Номер провадження № 22-ц/785/1251/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді Процик М.В.,

суддів Доценко Л.І., Заїкіна А.П.,

при секретарі Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2012 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину - договору найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1 (загальною площею 35 кв. м), укладеного Приморською районною адміністрацією з відповідачем, та про витребування майна з чужого незаконного володіння. Представник позивача посилався на нікчемність правочину, який порушує публічний порядок, на те, що Приморською райадміністрацією скасовано розпорядження в частині укладення договору найму з відповідачем, що в спірній квартирі на момент укладення договору був зареєстрованим ОСОБА_3, а тому було порушено право останнього як наймача, порушено його конституційні права і свободи, передбачені ст.ст.30,47 Конституції України.

Відповідач заперечував проти задоволення позову за безпідставністю вимог.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених позивачем.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір найму житлового приміщення, укладений Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради з ОСОБА_2, на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 35 кв. м. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в частині задоволеного позову просить рішення суду від 11 жовтня 2013 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неповне дослідження судом обставин справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Проти задоволення апеляційної скарги заперечують третя особа ОСОБА_3 та його представники.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах оскарження підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням в скасованій частині нового рішення про відмову в позові, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову Приморської райадміністрації, суд 1-ої інстанції виходив з того, що правочин порушує публічний порядок, оскільки розпорядження позивача про укладення договору найму скасоване, та при укладенні договору найму житлового приміщення з відповідачем не були враховані права наймача ОСОБА_3

Однак висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, що згідно з п. п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

За вимогами ст.ст. 213 ч.1,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним

і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Вищенаведеним вимогам процесуального закону рішення суду 1-ої інстанції не відповідає.

За змістом ст. ст. 228ч.1,2, 215 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Приморської райадміністрації Одеської міської ради № 591 від 30.06.2011р.(п.3.5) було вирішено укласти договір найму житлового приміщення з гр. ОСОБА_2 на квартиру № 28, загальною площею 35,0 кв. м, у будинку № 18 по вул. Манежній в м. Одесі та видати особовий рахунок на склад родини 1 особа, підстава заява.(а.с.4) На виконання зазначеного розпорядження 11 липня 2011р. сторонами було укладено договір найму спірного житлового приміщення. (а.с.7-8) Розпорядженням № 699 від 08.08.2011р. (п.3.4) вирішено скасувати вищевказане розпорядження в частині укладення договору найму житлового приміщення з ОСОБА_2В.(а.с.3) По матеріалам справи позовна заява ОСОБА_2 до Приморської райадміністрації Одеської міськради про зобовязання укласти договір найму житлового приміщення ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2013р. залишена без розгляду. (а.с.36) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовлено. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено. Визнано право ОСОБА_3 на користування квартирою № 28 у будинку № 18 по вул. Манежній в м. Одесі. Вирішено питання про поворот виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.12.2011р., зобовязано ВГІРФО Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області поновити реєстрацію ОСОБА_3 за вказаною адресою. За змістом вказаного рішення суду саме ОСОБА_3 постійно проживав в спірній квартирі, отримував за договорами і оплачував по ним комунальні послуги та водночас не отримував ордеру на вселення в іншу квартиру, розташовану на Михайлівській площі, 1214 кв.38 в м. Одесі. (а.с.32-34)

За розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.18) перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження обєктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу обєктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших обєктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відтак, при кваліфікації правочину за ст.228 ЦК України необхідною складовою є вина сторін правочину або однієї із сторін у порушенні публічного порядку, а саме намір особи вчинити такі дії які є суспільно-небезпечними, порушують норми публічного права, що мають вигляд, як правило злочину або адміністративного порушення, та усвідомлення особою того, що її дії не є правочином, а є суспільно небезпечним діянням.

Позивачем не вказано в позовній заяві та не надано доказів вини відповідача саме у намірі порушити публічний порядок. Вирок суду щодо нього про навмисне незаконне заволодіння спірною квартирою у кримінальній справі щодо нього не постановлявся.

Газетні публікації щодо незаконності захвату відповідачем спірного житла, належного ОСОБА_3 та житла іншої особи, на що посилається третя особа ОСОБА_3, не можуть бути покладені як доказ в основу судового рішення, зважаючи на правила ст. 57 ЦПК України.

Окрім того за розясненням вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року (п.4,5) нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Всупереч вказаним розясненням суд першої інстанції зробив суперечливі висновки. Пославшись в мотивувальній частині рішення на нікчемність вчиненого сторонами правочину, водночас в резолютивній частині рішення суд визнав правочин недійсним як оспорюваний.

Посилання ОСОБА_3 та його представників на незаконність дій ОСОБА_2, на наявність у ОСОБА_3 права користування спірною житловою площею, на набрання чинності рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2013 року про визнання за ОСОБА_3 права користування спірною квартирою вищенаведених висновків апеляційного суду не спростовують. Колегія суддів зазначає, що ухвалене рішення апеляційного суду не позбавляє ОСОБА_3 права користування спірною квартирою. Водночас за позивачем зберігається право і можливість оспорювати законність укладеного договору найму з ОСОБА_2 від 11.07.2011р., подавши позов до суду про визнання його недійсним на іншій правовій підставі.

За таких обставин, в межах оскарження апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволеного позову підлягає скасуванню з ухваленням в скасованій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303,307ч.1п.2,309,313-314,316-317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року в частині задоволеного позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради скасувати.

У задоволенні позову Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору найму житлового приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Л.І. Доценко

ОСОБА_4