Справа № 2/487/556/14
РІШЕННЯ

Іменем України

14.01.2014 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., при секретарі Горта О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округ ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округ ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 03.08.2006 року укладенного між ОСОБА_4 з однією сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, за яким ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, посвідченного приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округ Миколаївської області ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №2044 та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

В позові позивач зазначив, що він перебував з 1993 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та вони проживали і були зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належала на праві приватної власноті ОСОБА_4 Починаючи з 2006 року стан здоровя ОСОБА_4 різко погіршився, в період з 20.03. по 05.04.2006 р. ОСОБА_4 перебувала на лікуванні в неврологічному відділенні Миколаївської обласної лікарні з діагнозом: повторний ішемічний інсульт в басейні правої СМА, наслідки інфаркиту мозку в лівій потиличній області на базі атеросклерозу гіпертонічної хвороби III, з лівосторонньою геміплегією, значними когнітивними порушеннями. Цукровий діабет 11 типу, середньої тяжкості, субкомпенсація. Ожиріння II ступен. IХС. Кардіосклероз атеросклеротичний. СН I-O. Післякатеткризний флебіт підшкірних вен н-3 правого плеча.

В липні 2006 року родчика ОСОБА_4 ОСОБА_2 дізнавшись про стан здоровя ОСОБА_4, запропонувала йому скласти заповіт на його імя від імені ОСОБА_4, на що він погодився. 03.08.2006 року ОСОБА_2 привезла до них на дом нотаріуса, який склав заповіт, в якому він розписався, оскільки він не розуміє укранську мову, має початкову скредню освіту та знаходився в пригніченому стані у звязку зі хворобою дружини, при оголошенні нотаріусом тексту документу він нічого не зрозумів, але посоромився попросити перекласти та поставив свій підпис під документом. Він здійснював постійно догляд за хворою дружиною, покупав ліки та продукти харчування за рахунок пенсій подружжя, його заробітної плати та коштів від продажу його квартири. 30.03.2007 року ОСОБА_4 померла, він також здійснив поховання ОСОБА_4 На похоронах ОСОБА_2 всім казала, що буде доглядати за ним. Ніяких дій щодо оформленню спадшини після смерті ОСОБА_4 він не здійснював, оскільки вважав достатнім факт складення заповіту на його імя та те, що він фактично вступив в спадщину та вважав себе власником квартири АДРЕСА_2, сплачував комунальні послуги, сторонній матеріальної допомоги ні від кого не отримував.

Проте, в липні 2010 року йому стало відомо, що 03.08.2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір довічного уторимання (догляду), який він підписав від імені ОСОБА_4ММ. та власником спірної квартири є ОСОБА_2 При цьому, з урахуванням стану здоровя та наявності захворювань ОСОБА_4 на момент укладання договору була неадекватна, мала психічний розлад, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла вільно виявляти волевиявлення та підписувати докуменети, що є підставою для визнання даного договору недійсним.

Крім того, він є спадкоємцем після смерті своєї дружини першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України та ним спадщина прийнята в силу ст. 1268 ЦК України, так як він проживав разом з дружиною на момент її смерті, а також зареєстрований за даною адресою, що є підставою для визнання за ним права власності на спірну квартиру в судовому порядку.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили викладені обставини, просили про задоволення позову в повному обсязі. Крім того, просив про поновлення строку позовної давності, оскільки про фактичний зміст оспорюваного договору від 03.08.2006 року позивачу, який є особою похилого віку, має лише три класу освіти та не розуміє українську мову, стало відомо лише після 02.07.2010 року, коли він не зміг попасти з лікарні додому внаслідок заміни вхідної двері невідомими йому особами, що підтверджується постановою від 03.07.2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи, а також про особу, що порушила його право, з ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.09.2010 року про відкриття провадженння за позовом ОСОБА_2 про виселення та вселення.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені вимоги не визнав в повному обсязі, просив в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що 03.08.2006 року між ОСОБА_2 та її рідною тіткою ОСОБА_4 було укладеного договір довіного утримання (догляду), ініціаторами цього були ОСОБА_4та позивач, який не міг та не бажав доглядати свою дружину та сам потребував допомоги. Крім того, протягом останніх років між позивачем та ОСОБА_4 склалися неприємні стосунки, він зловживав спиртними напоями, ображав та бив свою дружину, що викликало неповагу до нього у ОСОБА_4 та побудило укласти договір довічного утримання зі своєю рідною племіннецею. Згідно вказаного договору, ОСОБА_2 зобовязалась довічно утримувати ОСОБА_4, забезпечувати харчуванням, надавати битові послуги, забезпечувати належними ліками, та матеріально утримувати щомісячно на суму 200 грн. В свою чергу ОСОБА_4 передала належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_5. Усі свої обовязки за договором ОСОБА_2 виконувала сумлінно, жодних зауважень з боку ОСОБА_4 не було, з позовом про розірвання або визнання недійсним договору довічного утримання вона до суду або нотаріуса не зверталась. Укладення договору довічного утримання було вирішено на сімейній нараді влітку 2006 року, на якій був присутній позивач та який був цілком згоден з такою угодою. У звязку зі станом здоровя ОСОБА_4 договір укладався за місцем її мешкання, де був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3. про що є відмітка в договорі та згідно довідки МОПЛ №1 від 28.07.2006 року ОСОБА_4 могла відповідати за свої дії, психічною хворобою не стражадала. На прохання самої ОСОБА_4 ОСОБА_1 цій договір підписав, про що є відмітка в договорі та договір був прочитан вголос нотаріусом. Вважає безпідставними посилання позивача на те, що ОСОБА_1 не могла розуміти значення своїх дій внаслідок хвороби, а також що він вважав що підписує заповіт, оскільки документ був складений не зрозумілій для нього мовою, оскільки раніше при розгляді цивільних справ сам ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_4 розуміючи свій важкий стан чекала на нотаріуса для складення заповіту, підтвердила нотаріусу свої персональні дані та те, що вона є власником квартири. Зазначені докази підтверджуються висновком судової психіатричної експериизи №35 від 03.05.2012 року, згідно якої ОСОБА_4 на момент складення догвоору довічного утримання стражадала на психічний розлад внаслідок судинного захворювання головного мозку, але це не позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також іншими письмовими доказами та поясненями свідків, тобто на момент укладення спірного договору ОСОБА_4 була дієздатна.

Крім того, спірний договір був укладений 03.08.2006 року в присутності ОСОБА_1, який підписав його від імені ОСОБА_4, проте, з даним позовом звернувся лише в серпні 2011 року та з інших підстав з таким самим позовом 24.11.2010 року, тому відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позивачем прощен строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні третя особа позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:

Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено судом, позивач перебував з 10.12.1993 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, подружжя проживало і було зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_2, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_4

Згідно медичних документів ОСОБА_4 історій хвороби, в 2005 році ОСОБА_4 була направлена на лікування до терапевтичного відділення ЛШМД м. Миколаєва, де знаходилась на лікуванні з 04.10. по 14.10.2005 року та виписана з діагнозом: дісцікуляторна енцефалопатія 2-3, смішаного генезу (атеросклеротична, гіпертонічна), з порушенням вищої нервової діяльності ГБЗ ст. (ГПМК в 2005 році), судиний криз 04.10.2005 року, цукровий діабет вторий тип, протікання середнього ступеню тяжкості, у стадії компенсації, ангиопатія сітківки (медична картка №10044/1688 стаціонарного хворого ТВ ЛШМД).

Починаючи з 2006 року стан здоровя ОСОБА_4 різко погіршився, в період з 20.03. по 05.04.2006 р. ОСОБА_4 перебувала на лікуванні в неврологічному відділенні Миколаївської обласної лікарні та згідно виписки епікризу діагноз: повторний ішемічний інсульт в басейні правої СМА, наслідки інфаркиту мозку в лівій потиличній області на базі атеросклерозу гіпертонічної хвороби III, з лівосторонньою геміплегією, значними когнітивними порушеннями. Цукровий діабет 11 типу, середньої тяжкості, субкомпенсація. Ожиріння II ступен. IХС. Кардіосклероз атеросклеротичний. СН I-O. Післякатеткризний флебіт підшкірних вен н-3 правого плеча.

03.08.2006 року між ОСОБА_4 з однією сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладенно договір довічного утримання (догляду), за яким ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, посвідченного приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округ Миколаївської області ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №2044. При цьом у в вище зазначеному договірі є відмитки приватного нотаріуса проте, що у звязку з хворобою ОСОБА_4 договір посвідчено на дому: АДРЕСА_3 та особу ОСОБА_1, який підписав договір на прохання ОСОБА_4 у звязку з її хворобою, встановлено.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

30.03.2007 року ОСОБА_4 померла, відповідно до повторного свідоцтва про смерть, виданого міським відділом РАЦС Миколаївського міського управління юстиції від 15.07.2010 року, актовий запис №1601.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

В ч. 1 ст. 30 ЦК України критерієм, з яким пов'язується визнання фізичної особи дієздатною, називається усвідомлення нею своїх дій та здатність керувати ними.

Згідно з положеннями ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до розяснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення првочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричні експертизу за клопотання хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК.

Позивач посилається на те, що на момент укладення договору довічного утримання (догляду) 03.08.2006 року, з урахуванням стану здоровя та діагнозу ОСОБА_4 перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначені обставини підтвердили свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_8, в ході їх допиту в судовому засіданні, які зазначили, що після другого інсульта у 2006 році, у ОСОБА_4 була паралізована ліва частина тіла, мову її було зрозуміти складно, вела себе вона неадекватно, не могла приймати серйозні рішення. Оцінюючи покази вказаних свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі і підстав для обмови відповідача у них немає, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи.

Так, згідно висновку посмертої комплексної судової психолого-психіатричної еспертизи №2355 від 26.09.2013 року, в період часу з 04.10.2005 року по 03.08.2006 року загальний психічний стан ОСОБА_4М відрізнявся нестабільним, але безперервно прогредієнтним наростанням інтелектуально-мнестичних та психоорганічних порушень, емоційної лабільності, нетримання афекту, що було обумовлено прегресуванням дісцікуляторної енцефалопатії. Зниження критики свого стану агностичні порушення є проявами наявного у неї правополушарного синдрому з частими приходящими порушеннями свідомості і переживаннями психотичного регістру (галлюциноз), згідно наданої медичної документації і свідченнями деяких свідків.

За життя ОСОБА_4 страждала дисцикуляторною енцефалопатією 2-3, смішаного генезу (атеросклеротична гіпертонічна), з порушенням вищої нервової діяльності ІБС, гіпертоничною хворобою 3 ст. (ГПМК в 2005 році) , кризове протікання, кардіосклерозом атеросклеротичним СН 1-0, цукровий діабет вторий тип, середнього ступеню тяжкості протікання, ожиріння 2 ст., ангиопатією сітківки. Як ускладення вищевказаної поліорганої патології зявився інфаркт мозку в басейні лівої потиличної області на базі атеросклерозу, гіпертонічної хвороби 3 ст., з лівосторонньою гимеплегією, значними когнітивними порушеннями.

ОСОБА_4 на момент складення договору довічного утримання (догляду) 03.08.2006 року страждала стійким хронічним психічним розладом: Органічним психічним розлядом внаслідок ушкодження і дисфункції головного мозку (судинного та дисметаболічного генезу, внаслідок гіпертонічної хвороби, атеросклерозу, цукрового діабету, ожиріння), у вигляді вираженного органічного емоційного лабільного розладу, зі зниженням інтелектуальних і критичних функцій, волевою нестійкістю, з приходящими якісними і кількісними порушеннями свідомості і органічним галлюцинозом по амнезесу, з вираженняими змінами особистості за органічним типом, ознаками вираженного психоорганического синдрому, що відповідає діагностичним критерім рубрики психічних розладів F06.8 по МКБ 10-го перегляду та було настільки виражено, що абсолютно (повністю) позбавляло її здатності розуміти фактичне значення своїх дій та керувати ними, передбачати їх можливі наслідки. Вона не могла усвідомлено обговорювати умови договору довічного утримання (догляду) від 03.08.2006 року, усвідомлено приймати рішення і реалізовувати їх своїми діями, а також прогнозувати наслідки власних дій.

У звязку з чим, навіть при припущенні, що ОСОБА_4 могла здійснити деяку психомоторну дію (написати підпис), вона не могла розуміти (повною мірою усвідомлювати), соціальні наслідки цієї дії, його сенс, що робить нікчемним значення можливості вчинення цьої психомоторної дії.

Таким чином, проведена в ході розгляду справи посмерта комплексна судова психолого-психіатрична еспертиза дала однозначну відповідь про те, що на момент вчинення правочину ОСОБА_4 абсолютно (повністю) не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та передбачати їх можливі наслідки, усвідомлено обговорювати умови договору довічного утримання (догляду) від 03.08.2006 року, усвідомлено приймати рішення і реалізовувати їх своїми діями, а також прогнозувати наслідки власних дій.

Суд погоджується з висновками проведеної по справі посмертої комплексної судової психолого-психіатричної еспертизи, оскільки висновки експертів ґрунтуються на ретельному досліджені медичної документації, показів свідків та відповідають фактичним обставинам справи.

Що стосується пояснень свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_12 то суд не приймає їх до уваги, оскільки їх судження є такими, що не розкривають об'єктивної картини справи. Крім того, вони не спростовують висновків суду, щодо вирішення даного спору, а тому суд критично ставиться до даних ними пояснень і бере їх до уваги лише в частині загального опису подій, які передували зверненню до суду.

Пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, а також допитаної в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_3, яки пояснювали, що хоча в 2006 році ОСОБА_4 перенесла інсульт, була лежачим хворим, потребувла в постійному догляді, але була адекватна, повністю розуміла свої дії, орієнтувалась в подіях, розмовляла виразно та зрозуміло, суд розцінює критично та не може їх прийняти як належні докази по справі, оскільки пояснення цих свідків цілком спростовуються іншими дослідженими об'єктивними доказами. Так, з наданої медичної документації відносно ОСОБА_4 вбачається, що внаслідок повторної ішемічної атаки та перенесенного 16.03.2006 року інсульту, у неї обєктивно була порушена функція мови та ще в квітні 2006 року вона виявляла ознаки правополушарного синдрома, прогресування дісцікуляторної енцефалопатії, ці відомості відображені у виписних епікризах ОСОБА_4 з обласної лікарні і взяті до уваги членами комплексної судової психолого-психіатричної еспертизи.

Також судом були допитані в якості свідків лікарі: дільничний терапевт ОСОБА_14, анестезист відділення реанімації обласної лікарні ОСОБА_13, лікар-анестезіолог відділення реанімації обласної лікарні ОСОБА_15, які зазначили, що хоча ОСОБА_4 перебувала у тяжкому стані, була лежачим хворим та потребувала у постійному догляді, але вона розмовляла, спілкувалась, мова була затруднена, при цьому була контактна і адекватна, в допомоги психіатра не потребувала.

Проте, до свідчень вказаних свідків суд ставиться критично, оскільки вони цілком спростовуються іншими дослідженими об'єктивними доказами та у ціх лікарів відсутні спеціальні знання для надання висновку відносно адекватності особи.

Крім того, по справі була призначена була призначена посмертна судова-психіатрична експертиза Миколаївської обласної психіатричної лікарні, згідно висновку №35 від 28.01.2013 року якої вбачається, що ОСОБА_4 на момент укладення договору довічного утримання (догляду) страждала психічним розладом (емоцінольно лабильним і легким когнітивним) внаслідок судинних захворювань головного мозку (гіпертоничної хвороби, атеросклерозу), ступень вираженності і глубина яких не позбавляло її можливості усвідомлювати своїх дій і керувати ними в період укладення договору довічного утримання (догляду) 03.08.2006 року.

Проте, на підставі вищенаведеного суд не приймає як доказ висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки цей висновок протирічить наявним в матеріалах справи доказам.

Також, суд не бере до уваги документ (довідку) від 28.07.2006 року, виданий лікарем НОПБ ОСОБА_17, в якій зазначено, що ОСОБА_4 на момент огляду може відповідати за свої дії, оскільки ця довідка є неофіційним документом, не була належним чином оформлена, згідно пояснень в судовому засіданні з цього приводу свідка ОСОБА_16 завідуючого диспансерного відділення НОПБ, тобто довідка не є доказом в розумінні ст.ст. 57, 66 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі надані і досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору довічного утримання (догляду) від 03.08.2006 р. недійсним є обгрунтованими, доведеними належними доказами у справі, а отже вони підлягає задоволенню.

В свою чергу, посилання представника відповідача, як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, не були доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у справі, а також спростовуються поясненнями сторін та іншими матеріалами справи.

Що стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 в її задоволенні слід відмовити, у звязку з безпідставністю та необгрунтованістю, оскільки діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - Свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства (ст.1297 ЦК України, п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування) та Закону України Про нотаріат (ст. 68), покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. У звязку з чим вимога щодо визнання за позивачем права на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, враховуючи наявність умов для одержання ним в нотаріальної конторі свідоцтва про право на спадщину, в даному випадку судовому розглядові не підлягає.

Крім того, суд прийшов до висновку, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, оскільки позивачу про фактичний зміст оспорюваного договору від 03.08.2006 року стало відомо лише після 02.07.2010 року, коли він не зміг попасти з лікарні додому внаслідок заміни вхідної двері, що підтверджується постановою від 03.07.2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи, а також про особу, що порушила його право, з ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.09.2010 року про відкриття провадженння за позовом ОСОБА_2 про виселення та вселення. До суду позивач звернувся з даним позовом 19.08.2011 року.

Відповідно до вимог ч.1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У звязку з чим, на підстави вищезазначеного, суд вважає безпідставною заяву представника відповідача про застосування позовної давності та відмови у позові.

Одночасно, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 94,10 грн. і витрати з ІТЗ у сумі 37 грн., а також витрати по проведенню судової ескпертизи у розмірі 1836 грн., відповідно до акту здачі-приймання від 26.09.2013 року №2355, а всього у сумі 1967,10 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округ ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати договір довічного утримання (догляду) від 03.08.2006 року укладенного між ОСОБА_4 з однією сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони, за яким ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, посвідченного приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округ Миколаївської області ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №2044 недійсним.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1967,10 грн.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина