Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/5431/14 Головуючий у 1 інстанції: Мавроді Р.Ф.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Добропіллявугілля» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що він з листопада 2010 року працює на ш. «Новодонецька» в якості гірника підземного з повним робочим днем у шахті у шкідливих і небезпечних умовах праці.

04 квітня 2011 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму - закритий уламковий перелом 1-ї плюснової кістки правої стопи, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 06.04.2011 року та актом №13 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 від 06.04.2011 року. Висновком МСЕК №040245 від 14.06.2011 року йому встановлено 10% втрати професійної працездатності з черговим переоглядом через рік.

Після встановлення втрати професійної працездатності він з усіма необхідними документами звернувся до відділення виконавчої дирекції ФСС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Добропіллі для відшкодування матеріальної шкоди, де йому були призначені страхові виплати, а саме: одноразова допомога і щомісячні регресні виплати.

Вважає, що внаслідок отриманої травми йому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. У зв'язку з виробничою травмою була порушена його нормальна життєдіяльність, він тривалий час знаходився на лікуванні. Йому важко виконувати певні роботи у побуті. Його постійно турбує біль у нозі, яка посилюється при опорі та ходьбі, а також при фізичних навантаженнях. Рухи в гомілковостопному суглобі обмежені. Його турбує підвищена втомленість, зниження працездатності, порушення сну. Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 6000 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Добропіллявугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2 3000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ДП «Добропіллявугілля» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції посилався на положення статті 13 Закону України «Про охорону праці» згідно якої роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. В ній зазначено, що з цією метою роботодавець забезпечує функціонування системи управління охороною праці, зокрема, забезпечує усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин; здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці. Цією ж правовою нормою встановлено, що роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Суд врахував приписи статті 153 КЗпП України у відповідності до якої забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

При цьому суд виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 доведено, що 04 квітня 2011 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму - закритий уламковий перелом 1-ї плюснової кістки правої стопи, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 06.04.2011 року та актом №13 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 від 06.04.2011 року. Висновком МСЕК №040245 від 14.06.2011 року йому встановлено 10% втрати професійної працездатності. Внаслідок отримання травми на виробництві йому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичайного укладу життя, вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно зі ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Здійснивши системний аналіз відповідних правових норм та законодавчих актів, суд першої інстанції застосував до даних правовідносин положення статті 237-1 КЗпП України відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються спеціальним законом, який передбачає види та розміри страхових виплат.

Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності " в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя та здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважені ним органи незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При визначені розміру моральної шкоди, завданої внаслідок отриманої травми, судом з дотриманням вимог розумності справедливості враховано глибину фізичних та душевних страждань, необхідність лікування потерпілого, перенесеного ним фізичного болю, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя в зв'язку з суттєвим погіршенням стану здоров'я.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не мається.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Добропіллявугілля» відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: