використання належних йому
коштів. В зв'язку з тим, що ПАТ КБ
«Приватбанк» перестав обслуговувати
своїх клієнтів в м. Севастополі з
березня 2014 року, позивач звернувся до
банку з заявою про розірвання договору,
на що тримав відмову. Окрім того
позивач позбавлений можливості
отримати перераховану картковий
рахунок у лютому-березні 2014 року пенсію
у розмірі 12 655, 95 грн. Такими діями
відповідача позивачу завдана
матеріальна і моральна шкода. В зв'язку
з відмовою відповідача у поверненні
грошових коштів позивач неодноразово
звертався до медичних закладів з
приводу лікування безсоння, нервового
збудження, зменшення імунітету,
підвищення кров'яного тиску. Тому
позивач просить суд розірвати
договори укладені між ним та позивачем,
зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк»
негайно виплатити грошові кошти в
розмірі 37 330 доларів США, нараховані
проценти за користування грошовими
коштами, а також пенсію у розмірі 12 655, 95
грн. Окрім того позивач просить суд
стягнути з відповідача моральну шкоду
в розмірі 100 000 грн.

Позивач в судове засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, до суду надійшла заява про
розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» в судове засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, до суду надійшла заява про
розгляд справи без участі представника
відповідача. Окрім того до суду були
надані письмові заперечення,
відповідно до яких позов не визнав,
посилаючись на те, що територія АР Ким
визначена як тимчасово окупована
територія, та відокремлені підрозділи
«Приватбанку», що розташовані на
окупованій території, позбавлені
можливості належним чином здійснювати
банківську діяльність, а також
обслуговувати договори банківських
вкладів та рахунків. Окупаційна влада
здійснила конфіскацію частини
майнового комплексу ПАТ КБ
«Приватбанк», у зв'язку з чим
відповідач не має доступу до договорів
клієнтами. платіжних документів. Проти
стягнення з них коштів вони
заперечують, вважають позовні вимоги
до них безпідставними і просили в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що 17
вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» у відділенні, що
розташоване за адресою: м. Севастополь,
вул. Леніна, 13, був укладений Договір №
SAMDNWFD600 Вклад «Депозит плюс»,
відповідно до якого позивач вніс
грошові кошти в сумі 7330 доларів США для
розміщення на депозитному вкладі, з
відсотковою ставкою 7,5 % річних строком
до 17 вересня 2014 року. Пункт 4 даного
договору передбачає припинення дії
Договору у випадку виплати всієї суми
разом з відсотками. Відповідно до п. 9
Договору він має право на дострокове
розірвання депозитного Договору
сповістивши Банк за два банківських
дні до дати розірвання договору.

19 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«Приватбанк» було укладено договір №
SAMDN2325 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»),
відповідно до якого позивач вніс на
депозитний вклад 30 000 доларів США
строком до 19 вересня 2014 року зі сплатою
8% річних.

16 травня 2014 року позивач звернувся до
відповідача з письмовою претензією про
дострокове розірвання укладених
договорів та отримання грошових
коштів, однак відповідач грошові кошти
не повернув, чим, на думку ОСОБА_1,
порушуються його права.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: "1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

У відповідності до положень ч. 1
ст. 3 Закону України «Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України», територія
Автономної Республіки Крим визначена
як тимчасово окупована територія
України.

З метою забезпечення стабільності
грошової одиниці України, захисту
інтересів вкладників та інших
кредиторів банків України, запобігання
та уникнення ризиків у діяльності
банків, беручи до уваги Указ Президента
України від 17 березня 2014 року № 303/2014
«Про часткову мобілізацію», Закон
України «Про затвердження Указу
Президента України «Про часткову
мобілізацію», Декларацію Верховної
Ради України від 20 березня 2014 року №
1139-VII «Про боротьбу за звільнення
України», Закон України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим та тимчасово окупованій
території України», враховуючи
неможливість здійснювати Національним
банком України банківське регулювання
та банківський нагляд, валютний
контроль і державний фінансовий
моніторинг за діяльністю окремих
банків та відокремлених підрозділів
банків, що розташовані на території
Автономної Республіки Крим і міста
Севастополя, а також неможливість
виконання такими банками та
відокремленими підрозділами банків
вимог Законів України «Про банки і
банківську діяльність», «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинних шляхом, або фінансування
тероризму», Декрету Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», інших
нормативно-правових актів
Національного банку України, що
свідчить про здійснення ними ризикової
діяльності, яка загрожує інтересам
вкладників чи кредиторів, у тому числі
інших банків, Правлінням Національного
банку України було прийнято Постанову
від 6 травня 2014 року № 260 «Про
відкликання та анулювання банківських
ліцензій та генеральних ліцензій на
здійснення валютних операцій окремих
банків і закриття банками
відокремлених підрозділів, що
розташовані на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя».

Згідно з п. 5 вказаної Постанови
Національного банку України № 260,
банки, у тому числі ПАТ «Комерційний
банк «ПриватБанк», зобов'язані
припинити діяльність відокремлених
підрозділів банків, розташованих на
території Автономної Республіки Крим і
міста Севастополя, та протягом місяця з
дня набрання чинності цією постановою
забезпечити закриття таких
відокремлених підрозділів, про що
повідомити Національний банк України.

Рішенням Центрального банку
Російської Федерації (Банк Росії) №
РН-33/I від 21 квітня 2014 року, також було
припинено з 21 квітня 2014 року діяльність
відокремлених структурних підрозділів
на території Республіки Крим і на
території міста федерального значення
Севастополя - ПАТ КБ «ПриватБанк». За
законодавством України чинність на
окупованій території Автономної
Республіки Крим нормативних актів
Російської Федерації не визнається, та
вони не підлягають виконанню. В той же
час, наявність вказаного рішення Банку
Росії щодо припинення діяльності на
території АРК ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк» унеможливлювало
діяльність відокремленого підрозділу
банку на території АРК та міста
Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Таким чином, відокремлений підрозділ
ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та
міста Севастополя не мав правових
підстав та можливості здійснювати
банківську діяльність, після окупації
АРК та міста Севастополя.

Крім того, окупаційна влада ще з травня
2014 року фактично здійснила конфіскацію
частини майнового комплексу ПАТ КБ
«ПриватБанк», що використовувався у
банківській діяльності відокремленого
структурного підрозділу - Філії
«Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а
саме: приміщень банку, банкоматів,
терміналів, банкоматів, транспортних
засобів та т.і. У зв'язку з цим
відповідач не мав доступу до свого
майна, що призначене для діяльності
банківської установи на території АРК,
не мав доступу до договорів з клієнтами
на паперових носіях, платіжних
документів, документів каси, готівки.
Були арештовані також права за
зобов'язаннями банку, у тому числі і
права вимоги, і борги за всіма
зобов'язаннями. Крім того, відповідно
до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14
від 30 квітня 2014 року, № 2474-6/14 від 03
вересня 2014 року, до майна, яке підлягає
націоналізації, та обліковується як
власність Республіки Крим, віднесено
також майно ПАТ КБ «ПриватБанк», що
знаходиться на території АРК та міста
Севастополя. З цих причин відповідач
також не мав можливості здійснювати
банківську діяльність на окупованій
території. У засобах масової
інформації неодноразово
оприлюднювалася офіційна інформація,
що майно ПАТ КБ «ПриватБанк», яке
знаходиться на території Криму, буде
реалізоване, а за рахунок цих коштів
здійснюватиметься розрахунок з
клієнтами відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України», відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, заподіяної
внаслідок тимчасової окупації державі
Україна, юридичним особам, громадським
об'єднанням, громадянам України,
іноземцям та особам без громадянства, у
повному обсязі покладається на
Російську Федерацію як на державу, що
здійснює окупацію. Таким чином, Законом
України встановлено, на кого саме
покладається відповідальність за
відшкодування шкоди у результаті
окупації.

02 квітня 2014 року було прийнято
Федеральний Закон № 39-ФЗ «Про захист
інтересів фізичних осіб, що мають
вклади в банках та відокремлених
структурних підрозділах банків,
зареєстрованих та (чи) діючих на
території Республіки Крим та на
території міста федерального значення
Севастополя». Метою цього Закону є
забезпечення захисту інтересів
фізичних осіб, що мають вклади в банках
та відокремлених структурних
підрозділах банків, що зареєстровані
та (чи) діють на території Республіки
Крим та на території міста
федерального значення Севастополя
станом на 16 березня 2014 року. У
відповідності до ст. 4 цього Закону,
Державна корпорація «Агентство з
страхування вкладів» заснувало Агента
у формі автономної некомерційної
організації з метою реалізації цього
Федерального закону, передає йому
майно, видає щодо Агента розпорядчі
акти та здійснює інші повноваження, що
передбачені цим Федеральним законом.

Як вказано вище, Банком Росії було
прийнято рішення № РН-33/I від 21 квітня
2014 року про припинення з 21 квітня 2014
року діяльність відокремлених
структурних підрозділів на території
Республіки Крим і на території міста
федерального значення Севастополя -
ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вказане було підставами для придбання
автономною некомерційною організацією
«Фонд захисту вкладників» (АНО «ФЗВ»)
прав (вимог) по зобов'язанням банку і
здійснення компенсаційних виплат у
порядку, встановленому статтями 7 та 9
Федерального Закону від 2 квітня 2014
року № 39-ФЗ. Згідно з ст. 7 Федерального
Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено
на адресу АНО «ФЗВ» повідомлення про
виникнення підстав для придбання АНО
«ФЗВ» прав (вимог) по вкладам, що
розміщені в структурних підрозділах
банків.

Таким чином, АНО «ФЗВ» законодавством
РФ було призначено, а АНО «ФЗВ» взяв на
зобов'язання, здійснювати
компенсаційні виплати у тому числі
клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ
«ПриватБанк», поза волею відповідача.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Сімферополя від 21 квітня 2014 року АНО
«ФЗВ» було передано в довірче
управління майновий комплекс Філії
«Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», у
зв'язку з чим АНО «ФЗВ» користується,
володіє розпоряджається всім майном
ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться на
території АРК та міста Севастополя:
нерухомістю, транспортом, банкоматами,
терміналами, грошовими коштами,
правами за всіма зобов'язаннями, а не
лише депозитами. Вказана обставина
підтверджується інформацією,
розміщеною на сайті АНО «ФЗВ» -
http://www.fzvklad.ru/news/27/. Ухвалою Центрального
районного суду м. Сімферополя від 04
червня 2014 року АНО «ФЗВ» призначено
управляючим майном банку за всіма
договорами (у тому числі депозитними,
кредитними, іншим залученим коштам,
орендними та т.і.), а також АНО «ФЗВ»
ухвалою суду уповноважено здійснювати
угоди щодо майна банку. Також в ухвалі
вказано, що АНО «ФЗВ» передано права
виконавчих органів банку щодо
майнового комплексу банку на території
АРК та міста Севастополя.

Отже, викладені факти у сукупності
свідчать про те, що зобов'язання за
договорами з ПАТ КБ «ПриватБанк»,
укладеними працівниками Філії
«Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»,
виконує АНО «ФЗВ», за рахунок майна
банку, яке знаходиться на території
АРК та міста Севастополь. Тому, ПАТ КБ
«ПриватБанк» фактично є неналежним
відповідачем у справі, до АНО «ФЗВ»
позивач не зверталася, ця організація
не відмовляла позивачці у видачі
вкладу, а отже і спору зараз, з огляду на
вказане, немає.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Враховуючи вищевикладене суд вважає,
що позовні вимоги про стягнення вкладу
і відсотків по договору в такому
вигляді не ґрунтуються на вимогах
закону і не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про
зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк»
виплатити пенсію у розмірі 12 655, 95 грн.,
суд не знаходить підстав для їх
задоволення, оскільки в матеріалах
справи відсутні належні та допустимі
докази щодо наявності на картці
«Універсальна» грошових коштів в
розмірі 12 655, 95 грн.

Щодо вимог позивача про відшкодування
моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності, обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору".

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи (ч.2). Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

З огляду на те, що неправомірні дії з
боку відповідача і вина останнього в
судовому засіданні не доведена, вимоги
позивача щодо відшкодування йому
моральної шкоди є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно
ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
розірвання договору, зобов'язання
вчинити певні дії та відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.О. Демидова