Справа № 502/3389/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.,

при секретарі Д'яченко М.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу

«Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод»

Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»

про

стягнення заборгованості з заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» та згідно уточнених позовних вимог від 06.01.2014 року просила суд стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати, вихідну допомогу та моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 підтримали уточнені і позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснили, що 27.11.2013 року на підставі поданої ОСОБА_1 письмової заяви її було звільнено з посади прибиральниці службових приміщень Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Станом на день звільнення відповідач не провів зі ОСОБА_1 повний розрахунок по заборгованості з виплати заробітної плати, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що починаючи з червня 2013 року відповідачем була припинена виплата заробітної плати без поважних причин, що стало підставою для подання нею заяви про звільнення, яка була задоволена адміністрацією підприємства. В усному зверненні до працівників бухгалтерії підприємства їй було повідомлено, що загальна сума заборгованості перед нею складає 10350 гривень. Також позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі тримісячного окладу, який становить 1150 гривень. Таким чином сума вихідної допомоги складає 3450 гривень.

17.12.2013 року відповідач надіслав їй лист повідомлення з проханням прийти до бухгалтерії заводу для отримання розрахунку по заробітній платі. В той же день вона прийшла до будівлі заводу, але її не впустили до бухгалтерії працівники охорони, посилаючись на наказ директора заводу та зазначає, що будь-яких довідок про суму заборгованості не може одержати.

Крім того, невиплата заробітної плати призвела до моральних страждань позивача, втрати нею нормальних життєвих звязків, накопичення боргів, таким чином, вона вважає, що відповідач зобовязаний відшкодувати їй спричинену моральну шкоду. На підставі викладеного позивач просила суд ухвалити рішення, яким: стягнути з відповідача 10 350 гривень заборгованості з заробітної плати, 3450 гривень вихідної допомоги та 5000 гривень в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов, долучених до матеріалів справи. Зокрема зазначає, що позивач вказує, що починаючи з червня 2013 року їй припинена виплата заробітної плати, однак станом на 01.06.2013 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем складала 2 384, 63 грн., а саме: за березень 2013 року в розмірі 652, 63 грн.; - за квітнень 2013 року в розмірі 841, 52 грн.; - за травень в розмірі 917, 48 грн. Однак, незважаючи на існуючу заборгованість по заробітній платі за вказаний період ОСОБА_1 не звільнялась з роботи та не зверталась до суду з метою стягнення заробітної плати, а тільки у листопаді 2013 року вирішила звільнитися з підприємства, коли відбулось масове звільнення працівників за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, навіть не зважаючи на те, що з червня 2013 року до моменту звільнення гр. ОСОБА_1, відповідачем була виплачена заробітна плата у розмірі 3 540, 84 грн.

Також позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути 10 350 грн. розрахунку та 3 450 грн. вихідної допомоги, однак на день звільнення ОСОБА_1, станом на 27.11.2013 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем складала 7 792, 51 грн., а саме:

- за червень 2013 року у розмірі 654, 07 грн.;

- за липень 2013 року у розмірі 1 029, 28 грн.;

- за серпень 2013 року у розмірі 1028, 33 грн.;

- за жовтень 2013 року у розмірі 1028, 33 грн.;

- за листопад 2013 року у розмірі 4052, 51 грн. (з урахування вихідної допомоги).

На сьогоднішній день заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 повністю погашена у розмірі 7792, 51 грн., а саме:

- 15.01.2014 року в розмірі 3740, 01 грн. (за червень, липень, серпень та жовтень 2013 року);

- 17.02.2014 року в розмірі 4052, 51 грн. (за листопад 2013 року з урахуванням вихідної допомоги).

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що 17.12.2013 року її не допустили до бухгалтерії працівники охорони, проте згідно журналу реєстрації відвідувачів, заводоуправління та пояснювальної записки від 04.03.2014 року та пояснювальної записки бухгалтера ОСОБА_4 від 18.12.2013 року ОСОБА_1 приходила до бухгалтерії заводу за отриманням розрахунку по заробітній платі, але у звязку з тим, що заробітна плата видавалась тільки за жовтень 2013 року, позивач відмовилась від отримання грошей, тому слід зауважити, що ОСОБА_1 за власною ініціативою 18.12.2013 року відмовилась від отримання грошей та сама призвела себе до моральних страждань, які позивач оцінює в 5000 грн., однак не надано доказів вини відповідача та не обґрунтований конкретний розмір та підстави обчислення позивачем завданої їй моральної шкоди.

На підставі викладеного представник позивача просила суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно витягу з наказу № 48-к від 14.04.2003 року ОСОБА_1 з 15.04.2003 року було прийнято на посаду прибиральці виробничих приміщень 2 розряду енергомеханічного відділу з місячним окладом 232 грн., згідно суднобудівельно-судноремонтний завод ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО» /а.с 26/.

Відповідно до витягу з наказу № 180-к від 27.11.2013 року звільнено ОСОБА_1 з 27.11.2013 року згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з посади прибиральниці територій 0, 5 ставки, прибиральника службових приміщень 0, 5 ставки господарчої бригади.

17.12.2013 року за вих. № 033/1253 ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО» направило ОСОБА_1 повідомлення про необхідність зявитися до відділу кадрів підприємства для отримання розрахунку по заробітній платі, яке, як зазначає позивач, отримала в той же день 17.12.2013 року. /а.с. 12/.

Як вбачається з пояснювальної розписки складеної бухгалтером ГВСП «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО» від 05.03.2014 року, про те що 18.12.2013 року до бухгалтерії КССРЗ за отриманням розрахунку по заробітній платі прийшла ОСОБА_1, але в звязку з тим, що заробітна плата видавалась тільки за жовтень 2013 року, від отримання заробітної плати вона відмовилась.

З наданих на дослідження суду розрахункових листів з заробітної плати встановлено, що за два повні місяці роботи, що передували звільненню, ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату: - за липень 814, 52 гривень; - за серпень 2013 року 456, 45 гривень; - за вересень 2013 року 461,03 гривень.

З наданих для дослідження платіжних відомостей на виплату грошей та довідки про виплату заборгованості від 07.03.2014 року № 031/518 вбачається, що сума заборгованості по заробітній платі станом на 27.11.2013 року, тобто на день звільнення ОСОБА_1 складала 7 792, 51 гривень. З моменту звільнення ОСОБА_1 була погашена заборгованість по заробітній платі у розмірі 7 792, 51 гривень, а саме: - 15.01.2014 року у розмірі 3740, 01 гривень (за червень - жовтень 2013 року); - 17.02.2014 року у розмірі 4052, 51 гривень (за листопад 2014 у урахуванням вихідної допомоги). Факт отримання вказаних сум від підприємства в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі також підтвердив позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні.

При вирішенні справи судом враховано відповідні положення діючого законодавства:

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Як зазначено в ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З наданих сторонами та досліджених судом доказів вбачається що станом на день звільнення відповідач не виплатив позивачу усі суми, що належали ОСОБА_1 від підприємства і вказаний факт також визнається представниками відповідача, в звязку з чим суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати позивач правомірно вимагав стягнення вказаних сум в судовому порядку на підставі ст. 116 КЗпП України.

Разом з тим, беручи до уваги, що в ході розгляду позову ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати поступово погашалась відповідачем і остаточно була погашена 17.02.2014 року що підтвердив і сам позивач, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати та вихідної допомоги, оскільки необхідність захисту вказаних прав позивача на підставі ч. 1 ст. 3 ЦПК України відпала в звязку з добровільним усуненням відповідачем допущеного порушення.

Щодо позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного:

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння їй моральної шкоди відповідачем внаслідок порушення її трудових прав, яке полягало у невиплаті належної позивачу винагороди за працю, що само по собі, зважаючи на невеликий розмір заробітної плати, вимагало від позивача додаткових усиль для організації свого життя, викликало невпевненість в майбутньому в звязку з відсутністю коштів для існування, та зважаючи на ту обставину, що порушення допущене відповідачем тривало незначний проміжок часу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення у розмірі 1000 гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України в звязку з частковим задоволенням позову судові витрати по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст.10, 11, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст. ст. 47, 116, ст. 237-1 КЗпП України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про стягнення заборгованості з заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» /68303, м. Кілія, Одеської області, вул. Леніна, 3, Код / на користь ОСОБА_1, 19.10.1954 р.н, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, - 1000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачу порушенням її трудових прав відповідачем.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство»/ 68303, м. Кілія, Одеської області, вул. Леніна, 3, Код / в дохід держави 243,60 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_5