Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2014 року Лисичанський міський суд Луганської області

у складі: головуючої судді Чернобривко Л.Б.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства АКБ «Індустріалбанк», третя особа ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, в обґрунтування позову зазначив, що він дізнався про те, що нібито ним у м. Лисичанську було укладено кредитний договір № КRСК/0411/154/07 від 02 квітня 2007 року з ПАТ АКБ «Індустріалбанк», за яким він нібито отримав кредитні кошти в сумі 10 000 грн. на споживчі цілі під 9 % річних. Вищезазначений договір він не укладав, та грошей не отримував. В жовтні 2012 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_5 скористався його документами та отримав на його імя кредит, який ОСОБА_5 планував самостійно та своєчасно виплатити, але з обєктивних причин кредит ОСОБА_5 не повернув. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23.08.2012 року, ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, ч. 2, ч. 3 ст. 358 КК України. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23.08.2012 року встановлено, що ОСОБА_2 не отримував від відповідача кредитних коштів та договір з останнім на отримання кредиту не підписував. В звязку з вище наведеним просив визнати недійсним кредитний договір № КRСК/0411/154/07 від 02 квітня 2007 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ АКБ «Індустріалбанк».

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, та пояснив що, в 2007 році він надав свій паспорт ОСОБА_5 для оформлення кредиту. Після чого чекав, що його викликають до банку для реєстрації, але до банку його не викликали, гроші він не отримував. ОСОБА_5 паспорт йому повернув, повідомивши, що кредит він не оформив, таким чином він ввів його в оману. У слідчого який вів справу, він дізнався, що у відношенні ОСОБА_5 була порушена кримінальна справа та при оформленні кредиту ОСОБА_5 використовував саме його паспорт. Він постійно не проживав в м. Лисичанську, лише періодично навідувався додому. Його батько показував йому якийсь листи , на які він не звернув увагу, бо ОСОБА_5 говорив, що кредитний договір не укладав. Коли це було не може сказати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав та просив поновити строк на оскарження, про що надав клопотання, також пояснив що, ОСОБА_2 надав ОСОБА_5 паспорт та ідентифікаційний код для укладення договору кредитування. Після чого ОСОБА_2 чекав коли його викликають до банку для ознайомлення з договором кредитування. Коли такого виклику не прослідувало, а ОСОБА_5 повернув йому документи, повідомивши, що договір кредиту він не укладав, ОСОБА_2 вирішив, що договір кредитування дійсно не було укладено. Таким чином, ОСОБА_5 ввів позивача в обману, повідомивши про не укладення ним кредитного договору. Також ОСОБА_2 довіреності на оформлення договору кредитування та отримання грошових коштів не надавав. По відношенню ОСОБА_5 було винесено вирок, в якому його визнали винним в скоєнні злочинів передбачених ч. 2 ст. 190 КК України, ч. 2, ч. 3 ст. 358 КК України. Судом було встановлено, що саме ОСОБА_5, а не ОСОБА_2 незаконно заволодів грошовими коштами в розмірі 10 000 грн. Крім того коли вирішувалось питання про визнання ПАТ АКБ «Індустріалбанк» потерпілим та цивільним позивачем про кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_5, представник банку не заперечував проти цього, таким чином погодившись, що саме ОСОБА_5 отримав кредит в сумі 10 000грн, а не ОСОБА_2 Вирок суду щодо ОСОБА_5 представником відповідача не був оскаржений , набрав чинності та на підставі ст. 61 ч.4 ЦПК України обов»язковий для суду. Клопотання про поновлення строку ОСОБА_2 не подавав до розгляду судом кримінальної справи щодо ОСОБА_5. Крім того, при попередніх розглядах справи судами, представник відповідача не заявляв клопотання про застосування до позову строку позовної давності. Суди, які раніше розглядали цю справу, зауважень з приводу пропуску строку не робили. Оскільки є таке клопотання, він просить поновити позивачу строк позовної давності для звернення до суду з позовом, бо він порушений з поважної причини.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог, про що надала письмове заперечення в якому зазначила , що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому, що відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, строк позовної давності для звернення до суд сплив, та позов був поданий за межами строку позовної давності. До того ж відповідач не може погодитись з твердженням позивача про недійсність договору, та застосування наслідків правочину вчиненого під впливом обману, тому що відповідно до положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно довела другу сторону в оману, щодо обставин що мають істотне значення, такий правочин може визнатися судом недійсним. При укладенні кредитної угоди відповідач не вводив позивача в оману, та як сторона за договором належним чином виконав свої обовязки. До того ж в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 у п. 2 зазначено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте позивач не зазначає, як саме відповідач при укладенні кредитної угоди ввів його в оману. Позивач не надав жодного доказу, що у відповідача був намір та умисел введення його в оману. Також з наведених пояснень позивача, вбачається, що останній мав намір та хотів укласти кредитну угоду, і саме з цією метою передав свій паспорт та ідентифікаційний код ОСОБА_5, вважав що кредит оформлюється на його імя на законних підставах. Вважає, що позивач на момент укладання кредитної угоди через незнання закону або невірного його тлумачення помилявся відносно наслідків кредитної угоди, а саме стосовно того, що кошти необхідно повертати відповідачу та вносити плату за їх користування. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Просили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити за необґрунтованістю.

В судове засіданні третя особа ОСОБА_5 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надсилав, про причину неявки суд не повідомив. В наданих суду письмових поясненнях підтвердив, що ОСОБА_2 договір з відповідачем не укладав, при підписанні договору не був присутнім , довіреність на укладання договору не надавав та грошей за кредитним договором не отримував ( а.с.23).

Суд досліджує надані докази:

Копія паспорту та ідентифікаційного номеру позивача, копія кредитного договору № КRСК/0411/154/07 від 02 квітня 2007 року , копія вироку Лисичанського міського суду від 23.08.2012 року щодо ОСОБА_5, копія трудової книжки позивача, копія заяви про видачу готівки, копія заяви на тримання кредиту, копія рішення Лисичанського міського суду від 28.10.2011 року, пояснення ОСОБА_5., копія паспорту ОСОБА_5, копія вимоги від 16.04.2009 року № 565 на ім.»я ОСОБА_2, копія повідомлення про вручення поштового відправлення, копія вимоги-повідомлення від 16.07.2008 року № 3 № 818, копія повідомлення про вручення поштового відправлення, копія ухвали апеляційного суду Луганської області від 14.02.2013 року, копія ухвали колегії судді палати у цивільних справах ВССУ від 25.09.2013 року.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним.

У судовому засіданні встановлено, що 02 квітня 2007 року між АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав у користування кредитні кошти в розмірі 10 000 грн. строком з 02.04.2007 року по 25.03.2010 року включно, на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 9 % відсотків річних, якщо інше не передбачено умовами договору.

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23.08.2012 року, було встановлено, що ОСОБА_5, попросив ОСОБА_2 оформити кредит на своє імя для власних потреб, пообіцявши виплачувати кредит щомісячно, після чого шляхом обману за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, склав підроблену довідку на ім'я ОСОБА_2 , І на основі підробленої довідки був складений кредитний договір № КRСК/0411/154/07 від 02.04.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_5 незаконно отримав кредит в сумі 10 000 грн.

Згідно з поясненнями ОСОБА_2, наданими по кримінальній справі по звинуваченню ОСОБА_5, було встановлено, що в середині березня 2007 року ОСОБА_5 попросив його оформити кредит на своє імя для його потреб, бо на своє імя не може його оформити по сімейним обставинам. Також ОСОБА_5 сказав, що оформленням кредиту він буде займатися самостійно. 28 березня 2007 року ОСОБА_5 взяв паспорт та ідентифікаційний код для оформлення кредиту. 02 квітня 2007 року він відав паспорт та ідентифікаційний код. Грошові кошти в сумі 10 000 грн. ОСОБА_2 не отримував и ніякі документи для оформлення кредиту не підписував. Гадав, що ОСОБА_5 оформляє кредит на його ім'я на законних підставах. ОСОБА_5 пообіцяв виплатити кредит вчасно.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Таким чином суд вважає, що у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що кредитний договір укладений внаслідок обману ОСОБА_5 ОСОБА_6, а значить позов підлягає задоволенню.

На підставі ст.203, 215, 230 ЦПК України, керуючись ст..ст.10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_2 строк на оскарження.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства АКБ «Індустріалбанк», третя особа ОСОБА_5 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № КRСК/0411/154/07 від 02 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством АКБ «Індустріалбанк» про надання кредитних коштів.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисичанський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.Б. Чернобривко

Повний текст судового рішення виготовлений 15.01.2014 року

Суддя Л.Б.Чернобривко