Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/4275/14 Головуючий у 1-й інстанції Маврешко В.В.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.

суддів Воробйової І.А.,

Маловічко С.В.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: служба у справах дітей Якимівської райдержадміністрації, орган опіки та піклування Новоданилівської сільської ради, орган опіки та піклування Розівської сільської ради Якимівського району Запорізької області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: служба у справах дітей Якимівської райдержадміністрації, орган опіки та піклування Новоданилівської сільської ради, орган опіки та піклування Розівської сільської ради Якимівського р-ну Запорізької області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

В позові зазначав, що вони з ОСОБА_3 мають спільну дитину: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Між ними офіційно шлюб не укладався, вони проживали однією сім'єю, та вели спільне господарство.

На початку 2011 року вони разом з сином ОСОБА_5 переїхали проживати до Іспанії.

Однак налагодити життя в чужій країні не вдалося, вони не могли офіційно працевлаштуватись, оскільки для цього необхідно постійно проживати в Іспанії не менше трьох років. Заробітку вистачало на оренду житла, яке не могло забезпечити належні умови для проживання сім'ї з дитиною. Крім того, через деякий час після приїду до Іспанії, ОСОБА_3 почала влаштовувати своє особисте життя, та поставила собі на меті вийти заміж за іспанця. З того часу її цивільний чоловік та дитина, відішли на другий план. ОСОБА_3 була постійно відсутня вдома. Оскільки він з ранку до вечора працював, дитина на цілий день залишалась вдома сама. ОСОБА_3 фактично припинила виконувати свої батьківські обов'язки по вихованню дитини.

Оскільки він не міг в чужій країні одночасно працювати і бути разом із сином, в інтересах дитини було вирішено повернутись до України. При цьому ОСОБА_3 відмовилась повертатись на батьківщину.

На даний час, він проживає разом із сином ОСОБА_5 в домоволодінні по АДРЕСА_1 Вказане домоволодіння на праві власності належить його матері - ОСОБА_7 Син знаходяться на повному утриманні батька. Для дитини створені належні умови для проживання, в будинку проведений капітальний ремонт, в наявності опалення, підключено центральне водопостачання. В будинку є окрема кімната, яка обладнана всім необхідним для повноцінного розвитку дитини. Дитина батьком влаштована до Новоданилівської загальноосвітньої школи, та навчається у третьому класі.

Під обслуговування будинку виділена земельна ділянка розміром 0,50 га, на якій позивач вирощує сільськогосподарську продукцію.

Крім того, йому належить земельний пай розміром 2 га, а також у користуванні перебуває земельна ділянка розміром 4 га. Вказані земельні ділянки обладнані зрошувальними системами. На даний час він має достатньо коштів, які були зароблені в Іспанії, для забезпеченні сина житлом, та створення необхідних умов для його існування і повноцінного розвитку.

ОСОБА_3 без належного оформлення проживає в чужій країні, не має постійного місця роботи, винаймає житлову кімнату, в якій створити належні умови для комфортного проживання та розвитку дитини неможливо. За таких умов, проживання ОСОБА_5 разом із матір'ю суперечило б інтересам дитини. Сам ОСОБА_5 не виявляє бажання проживати разом із матір'ю в Іспанії, та навпаки просить батька не віддавати його матері, та залишити проживати разом із ним в Україні.

На даний час, ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання сина у добровільному порядку, тому він змушений звернутися до суду із позовною вимогою про стягнення аліментів з матері на утримання сина.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 вересня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Місце проживання ОСОБА_5 визначити разом з батьком ОСОБА_4 Судові витрати стягнути з ОСОБА_3

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 третя особа: орган опіки та піклування Якимівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 09 жовтня 2013 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2014 р зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі ст. 207 ч. 1 п.3 ЩІК України.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2014 року позов задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. разом з ОСОБА_4

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку(доходу) щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.09.2013 року та до його повноліття, тобто до 08.07.2023 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів на дитину за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 114 гр. 71 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснив, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Під час розгляду судом спорів щодо місця проживання дитини відповідно до чч. 4, 5 ст. 19 СК України обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який також подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 20 липня 2005 року батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.6).

На початку 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виїхали до Іспанії та вивезли дитину ОСОБА_5 з місця її постійного проживання за кордон.

В серпні 2013 року ОСОБА_4 разом із сином ОСОБА_5 повернувся на Україну, а ОСОБА_3 залишилася у Іспанії.

На час судового розгляду справи ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом з сином ОСОБА_5 у будинку своїх батьків у АДРЕСА_1

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов сім»ї (а.с.8) у будинку створені всі умови для виховання та розвитку дитини.

ОСОБА_3 зареєстрована АДРЕСА_2, проте проживає у Іспанії.

Згідно листа Розівської сільради від 16.10.2013 року №01-41/129 за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_5 з 2007 року не проживають (а.с.89).

ОСОБА_3 не надала ані суду першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду відомості про місце свого фактичного проживання, що позбавляє можливості провести обстеження умов, у яких має проживати дитина.

За місцем проживання ОСОБА_4 характеризується позитивно, заяв та скарг з боку сусідів та мешканців селища на нього не надходило .

Згідно висновку служби у справах дітей Якимівської райдержадміністрації щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 від 29.01.2014 року вважають за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком (а.с.211).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

За Принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, місцевий суд на підставі належних чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно звернув увагу на те, що після звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, мати дитини постійно перебуває за межами України, відсутність відомостей про фактичне місце проживання матері та стан матеріально-побутових умов, як наслідок врахував, наявність виняткових обставин для визначення місця проживання дитини з батьком, інтересів дитини, увагу батька до сина та його турботу, належно створені умови для його виховання.

Визначення місце проживання дитини з батьком, не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір»ю при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд першої інстанції, давши належну оцінку обставинам справи, правильно застосував норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав на данний час для визначення місця проживання дитини з батьком .

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: