Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4928/14 Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Л.М.
Суддя-доповідач: Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

суддів: Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі: Семенчук О.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору дарування квартири недійсним.

В позові зазначав, що ОСОБА_3 на праві власності належала однокімнатна квартира по АДРЕСА_1. У зв'язку з отриманою травмою хребта ОСОБА_3 у серпні-вересні 2010 року перебував на стаціонарному лікуванні. За відсутністю інших родичів догляд за ним здійснювали племінники ОСОБА_5. Після одужання він 23.10.2010 року уклав нотаріальний договір дарування, за яким подарував належну йому квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 При цьому він помилився відносно природи даного правочину, оскільки фактично розраховував на подальше утримання від ОСОБА_5. З огляду на те, що відповідачі допомогу йому не надають та квартиру у власність не повертають, він просив суд визнати договір дарування на підставі ст.229 ЦК України недійсним, повернувши спірну квартиру йому у власність.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким йог опозовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до розпорядження ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ, підсудність даної справи визначено саме апеляційному суду Запорізької області.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції ОСОБА_3, посилається на те, що він уклав договір дарування своєї квартири відповідачам за умови, що останні обіцяли йому довічне утримання, однак своєї обіцянки не виконують.

Такі доводи апелянта не відповідають обставинам справи та положенням матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23 жовтня 2010 року ОСОБА_3, уклав договір дарування, за умовами якого він подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5, прийняли в рівних частках у дар однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а/с 3).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування спірної квартири посвідчено державним нотаріусом Краматорської державної контори ОСОБА_6, який в якості свідка в суді першої інстанції пояснив, що він особисто роз*яснював ОСОБА_3, суть договору довічного утримання, проте останній зупинився саме на договорі дарування квартири.

Право власності за договором дарування нерухомого майна, на відміну від договорів купівлі-продажу, міни, має інший момент переходу до набувача. Відповідно до п. 2 ст. 719 ЦКУ договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку є прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) (ст. 722 ЦКУ). Закон не передбачає державну реєстрацію таких договорів.

Про прийняття відповідачами дарунка - квартири, свідчить передача їм ОСОБА_3, ключів від своєї квартири(а/с 3).

Свідок ОСОБА_7, пояснила суду першої інстанції, що зі слів ОСОБА_3, знає, що він подарував свою квартиру племінникам.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про недоведеність позову, що спірний договір дарування будинку відповідачам укладений під впливом помилки.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам, нормам матеріального та процесуального права.

Отже наведене свідчить про те, що позивач ОСОБА_3, скористаася визначеними ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правами, розпорядився своїм майном (квартирою) на власний розсуд та з дотриманням вимог ст.ст. 717, 719 ЦК провів безоплатне відчуження своєї квартири за адресою: АДРЕСА_1, на користь відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечує ОСОБА_3, відповідачі є племінниками позивача, тобто дітьми рідної сестри ОСОБА_3, а отже не чужі люди для нього, між якими склалися відповідні стосунки - помагали йому та здійснювали за ним догляд коли він хворів, турбувалися про нього, отже і укладення договору дарування квартири відповідачам є наслідком такої турботи.

Належних та допустимих доказів, відповідно до ст.ст.57-59 ЦПК України, того, що на час укладення оспорюваного договору сторін існувала домовленість про довічне утримання відповідачами позивача в матеріалах справи відсутні.

Зміст укладеного правочину був роз'яснений нотаріусом, ОСОБА_3., підписав цей договір, а тому посилання позивача на те, що він помилявся щодо природи правочину є необґрунтованими.

Крім того, позивачем не надано жодних відомостей, які б вказували на обмеження дієздатності позивача, внаслідок якої він не міг усвідомлювати зміст укладеного ним оспорюваного правочину, його умови та правові наслідки.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Можливо позивач і розраховував на одержання користі від вчиненого правочину, проте така помилка, відповідно до вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", не має правового значення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: