Справа №487/6758/14-ц 18.12.2014 18.12.2014 18.12.2014
Провадження № 22ц/784/3230/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

18 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 30 жовтня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
- публічного акціонерного товариства
«Перший Український Міжнародний Банк»
про поділ майна, набутого під час шлюбу,
-

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя.

Позивач мотивував тим, що з 21
жовтня 2005 року він перебував у шлюбі з
відповідачкою. Шлюб було розірвано за
рішенням суду 11 жовтня 2011 року.

За час перебування у шлюбі сторонами за
кредитні кошти було придбано
автомобіль «Кіа Сееd 2.0», право
власності на який було зареєстровано
за відповідачкою.

На момент припинення шлюбних відносин
сторони домовились між собою, що
вказаний автомобіль залишиться у
користуванні позивача і він буде
сплачувати заборгованість за
кредитним договором, який укладено між
публічним акціонерним товариство
«Перший Український Міжнародний Банк»
та ОСОБА_4

Проте, в подальшому в порушення
вказаної домовленості відповідачка
стала вимагати у нього 5000 дол. США за
спірний автомобіль. Вказану суму він
передав відповідачці в червні 2013 року.

В подальшому ОСОБА_4 звернулась до
правоохоронних органів щодо
незаконного заволодіння її
транспортним засобом, після чого
автомобіль було передано відповідачці.

Також під час сумісного проживання з
відповідачкою ним було орендовано
квартиру, за яку ним же було сплачено
96750 грн., та зроблено ремонт, вартість
якого складає 46198,48 грн.

Крім того, ним за свої власні кошти було
сплачено за період спільного
проживання в рахунок погашення
кредитної заборгованості 130674,74 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2
просив стягнути з ОСОБА_4 на його
користь суму боргу у розмірі 111474,24 грн.
та визнати за ним з дозволу Банку право
власності на автомобіль «Кіа Сееd 2.0».

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 30 жовтня 2014 року
позов задоволено частково.

Розділено майно, набуте за час
перебування у шлюбі.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частку транспортного засобу «Кіа Сееd
2.0» номер кузова НОМЕР_1 державний
реєстраційний номер НОМЕР_2

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ?
частку цього ж транспортного засобу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити вимоги
його позову в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін та їх представників,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Суд першої інстанції, розглянувши
спір в межах заявлених позовних вимог,
повно та всебічно дослідив обставини
справи, належно оцінив надані
сторонами докази й дійшов вірного
висновку щодо поділу спільного
сумісного майна подружжя між сторонами
у рівних частках.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу є їхньою
спільною сумісною власністю.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими ст.ст. 69-72 СК України та
ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, позивач та
відповідачка перебували в
зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2005
року. Шлюб було розірвано за рішенням
суду 11 жовтня 2011 року (а.с.8).

30 січня 2008 року ОСОБА_4 уклала з
закритим акціонерним товариством
«Перший Український Міжнародний Банк»
кредитний договір № 6086879, за яким їй
було надано кредит у розмірі 24 226,00 дол.
США на придбання автомобіля «Кіа Сееd
2.0» номер кузова НОМЕР_1 державний
реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.12-14,16-18).

Придбаний автомобіль був
зареєстрований на ім'я ОСОБА_4 (а.с.85).

Як вбачається з касових ордерів
банківської установи, датованих
різними датами за період 2011-2014 року
позивальником ОСОБА_4 сплачувалися
певні грошові кошти на погашення
заборгованості за вказаним кредитним
договором (а.с.22-33).

Відповідно до довідки банку ОСОБА_4
зобов'язання за зазначеним кредитним
договором виконано достроково у
повному обсязі 10 червня 2014 року
(а.с.114).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції при вирішенні позову дійшов
правильного висновку, що транспортний
засіб «Кіа Сееd 2.0» державний
реєстраційний номер НОМЕР_2 є спільною
сумісною власністю подружжя та
підставно поділив це майно між
сторонами, виходячи із рівності часток
дружини та чоловіка при поділу майна.

Крім того, колегія суддів також
погоджується з висновком суду про те,
що не підлягають задоволенню вимоги
позивача про включення у перелік
спільного сумісного майна подружжя
витрат, пов'язаних з орендною квартири,
де проживали сім'єю сторони, та витрат,
пов'язаних з ремонтом цього житла,
оскільки ці грошові витрати, пов'язанні
з утримання сім'ї та поліпшенням її
житлових умов.

Доводи апеляційної скарги щодо
домовленості між сторонами про поділ
майна, а саме передачу спірного
транспортного засобу позивачу, за
умови сплати ним банківській установі
кредитних коштів та сплати
відповідачці 5000 дол. США правильно не
взяті судом першої інстанції до уваги,
оскільки ОСОБА_4 заперечувала такі
обставини, а позивачем не надано
достовірних доказів на підтвердження
такої домовленості та її виконання.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди заявника
з висновками суду по їх оцінці.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що судове
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
тому правові підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 30
жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді