УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/5724/13-ц Головуючий у 1-й інст. Снігір В. М.
Категорія 44 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Миніч Т.І.,

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_2,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Коростенського міськрайонного суду від 10 липня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення, визнання реєстрації будинку недійсною та примусове виселення, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила. Просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_4 та членів її сімї ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зі зазначеної квартири в квартиру АДРЕСА_2; стягнути з ОСОБА_4 на її користь понесені судові витрати; а також зобовязати Коростенський районний сектор Управління Державної міграційної служби України вчинити певні дії щодо скасування реєстрації відповідачки та всіх зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_3; зобовязати реєстраційну службу Коростенського міськрайонного управління юстиції провести скасування запису реєстрації будинку за номером 4537963 від 25.08.2004 року, зроблений на підставі договору дарування на імя ОСОБА_4 від 22 липня 2004 року, який визнано недійсним. В обґрунтування позову зазначала, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_8, в період якого побудували будинок №36-а на два входи по вул.Селезньова в м.Коростені. 22 липня 1992 року шлюб між нею та ОСОБА_8 було розірвано. В подальшому ОСОБА_8 став перешкоджати їй проживати в спірному будинку, а 22.07.2004 року уклав договір дарування ? частини спірного будинку, який є спільною сумісною власністю, на користь ОСОБА_4 Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 03.07.2013 року договір дарування ? частини спірного житлового будинку визнано недійсним. Вважала, що 30 липня 2013 року ОСОБА_4 незаконно зареєструвала членів своєї сімї в належне позивачу помешкання.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 10 липня 2014 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення, визнання реєстрації будинку недійсною та примусове виселення незаконно зареєстрованих осіб - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно встановлені обставини, які мають значення для вирішення спору, а доказам, поданим сторонами, дана неналежна оцінка. Вважає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, в тому числі і не давав підстав для реєстрації права власності. Проте суд на це уваги не звернув.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2004 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_4 ? частину будинку №36-а по вул.Селезньова в м.Коростені.

Зазначений договір рішенням апеляційного суду Житомирської області від 3 липня 2013 року визнаний недійсним. При цьому суд виходив з того, що нерухоме майно, щодо якого укладено договір, є спільним майном подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с.10-11).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про вселення та виселення, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірне нерухоме майно відповідачки є непорушним, а позивачкою не надано доказів на підтвердження своїх вимог.

Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного зясування всіх обставин справи.

Так, відповідачка ОСОБА_4 набула право власності на спірну частину будинку на підставі договору дарування, який в подальшому було визнано недійсним. Про це вже зазначалося вище. Тобто, на даний час відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які б давали підстави вважати про існування у останньої права власності на ? частину жилого будинку.

Відповідачка ОСОБА_5 також не набула права на спірне нерухоме майно. Вона разом з дітьми зареєстрована в спірне жиле приміщення з дозволу своєї матері ОСОБА_4 вже після визнання недійсним договору дарування.

Відповідачі не заперечують того, що займають це приміщення і не бажають його звільняти, оскільки за час проживання в ньому зробили ремонт. Відмову звільняти будинок обумовлюють небажанням позивачки повернути гроші, фактично сплачені за нього, та в якості компенсації за проведені поліпшення.

Крім того, як вбачається із змісту висновків, зроблених співробітниками міліції за результатами звернень ОСОБА_3 та ОСОБА_4, між останніми склалися неприязні стосунки з приводу спору за будинок. Також позивачка просила вжити відповідні заходи до відповідачки з приводу неправомірних дій, що виразилися в недопущенні в належну їй частину будинку (а.с.14,85). Наведене свідчить про існування у позивачки перешкод з приводу користування належним їй нерухомим майном.

Зазначені докази відповідачами не спростовані.

Оскільки позивачці належить на праві власності ? із спірної ? частини будинку, її частина в натурі не виділена, то із врахуванням положень ст.391 ЦК її вимоги про вселення підлягають задоволенню (а.с.89-90).

Що стосується виселення відповідачів із спірного жилого приміщення, то в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Після визнання недійсним договору дарування, за яким відповідачка набула право на житло, в силу 216 ЦК сторони угоди повертаються в попередній стан.

В даному випадку після смерті дарувальника спадщина на належну йому ? частину житлового будинку не оформлена його спадкоємцями, хоча, як вбачається із матеріалів справи, прийнята його дітьми.

Оскільки інші співвласники спірної частини будинку вимог про виселення відповідачів не заявляли, а вирішення даного спору зачіпає їх права та інтереси, то задоволення цих вимог в межах даної справи є неможливим.

За наведених обставин рішення суду в цій частині вимог підлягає скасуванню.

Разом з тим, відмовляючи в позові в частині вимог про скасування запису про реєстрацію будинку та зобовязання зняти відповідачів з реєстрації в спірному жилому будинку, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що підстав для задоволення позову в цій частині вимог немає, оскільки позивачкою не зазначено компетентну установу відповідача, на якого можливо було би покласти такий обовязок.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду від 10 липня 2014 року в частині вимог про вселення та виселення, ухваливши в цій частині нове рішення.

Вселити ОСОБА_3 в ? частину будинку №36-а по вул.Селезньова в м.Коростені.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні вимог про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 із жилого будинку.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 58 грн.53 коп. з кожної понесених судових витрат на користь ОСОБА_3.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: