Справа № 461/4824/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/5049/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представників сторін: ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про поділ майна шляхом визначення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про поділ майна шляхом визначення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що їм належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 24 жовтня 2007 року. Співвласниками вказаної вище квартири є вони - позивачі та відповідачі по справі, проте вони позбавлені можливості розпоряджатися своєю часткою квартири, оскільки у свідоцтві немає чітко визначених часток кожного із співвласників квартири, а відповідачі не бажають звернутися до нотаріуса для оформлення угоди про визначення часток, тому змушені звернутися до суду з цим позовом та просять поділити між всіма співвласниками квартиру шляхом визнання за кожним із співвласників права на 1/6 ідеальну частку в квартирі АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Поділено між співвласниками: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за кожним співвласником права на 1/6 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з відповідачів на користь позивачів 3 506,68 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3. Зазначає, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого судового рішення. Представником позивача було зазначено, що вирішення спору в позасудовому порядку неможливе, так як між сторонами з цього приводу немає повного порозуміння і дійти добровільної згоди в цьому питанні вони не можуть, у зв'язку з чим звернулись за захистом порушеного права до суду. Однак, він - апелянт не погоджується з таким трактуванням обставин справи, оскільки до часу звернення до суду із заявою позивачі жодного разу не звертались до відповідачів з вимогою поділу майна. Вважає, що спір між сторонами відсутній, оскільки відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти виділення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності. Стверджує, що позивачами не було надано до суду жодного доказу такого звернення до відповідачів з вимогою поділу квартири шляхом визнання за кожним співвласником права на 1/6 ідеальну частку квартири. Крім цього, оскаржуваним рішенням суду з відповідачів було стягнуто судовий збір в розмірі 3506,68 грн., що також є порушенням прав відповідачів, оскільки за відсутності спору між власниками, питання поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вирішується в позасудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса для оформлення угоди про визначення часток, за що судовий збір не підлягає стягненню. Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2014 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін: ОСОБА_2 -ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачами та відповідачами не укладалось угод щодо поділу майна, квартира перейшла у власність шляхом приватизації, тобто мало місце набуття права власності за однакових правових підстав, отже відповідно при призначені часток слід виходити із рівних часток кожного співвласника.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2007 року, на підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради № 1401-Ж-Г, було видано на сім'ю з 6-ти чоловік свідоцтво № Г-27857 про право власності на квартиру, бланк серії САВ № 661325, яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 12.03.2008 року, згідно якого квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9 направі спільної сумісної власності. Квартиру приватизовано у відповідності з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Розмір часток у праві власності на квартиру, що передається у спільну сумісну власність не визначена.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.

Оскільки такої згоди між усіма співвласниками немає, то це згідно зі ст. 3 ЦПК України (так як право позивачів на розпорядження майном не визнається та оспорюється) дає їм право на пред'явлення такого позову.

Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У спільній сумісній власності її учасники не мають наперед визначених часток. У даному випадку діє презумпція рівності часток співвласників.

В обґрунтування прийнятого рішення суд вірно послався на ч. 1 ст. 368 ЦК України, у відповідності до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При вирішенні судом першої інстанції вимоги про визначення часток сторін у майні, що належить їм на праві спільної сумісної власної, зазначені вимоги закону враховані і вірно визначено про належність кожному із співвласників спірної квартири по 1/6 її частки. При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З квитанції № ПН593879 від 08 травня 2014 року вбачається, що позивачі сплатили судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 506,68 грн.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже і в цій частині судом першої інстанції ухвалено законне рішення.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2. 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Штефаніца Ю.Г.