Справа № 152/2117/14-ц
Шаргородський районний суд Вінницької
головуючого - Строгого І.Л.,
секретаря судового засідання - Палій
позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
відповідача - ОСОБА_3,
представників відповідачів - ОСОБА_4,
представника третьої особи - ОСОБА_6,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Деребчинської сільської ради
Шаргородського району Вінницької
області та ОСОБА_3 про виключення
відомостей з актового запису про
народження дитини про ОСОБА_7 як про
батька дитини, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача -
Відділ державної реєстрації актів
цивільного стану Шаргородського
районного управління юстиції
25 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася
до суду із указаною позовною заявою, у
якій зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у с.
Деребчин Шаргородського району
Вінницької області народилася ОСОБА_3,
про що 25.06.1973 року Деребчинською
сільською радою був зроблений актовий
запис про народження за № 40. У цьому
актовому записі батьком ОСОБА_3
зазначений ОСОБА_7, а матір'ю ОСОБА_10.
Позивач також зазначає, що у вересні 1953
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 було
укладено шлюб, проте, 11.11.1956 року
зазначений шлюб було розірвано, а 12.11.1956
року ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_12, про що
зроблено відповідні актові записи.
18.10.1970 року ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_13,
який було розірвано у 1979 році.
У актовому записі про народження
ОСОБА_3 зазначено, що її батьком є
ОСОБА_7, а підставою для унесення цих
відомостей стало свідоцтво про шлюб її
матері з ОСОБА_7 Проте, ОСОБА_11 не
повідомила про розірвання шлюбу з
ОСОБА_7 у 1956 році, шлюб з яким на час
народження ОСОБА_3 було розірвано. Отже,
ОСОБА_3 була народжена поза шлюбом, а
ОСОБА_7 не звертався із заявою до
Деребчинської сільської ради чи до
ЗАГСу про своє батьківство. За життя
ОСОБА_7 був одружений чотири рази, проте
дітей у жодному зі шлюбів він не мав.
ОСОБА_7 був рідним братом ОСОБА_14
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, а
ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла його сестра,
яка також була одружена кілька разів,
проте дітей не мала.
Після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_14, які є
кровними родичами позивача, щодо їх
спадщини почалися спори між ОСОБА_3 та
іншою дочкою ОСОБА_7 - ОСОБА_15, яка стала
дочкою ОСОБА_7 під час його хвороби,
коли він знаходився на стаціонарному
лікуванні у Шаргородській ЦРЛ., про що
їй було повторно видане свідоцтво про
народження, а до цього у свідоцтві про
її народження у графі «батько» стояв
08 серпня 2014 року у Шаргородській
держнотконторі позивач отримала
постанову, якою їй було відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
після смерті ОСОБА_14, оскільки
позивачем не було надано документів, що
підтверджують її родинні стосунки з
Проте, на думку позивача, із доказів, що
додаються до позову та показань
свідків вбачається її кровне
споріднення з ОСОБА_7 та ОСОБА_14, що дає
їй право на спадкування. Водночас,
ОСОБА_3 не є дочкою ОСОБА_7, а тому, вона
не може претендувати законним чином на
його спадщину, що відкрилася у жовтні
З огляду на викладене, позивач просить
ухвалити рішення, яким виключити з
актового запису № 40 від 25.06.1973 року про
народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, запису
про ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року, відомостей про нього як про
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_2 підтримали
позовні вимоги, посилаючись на
обставини, зазначені у позові.
ОСОБА_1, зокрема, пояснила, що вона є
племінницею ОСОБА_7 та ОСОБА_14, після
смерті яких вона бажає прийняти
спадщину. У разі задоволення позову у
цій справі, ОСОБА_3 буде усунута від
спадщини після смерті ОСОБА_7 та
ОСОБА_14, що надасть позивачу можливість
оформити спадщину після них. Позивач
також пояснила, що зверталася у
Шаргородську держнотконтору з приводу
оформлення спадщини після смерті
ОСОБА_14, проте, нотаріус відмовив їй у
видачі свідоцтва про право на спадщину
після смерті ОСОБА_14, оскільки
позивачем не було надано документів, що
підтверджують її родинні стосунки з
спадкодавцем. З приводу оформлення
спадщини після смерті ОСОБА_7, позивач
до нотаріуса не зверталася, заяв про
прийняття спадщини після нього не
подавала. На даний час, у неї відсутнє
судове рішення про встановлення її
родинних стосунків з ОСОБА_7 та ОСОБА_14,
проте, вона вважає, що її родинні
стосунки з спадкодавцями
підтверджуються доданими до позову
документами та показаннями свідків.
Представник відповідача -
Деребчинської сільської ради
Шаргородського району Вінницької
області ОСОБА_4 у судовому засіданні
зазначала, що реєстрацію народження
ОСОБА_3 сільська рада здійснила
відповідно до чинного на той нас
Ухвалою суду від 22.12.2014 року, за заявою
позивача, ОСОБА_3 залучено
співвідповідачем у цій справі та
одночасно виключено її зі складу
третіх осіб (а.с. 82).
У письмових запереченнях (а.с. 83, 84) та у
судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
та її представник ОСОБА_5 позов не
визнали, посилаючись на його
безпідставність. Зазначили, зокрема, що
позивач не довела своїх родинних
відносин з ОСОБА_7 та ОСОБА_14 Посилання
позивача у позові на ст.ст. 136 та 137 СК
України, на думку відповідача, також є
безпідставним, оскільки Сімейний
кодекс України не діяв у 1973 році, коли
народилася відповідач. Тоді як згідно
ст. 6 Цивільного кодексу УРСР та ст. 56
КпШС Української РСР, право на
звернення до суду з таким позовом мала
тільки особа, яка записана батьком
дитини і протягом року, з дня, коли така
особа дізналася про проведений запис.
Окрім того, відповідач та її
представник посилались на те, що ОСОБА_3
та її батько ОСОБА_7 постійно
спілкувалися, ходили один до одно у
гості, про що свідчать фотографії із
сімейного альбому ОСОБА_3, а 12 березня
2002 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3
половину житлового будинку з
господарськими будівлями,
розташованого у АДРЕСА_1.
Представник третьої особи - Відділу
ДРАЦС Шаргородського районного
управління юстиції Вінницької області
ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила,
зокрема, що реєстрацію народження
ОСОБА_3 було здійснено відповідно до
чинного на той нас законодавства. Окрім
того, представник третьої особи
зазначила, що ОСОБА_1 не підтвердила
своїх родинних відносин з ОСОБА_7 та
Розглянувши документи та матеріали
справи, заслухавши пояснення учасників
судового засідання, показання свідків,
всебічно і повно з'ясувавши усі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються вимоги позивача та
заперечення відповідача, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи та
вирішення спору по суті, суд установив
Відповідно до запису акта про шлюб № 17,
18.09.1953 року було укладено шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_10., який було розірвано
11.11.1956 року, що підтверджується записом
акту про припинення шлюбу № 5 (а.с. 30, 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у с. Деребчин
Шаргородського району Вінницької
області народилася ОСОБА_3, що
вбачається зі свідоцтва про народження
Згідно зазначеного вище свідоцтва,
батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_7, а матір'ю -
18 червня 1999 року ОСОБА_3 одружилася,
змінивши прізвище на Шпак, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження (а.с. 55).
Згідно свідоцтва про смерть Серія
НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер
Як убачається із копії спадкової
справи до майна померлого ОСОБА_7,
особами, які після його смерті прийняли
спадщину є його дочки - ОСОБА_15 та
ОСОБА_3, оскільки лише вони подали у
нотаріальну контору відповідні заяви у
строк, передбачений законом (а.с. 43-52).
Позивач, стверджуючи, що вона є
племінницею ОСОБА_7, а також те, що
ОСОБА_3 не є його дочкою, просить
виключити із актового запису про
народження ОСОБА_3 інформацію про
ОСОБА_7 як про батька.
Установленим судом обставинам
відповідають цивільні правовідносини,
пов'язані із оспорюванням батьківства,
які регулюються нормамиКодексу про
шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року,
який діяв на час народження
відповідача (надалі - КпШС УРСР), окрім
того, оскільки правовідносини ОСОБА_3
та ОСОБА_7 як дочки та батька існували
до 2009 року, то до спірних правовідносин
можливо застосувати і норми Сімейного
кодексу України, який набрав чинності з
01.01.2004 року (надалі - СК України).
Так, статтею 56 КпШС УРСР передбачалося,
що особа, записана як батько або як мати
дитини в книзі записів народжень або
особа, яка фактично є батьком дитини, в
разі смерті матері чи позбавлення її
батьківських прав має право оспорити
проведений запис протягом року з того
часу, коли їй стало або повинно було
стати відомо про проведений запис.
Згідно ч. 1 ст.136 СК України, особа, яка
записана батьком дитини відповідно до
статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має
право оспорити своє батьківство,
пред'явивши позов про виключення
запису про нього як батька з актового
запису про народження дитини.
Отже, зазначене вище свідчить про те, що
як законодавством, чинним на час
народження ОСОБА_3, так і
законодавством, яке було чинним до
смерті ОСОБА_7, передбачалося, що
оспорити проведений запис про
народження особи, може лише той з
батьків, хто заперечує своє
Виняток із цього правила міститься у ч.
3 ст. 137 СК України, згідно з якою, якщо
через поважні причини особа не знала
про те, що записана батьком дитини, і
померла, оспорити батьківство можуть
її спадкоємці: дружина, батьки та діти.
Водночас, позивач стверджує, що вона є
племінницею ОСОБА_7, а отже, ОСОБА_1 не є
тим спеціальним суб'єктом, якому
законодавством передбачено можливість
захистити своє порушене, не визнане або
оспорюване право шляхом пред'явлення
позову про виключення запису про особу
як про батька з актового запису про
Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.
Таким чином, суд може захистити права,
свободи та інтереси лише у спосіб,
визначений законами України, проте
обраний позивачем спосіб захисту
законом не передбачено.
Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана за допомогою
належних та допустимих доказів довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог та
Згідно положень ст.ст. 11 та 212 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених сторонами вимог, на
підставі доказів, які він оцінює за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
За частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Таким чином, судовому захисту підлягає
лише порушене, невизнане або ж
оспорюване право, свобода чи інтерес.
При цьому, позивач, з огляду на принцип
змагальності сторін зобов'язаний
довести належними та допустимими
доказами факт порушення, невизнання
або оспорювання свого права, свободи чи
інтересу. Не доведення цього факту є
підставою відмови у задоволенні
У даному випадку, позивач взагалі не
довела порушення свого права, оскільки
не надала жодного належного та
допустимого доказу того, що вона є
родичем ОСОБА_7, а отже є спадкоємцем
При цьому, позивач не просила суд
установити факт її родинних відносин з
ОСОБА_7, а самостійно виходити за межі
позовних вимог суд, згідно ст. 11 ЦПК
України, не має права.
Слід зазначити, що в цілому,
доказування позивачем родинних
стосунків ґрунтувалося виключно на
припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, а наявні у справі письмові
докази та показання допитаних у
судовому засіданні свідків не дали
можливості зробити висновок про
родинні стосунки позивача з покійним
Виключно на припущеннях ґрунтується
також доказування позивачем обставин,
якими вона обґрунтовує свої вимоги, а
саме те, що відповідач начебто не є
Так, зі змісту ч. 3 ст. 136 СК України
вбачається, що підставою для ухвалення
рішення про виключення відомостей про
особу як батька дитини з актового
запису про її народження є доведення
відсутності кровного споріднення між
особою, яка записана батьком, та
дитиною.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У даному випадку встановити кровне
споріднення між ОСОБА_3 та ОСОБА_7
можливо лише шляхом проведення
судово-біологічної (судово-генетичної)
експертизи, а отже допустимим доказом
того, що ОСОБА_7 не був батьком
відповідача може бути лише висновок
відповідної експертизи. Проте, позивач
заяви про призначення експертизи не
подала, не дивлячись на відповідні
роз'яснення суду з цього приводу,
водночас, суд, згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК
України, не вправі з власної ініціативи
призначати експертизу.

У той же час, показання свідків ОСОБА_17,
ОСОБА_18 та ОСОБА_19 про те, що їм начебто
відомо про те, що ОСОБА_7 дітей ніколи не
мав, на які посилалися позивач та її
представник в обґрунтування позовних
вимог, судом до уваги не беруться,
виходячи із такого.

Указані вище свідки пояснили, що
безпосередньо з ОСОБА_7 вони ніколи не
спілкувалися з приводу його дітей.
Свідки також пояснили, що вони не
бачили медичних документів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_7 через певні
вади здоров'я не може мати дітей. Свідок
ОСОБА_19, зокрема, пояснив, що про те, що
ОСОБА_7 не мав дітей йому стало відомо
із розмови з братом останнього ОСОБА_20,
яка відбулася у 1962 році, тоді як
відповідач народилася через десять
років після того - у 1973 році.

Суд також ураховує, що як пояснила у
судовому засіданні свідок ОСОБА_18,
ОСОБА_7 в одній із розмов розповідав їй
про дівчину, яка вважає його своїм
батьком та про те, що він планує
подарувати їй будинок.

Отже, зазначене вище свідчить про те, що
ОСОБА_7 знав, що ОСОБА_3 вважає його
батьком проте оспорював цього факту, а
натомість планував подарувати їй
будинок.

Не заслуговують на увагу посилання
позивача та її представника на те, що,
оскільки відповідач народилася поза
шлюбом її матері з ОСОБА_7, то вона не
може бути його дочкою, позаяк
загальновідомим фактом є те, що діти
народжуються не лише у батьків, які
перебувають у зареєстрованому шлюбі.

У судовому засіданні як свідок була
допитана ОСОБА_3 (а.с. 87), яка, зокрема,
пояснила, що ОСОБА_7 був її рідним
батьком, за життя він визнавав її своєю
дочкою, вони час від часу ходили один до
одного у гості, а у 2002 році ОСОБА_7
подарував їй половину житлового
будинку, розташованого у м. Шаргород.

На підтвердження своїх слів ОСОБА_3
надала суду фотографії з сімейного
фотоальбому (а.с. 57-60), на яких разом з
нею, її чоловіком та дітьми зображені
ОСОБА_7 та його сестра ОСОБА_14 У
судовому засіданні позивач та її
представник упізнали на зазначених
вище фотографіях ОСОБА_7 та ОСОБА_14

Окрім того, із договору дарування
частки житлового будинку від 12.03.2002
року вбачається, що ОСОБА_7 подарував
ОСОБА_3 1/2 (половину) житлового будинку з
відповідною часткою господарських
будівель, розташований у АДРЕСА_1 (а.с.
56).

Зазначене вище переконує суд у
відсутності обґрунтованих підстав
вважати, що ОСОБА_3 не є дочкою ОСОБА_7

Ухвалюючи це рішення, суд також
враховує, що навіть у разі задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 та при доведенні
нею родинних відносин з ОСОБА_7, вона
все одно не могла б спадкувати після
його смерті, оскільки у ОСОБА_7 окрім
ОСОБА_3 була ще одна дочка - ОСОБА_15,
тобто спадкоємець першої черги,
батьківство щодо якої ОСОБА_7 визнав за
життя, про що подав до Відділу ДРАЦС
відповідну заяву. Зазначений факт у
судовому засіданні був визнаний
сторонами та підтверджується
свідоцтвом про народження ОСОБА_15 (а.с.
12).

Отже, усе вище викладене свідчить про
те, що позивач не довела належними та
допустимими доказами обставин, якими
вона обґрунтовує свої вимоги, а також
факту порушення її права, окрім того,
спосіб, обраний позивачем для захисту
права, законом не передбачено, а тому у
задоволенні позову слід відмовити.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України,
встановлено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать
витрати на правову допомогу (ч. 1, п. 2 ч. 3
ст. 79 ЦПК України).

Під час провадження у цій справі,
ОСОБА_3 надавалась правова допомога
адвокатом ОСОБА_5, що вбачається із
договору про надання правової допомоги
від 10.12.2014 року та свідоцтва про право
на заняття адвокатською діяльністю №
НОМЕР_3 від 24.11.2005 року (а.с.62,63), за надану
правову допомогу відповідач сплатила
адвокату 1000 грн, що підтверджується
квитанцією до прибуткового касового
ордера Серія 10АААА 512003/290 від 22.12.2014 року
(а.с. 85).

Обґрунтованість витрат відповідача на
правову допомогу підтверджена
розрахунком суми гонорару за надану
правову допомогу (а.с. 86) та не перевищує
граничного розміру витрат на правову
допомогу, встановленого Законом
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

У пункті 48 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2014 року № 10
зазначено, що витрати на правову
допомогу, граничний розмір якої
визначено відповідним законом, про що
зазначено в пункті 47 цієї постанови,
стягуються не лише за участь у судовому
засіданні при розгляді справи, а й у
разі вчинення інших дій поза судовим
засіданням, безпосередньо пов'язаних
із наданням правової допомоги у
конкретній справі (наприклад,
складання позовної заяви, надання
консультацій, переклад документів,
копіювання документів).

Отже, оскільки рішення у цій справі
ухвалено на користь ОСОБА_3, то з
позивача на її користь належить
стягнути витрати на правову допомогу у
розмірі 1000 грн.

Тому, керуючись статтями 1, 3, 4, 10, 11, 57-62,
64, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Деребчинської сільської ради
Шаргородського району Вінницької
області та ОСОБА_3 про виключення
відомостей з актового запису про
народження дитини про ОСОБА_7 як про
батька дитини, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача -
Відділ державної реєстрації актів
цивільного стану Шаргородського
районного управління юстиції
Вінницької області відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1000
(одну тисячу) гривень витрат на правову
допомогу.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України,
рішення суду може бути оскаржене у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Вінницької області через
Шаргородський районний Вінницької
області суд протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
І.Л.Строгий