Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне в порядку гл. 8 розділу ІІІ ЦПК
України/

12 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової
С.О.

при секретарі Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування за
заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з
вищезазначеним позовом. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що 28 квітня 1983 року
по договору купівлі продажу
посвідченого 28 квітня 1983 року Першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою за реєстром №
3-2752, мати позивача ОСОБА_2 придбала
домоволодіння АДРЕСА_1. З 1983 року мати
позивача була зареєстрована за адресою
АДРЕСА_1, а з жовтня 2005 року за вказаною
адресою зареєструвався і позивач. 02
грудня 1998 року мати позивача склала
заповіт, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського округу та зареєстрований в
реєстрі за № 2534, яким заповіла все
майно позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_1 року мати
позивача померла після чого відкрилася
спадщина на все майно яким вона
володіла на момент смерті. В 2009 році
позивач отримав свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, згідно якого
успадкував домоволодіння по АДРЕСА_1. В
2014 році позивач звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини на земельну
ділянку, на якому розташоване
домоволодіння АДРЕСА_1. Однак
постановою нотаріуса від 14 листопад 2014
року позивачу було відмовлено у
вчинені нотаріальних дій, оскільки
державна реєстрація права власності за
ОСОБА_2 відбулася вже після її смерті.
Тому позивач просить суд визнати за ним
право власності в порядку спадкування
за заповітом на земельну ділянку
площею 0,1000 га розташовану у АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не з*явився
про день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, від
представника позивача надійшла заява
про слухання справи за його
відсутності, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі, проти винесення
заочного рішення не заперечував,
судові витрати стягнути не просив.

Представник відповідача в судове
засідання не з*явився про день, час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, причин не явки суду не
повідомили.

Відповідно ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Як встановлено в судовому засіданні,
згідно договору купівлі - продажу,
посвідченого 28 квітня 1983 року Першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою за реєстром №
3-2752, 28 квітня 1983 року по договору ОСОБА_2
придбала домоволодіння розташоване за
адресою АДРЕСА_1.

02 грудня 1998 року ОСОБА_2 - мати позивача
склала заповіт, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського округу та зареєстрований в
реєстрі за № 2534, яким заповіла все
майно позивачу /а.с. 12/.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року мати позивача
померла, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серія НОМЕР_1 /а.с. 11/. Після
смерті матері відкрилася спадщина на
все майно яким вона володіла на момент
смерті.

24 липня 2009 року ОСОБА_1 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, згідно якого успадкував ?
частину домоволодіння по АДРЕСА_1 /а.с.9/
та 27 серпня 2009 року зареєстрував право
власності /а.с. 10/ .

В 2014 році позивач звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини на земельну
ділянку, на якому розташоване
домоволодіння АДРЕСА_1. Однак
постановою нотаріуса від 14 листопад 2014
року позивачу було відмовлено у
вчинені нотаріальних дій, оскільки
державна реєстрація права власності за
ОСОБА_2 відбулася вже після її смерті
/а.с. 13/.

Відповідно державного акта на право
власності на земельну ділянку серія ЯЛ
№ 043909 ОСОБА_2, на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради від 28
квітня 2010 року № 399/56 є власником
земельної ділянки площею 0,1000 га, яка
розташована АДРЕСА_1, цільове
призначення земельної ділянки
обслуговування жилого будинку
господарських будівель та споруд /а.с.
15/.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено,
що до складу спадщини входять усі права
та обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.
Спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини, а також
особи, які були зачаті за час життя
спадкодавця і народженні живими після
відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (тобто смерті
спадкодавця). Якщо виникнення у особи
права на спадкування залежить від
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття іншими спадкоємцями,
строк для прийняття нею спадщини
встановлюється у три місяці з моменту
неприйняття іншими спадкоємцями
спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженого 22.02.2012 року № 2965,
видача свідоцтва про право на спадщину
на майно, яке підлягає реєстрації,
провадиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна.

Відповідно до п. 2 ст. 49 Закону України
«Про нотаріат» нотаріус відмовляє у
вчиненні нотаріальної дії, якщо не
подано документи, необхідні для
вчинення нотаріальної дії.

Пункт 23 постанови Пленуму ВСУ «Про
судову практику у справах про
спадкування» свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Стаття 1225 ЦК України передбачає, що
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення, до спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщенні, та яка необхідна
для їх обслуговування.

Оскільки договір купівлі - продажу був
укладений та зареєстрований у 1983 році,
на той час діяв ЗК України 1990 року.

Згідно ст. ст. 22,23 ЗК України 1990 року
право власності на землю виникало
після встановлення землевпорядниками
органами меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та одержання
документа, що посвідчує це право.

Межі земельної ділянки належної матері
позивача були встановлені на
місцевості в натурі, що
підтверджується технічним паспортом
на домоволодіння, відповідно договору
купівлі - продажу посвідченого 28 квітня
1983 року.

Відповідно з п. 7 Перехідних положень ЗК
України 2001 року, громадяни, що одержали
у власність земельні ділянки, у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
право на ці ділянки. Отже з моменту
укладення договору купівлі - продажу,
мати була власником як домоволодіння
так і спірної земельної ділянки, та на
момент смерті матері спірна земельна
ділянка входила до спадкового майна.

Згідно ст. 78 ЗК України право власності
на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, а також те що
на час відкриття спадщини позивач
постійно мешкав разом з матір*ю, був
прописаний за вказаною адресою, окрім
того його мати ще за життя звернулася з
заявою до компетентних органів щодо
виготовлення державного акту на право
власності на земельну ділянку, суд
вважає за можливе позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити та визнати за ним
право власності в порядку спадкування
за заповітом на спірну земельну
ділянку

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування за
заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
право власності на земельну ділянку
площею 0,1000 га. розташовану у АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заява про перегляд
заочного рішення може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Заочне рішення суду може бути
оскаржене позивачем протягом десяти
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська.

Суддя С.О.
Демидова