№ 201/5835/14 ц
провадження 2/201/ 1741/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Васюченко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» про
стягнення суми депозитного вкладу та
витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 травня 2014 року
звернулася до суду з позовом до
відповідача ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк» про стягнення суми
депозитного банківського вкладу і
витрат, позовні вимоги уточнювалися.
Позивач в своєму позові та з
представником в ході судового
засідання посилався на те, що 11 березня
2014 року між позивачем і відповідачем
було укладено договір депозитного
вкладу «Вклад «Стандарт», згідно якого
ОСОБА_1 в цей день в регіональному
відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», яке
знаходиться в м. Ялта, було відкрито
рахунок по договору № SAMDNWFD800,
відповідно до якого позивач передав
ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в
розмірі 4264.51 євро для їх розміщення на
депозитному рахунку банка на термін
вкладу - до повної виплати із
зобов'язанням банку нараховувати
відсотки на суму вкладу за ставкою 08%
річних. Зараз строк дії вказаного
договору не закінчився, але позивач
бажає достроково розірвати цей
договір, для чого позивач звернувся до
банку з заявою про повернення йому
вказаної суми депозитного вкладу, але
відповідач відмовляється це зробити,
чим порушуються права позивача. На
подальші неодноразові звернення
позивача і його представника до
відповідача з питанням повернення йому
вказаної суми отримано відмову.
Позивачу завдана матеріальна шкода,
він (позивач) поніс витрати. Звернувся
знову до відповідача повернути йому
гроші та виплатити витрати, відсотки,
але отримав відмову, виник спір, який в
добровільному порядку не вирішено.
Вважає вказані дії банку протиправними
і просив стягнути з відповідача
вказану суму вкладу і витрати,
задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» в судовому засіданні
позов не визнав, посилаючись на те, що
ними дійсно було укладено з позивачем в
регіональному відділенні в м. Ялта
договір депозитного вкладу «Вклад
«Стандарт», строк дії яких не
закінчився, але через особливий стан і
окупування агресором Криму вони не
мають можливості на вимогу позивача
виплачувати вклади по депозитним
договорам. Крім того, створено фонд
сприяння вкладникам в отриманні своїх
коштів, куди позивач в передбаченому
законом порядку не звертався. Проти
стягнення з них коштів вони
заперечують, оскільки зробити це вони
не мають можливості, це на даний час
буде порушенням закону і обставин в
країні. Належним чином оформленого
письмового звернення від позивача до
них про розірвання договору і
повернення депозиту не було, на
письмові звернення громадян вони
відповідали в передбаченому законом
порядку і терміни. Все ним зроблено
згідно вимог закону. Ніяких інших
зобов'язань відносно позивача на себе
не брали і не беруть, нічиїх прав не
порушували, матеріальної чи моральної
шкоди не завдавали. Вважають позовні
вимоги до них безпідставними і просили
в їх задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і
представника позивача, представника
відповідача, з'ясувавши думку сторін,
оцінивши надані і добуті докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено,
що дійсно 11 березня 2014 року між
позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено договір
депозитного вкладу «Вклад «Стандарт»,
згідно якого ОСОБА_1 в цей день в
регіональному відділенні ПАТ КБ
«ПриватБанк», яке знаходиться в м. Ялта,
було відкрито рахунок по договору №
SAMDNWFD800, відповідно до якого
позивач передав ПАТ КБ «ПриватБанк»
грошові кошти в розмірі 4264.51 євро для їх
розміщення на депозитному рахунку
банка на термін вкладу - до повної
виплати із зобов'язанням банку
нараховувати відсотки на суму вкладу
за ставкою 08% річних. Зараз строк дії
вказаного договору не закінчився, але
позивач бажає достроково розірвати цей
договір (хоча вимог про це не заявляє),
для чого позивач, як це він стверджує в
судовому засіданні, звернувся до банку
з заявою про повернення йому вказаної
суми депозитного вкладу, але
відповідач відмовляється це зробити,
чим, на думку ОСОБА_1, порушуються права
позивача. На подальші неодноразові
звернення позивача і його представника
до відповідача з питанням з'ясування
обставин неповернення суми
депозитного вкладу, повернення
позивачу вказаної в договорі суми
отримано відмову. Позивач вважає, що
йому завдана матеріальна шкода, він
(позивач) поніс витрати. Звернувся
знову до відповідача (зі слів позивача -
усно і в телефонному режимі) повернути
йому його гроші та виплатити витрати,
але отримав відмову, виник спір, який в
добровільному порядку не вирішено і
позивач вимушений був звертатися з
позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право
на захист цивільних прав та інтересів:
«1. Кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або
оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 3
Закону України «Про забезпечення прав
і свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України», територія Автономної
Республіки Крим визначена як тимчасово
окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності
грошової одиниці України, захисту
інтересів вкладників та інших
кредиторів банків України, запобігання
та уникнення ризиків у діяльності
банків, беручи до уваги Указ Президента
України від 17 березня 2014 року № 303/2014
«Про часткову мобілізацію», Закон
України «Про затвердження Указу
Президента України «Про часткову
мобілізацію», Декларацію Верховної
Ради України від 20 березня 2014 року №
1139-VII «Про боротьбу за звільнення
України», Закон України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим та тимчасово окупованій
території України», враховуючи
неможливість здійснювати Національним
банком України банківське регулювання
та банківський нагляд, валютний
контроль і державний фінансовий
моніторинг за діяльністю окремих
банків та відокремлених підрозділів
банків, що розташовані на території
Автономної Республіки Крим і міста
Севастополя, а також неможливість
виконання такими банками та
відокремленими підрозділами банків
вимог Законів України «Про банки і
банківську діяльність», «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинних шляхом, або фінансування
тероризму», Декрету Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», інших
нормативно-правових актів
Національного банку України, що
свідчить про здійснення ними ризикової
діяльності, яка загрожує інтересам
вкладників чи кредиторів, у тому числі
інших банків, Правлінням Національного
банку України було прийнято Постанову
від 6 травня 2014 року № 260 «Про
відкликання та анулювання банківських
ліцензій та генеральних ліцензій на
здійснення валютних операцій окремих
банків і закриття банками
відокремлених підрозділів, що
розташовані на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя».

Згідно з п. 5 вказаної Постанови
Національного банку України № 260,
банки, у тому числі ПАТ «Комерційний
банк «ПриватБанк», зобов'язані
припинити діяльність відокремлених
підрозділів банків, розташованих на
території Автономної Республіки Крим і
міста Севастополя, та протягом місяця з
дня набрання чинності цією постановою
забезпечити закриття таких
відокремлених підрозділів, про що
повідомити Національний банк України.

Рішенням Центрального банку
Російської Федерації (Банк Росії) №
РН-33/I від 21.04.2014 року, також було
припинено з 21 квітня 2014 року діяльність
відокремлених структурних підрозділів
на території Республіки Крим і на
території міста федерального значення
Севастополя - ПАТ КБ «ПриватБанк». За
законодавством України чинність на
окупованій території Автономної
Республіки Крим нормативних актів
Російської Федерації не визнається, та
вони не підлягають виконанню. В той же
час, наявність вказаного рішення Банку
Росії щодо припинення діяльності на
території АРК ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк» унеможливлювало
діяльність відокремленого підрозділу
банку на території АРК та міста
Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Таким чином, відокремлений підрозділ
ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та
міста Севастополя не мав правових
підстав та можливості здійснювати
банківську діяльність, після окупації
АРК та міста Севастополя.

Крім того, окупаційна влада ще з
травня 2014 року фактично здійснила
конфіскацію частини майнового
комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», що
використовувався у банківській
діяльності відокремленого
структурного підрозділу - Філії
«Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а
саме: приміщень банку, банкоматів,
терміналів, банкоматів, транспортних
засобів та т.і.. У зв'язку з цим
відповідач не мав доступу до свого
майна, що призначене для діяльності
банківської установи на території АРК,
не мав доступу до договорів з клієнтами
на паперових носіях, платіжних
документів, документів каси, готівки.
Були арештовані також права за
зобов'язаннями банку, у тому числі і
права вимоги, і борги за всіма
зобов'язаннями. Крім того, відповідно
до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14
від 30 квітня 2014 року, № 2474-6/14 від 03
вересня 2014 року, до майна, яке підлягає
націоналізації, та обліковується як
власність Республіки Крим, віднесено
також майно ПАТ КБ «ПриватБанк», що
знаходиться на території АРК та міста
Севастополя. З цих причин відповідач
також не мав можливості здійснювати
банківську діяльність на окупованій
території. У засобах масової
інформації неодноразово
оприлюднювалася офіційна інформація,
що майно ПАТ КБ «ПриватБанк», яке
знаходиться на території Криму, буде
реалізоване, а за рахунок цих коштів
здійснюватиметься розрахунок з
клієнтами відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України», відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, заподіяної
внаслідок тимчасової окупації державі
Україна, юридичним особам, громадським
об'єднанням, громадянам України,
іноземцям та особам без громадянства, у
повному обсязі покладається на
Російську Федерацію як на державу, що
здійснює окупацію. Таким чином, Законом
України встановлено, на кого саме
покладається відповідальність за
відшкодування шкоди у результаті
окупації.

02 квітня 2014 року було прийнято
Федеральний Закон № 39-ФЗ «Про захист
інтересів фізичних осіб, що мають
вклади в банках та відокремлених
структурних підрозділах банків,
зареєстрованих та (чи) діючих на
території Республіки Крим та на
території міста федерального значення
Севастополя». Метою цього Закону є
забезпечення захисту інтересів
фізичних осіб, що мають вклади в банках
та відокремлених структурних
підрозділах банків, що зареєстровані
та (чи) діють на території Республіки
Крим та на території міста
федерального значення Севастополя
станом на 16 березня 2014 року. У
відповідності до ст. 4 цього Закону,
Державна корпорація «Агентство з
страхування вкладів» заснувало Агента
у формі автономної некомерційної
організації з метою реалізації цього
Федерального закону, передає йому
майно, видає щодо Агента розпорядчі
акти та здійснює інші повноваження, що
передбачені цим Федеральним законом.

Як вказано вище, Банком Росії було
прийнято рішення № РН-33/I від 21 квітня
2014 року про припинення з 21 квітня 2014
року діяльність відокремлених
структурних підрозділів на території
Республіки Крим і на території міста
федерального значення Севастополя -
ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вказане було підставами для
придбання автономною некомерційною
організацією «Фонд захисту
вкладників» (АНО «ФЗВ») прав (вимог) по
зобов'язанням банку і здійснення
компенсаційних виплат у порядку,
встановленому статтями 7 та 9
Федерального Закону від 2 квітня 2014
року № 39-ФЗ. Згідно з ст. 7 Федерального
Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено
на адресу АНО «ФЗВ» повідомлення про
виникнення підстав для придбання АНО
«ФЗВ» прав (вимог) по вкладам, що
розміщені в структурних підрозділах
банків.

Таким чином, АНО «ФЗВ»
законодавством РФ було призначено, а
АНО «ФЗВ» взяв на зобов'язання,
здійснювати компенсаційні виплати у
тому числі клієнтам Філії «Кримське РУ
ПАТ КБ «ПриватБанк», поза волею
відповідача.

У відповідності до систематичних
повідомлень, що розміщував АНО «ФЗВ» на
своєму офіційному сайті - http://fzvklad.ru/-
АНО «ФЗВ» замінив ПАТ КБ «ПриватБанк»
за всіма зобов'язаннями відповідача, що
укладалися працівниками Філії
«Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» - не
лише депозитними, але і за орендними,
кредитними та т.і.. Так, на сайті було
розміщено номер рахунку АНО «ФЗВ», на
який пропонувалось здійснювати
зарахування заборгованості та
чергових платежів за кредитним
договорами, що укладалися Кримською
філією банку - http://www.fzvklad.ru/news/27/. Також
неодноразово АНО «ФЗВ» зазначалось, що
виплата компенсацій вкладникам ПАТ КБ
«ПриватБанк» буде здійснюватися за
рахунок майна відповідача на території
АРК.

Ухвалою Центрального районного суду
м. Сімферополя від 21 квітня 2014 року АНО
«ФЗВ» було передано в довірче
управління майновий комплекс Філії
«Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», у
зв'язку з чим АНО «ФЗВ» користується,
володіє розпоряджається всім майном
ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться на
території АРК та міста Севастополя:
нерухомістю, транспортом, банкоматами,
терміналами, грошовими коштами,
правами за всіма зобов'язаннями, а не
лише депозитами. Вказана обставина
підтверджується інформацією,
розміщеною на сайті АНО «ФЗВ» -
http://www.fzvklad.ru/news/27/. Ухвалою Центрального
районного суду м. Сімферополя від 04
червня 2014 року АНО «ФЗВ» призначено
управляючим майном банку за всіма
договорами (у тому числі депозитними,
кредитними, іншим залученим коштам,
орендними та т.і.), а також АНО «ФЗВ»
ухвалою суду уповноважено здійснювати
угоди щодо майна банку. Також в ухвалі
вказано, що АНО «ФЗВ» передано права
виконавчих органів банку щодо
майнового комплексу банку на території
АРК та міста Севастополя.

Отже, викладені факти у сукупності
свідчать про те, що зобов'язання за
договорами з ПАТ КБ «ПриватБанк»,
укладеними працівниками Філії
«Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»,
виконує АНО «ФЗВ», за рахунок майна
банку, яке знаходиться на території
АРК та міста Севастополь. Тому, ПАТ КБ
«ПриватБанк» фактично є неналежним
відповідачем у справі, до АНО «ФЗВ»
позивачка не зверталася, ця
організація не відмовляла позивачці у
видачі вкладу, а отже і спору зараз, з
огляду на вказане, немає.

Відповідно до ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Слід зазначити, що спірні
правовідносини регулюються ст. ст. 626 -
639, 1058, 1059, 1068 Цивільного кодексу
України, п. 8 глави 2 розділу III
Інструкції про ведення касових
операцій банками в Україні,
затвердженої постановою Правління
Національного банку України від 1
червня 2011 року № 174 та п. 1.4 Положення
про порядок здійснення банками України
вкладних (депозитних) операцій з
юридичними і фізичними особами,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 3
грудня 2003 року № 516 . Відповідно до ч. 1
ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Як вбачається із ст. 627
Цивільного кодексу України, відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Згідно із ч. 1 ст.
1058 ТІК України за договором
банківського вкладу (депозиту) одна
сторона (банк), що прийняла від другої
сторони (вкладника) або для неї грошову
суму (вклад), що надійшла,
зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України
договір банківського вкладу
укладається в письмовій формі.
Письмова форма договору банківського
вкладу вважається додержаною, якщо
внесення грошової суми підтверджено
договором банківського вкладу з
видачею ощадної книжки або сертифіката
чи іншого документа, що відповідає
вимогам, встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту.

Пунктом 1.4 Положення передбачено, що
залучення банком вкладів (депозитів)
юридичних і фізичних осіб
підтверджується: договором
банківського рахунку; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадної книжки; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею ощадного (депозитного)
сертифіката; договором банківського
вкладу (депозиту) з видачею іншого
документа, що підтверджує внесення
грошової суми або банківських металів
і відповідає вимогам, установленим
законом, іншими нормативно- правовими
актами у сфері банківської діяльності
(банківськими правилами) та звичаями
ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції
передбачено, що банк (філія, відділення)
зобов'язаний видати клієнту після
завершення приймання готівки
квитанцію (другий примірник
прибуткового касового ордера) або
інший документ, що є підтвердженням про
внесення готівки у відповідній
платіжній системі. Квитанція або інший
документ, що є підтвердженням про
внесення готівки у відповідній
платіжній системі, має містити
найменування банку (філії, відділення),
який здійснив касову операцію, дату
здійснення касової операції (у разі
здійснення касової операції в
післяопераційний час - час виконання
операції або напис чи штамп «вечірні»
чи «післяопераційний час»), а також
підпис працівника банку (філії,
відділення), який прийняв готівку,
відбиток печатки (штампа) або
електронний підпис працівника банку
(філії, відділення), засвідчений
електронним підписом САБ.

Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п.
1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV
Інструкції письмова форма договору
банківського вкладу вважається
додержаною, якщо внесення грошової
суми підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки або сертифіката чи іншого
документа, що відповідає вимогам,
встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту. При цьому квитанція (другий
примірник прибуткового касового
документа) або інший документ є
підтвердженням про внесення готівки у
відповідній платіжній системі.

Вказана позиція викладена у постанові
Верховного суду України від 02 липня 2014
року у справі № 6-96цс14 (реєстраційний
номер рішення 39689404).

Відповідно до ст. 57 ЦПКУ України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що
дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Вимоги до письмових доказів
встановлені ст. 64 ЦПК України, якою
встановлено, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК
України, яка регулює питання
допустимості доказів, передбачено, що
суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом.

За загальним принципом доказування та
подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Таким чином, позивач як сторона по
справі, зобов'язаний довести ті
обставини на які він посилається як на
підставу своїх вимог, зокрема щодо
виникнення спірних правовідносин між
сторонами на підставі договору
банківського вкладу та не виконання
відповідачем взятих на себе договором
зобов'язань, оскільки обов'язок подання
доказів покладається на сторін.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, тому подання позивачем
доказів на підтвердження наведених
вище обставин є обов'язковим, оскільки
в цій частині між позивачем та
відповідачем виник спір про право, і
такі докази матимуть значення для
ухвалення рішення у справі.

Докази, які позивач повинен подати в
рахунок обґрунтування всіх тих
обставин, на які він посилається як на
підставу для задоволення його вимог, і
на підставі яких суд в подальшому
встановить наявність або відсутність
підстав для задоволення позову чи
відмови у його задоволенні, - повинні
бути виключно належними та
допустимими.

З приводу цього, Пленум Верховного суду
України в п. 28 Постанови «Про
застосування норм
цивільно-процесуального законодавства
при розгляді справ у суді першої
інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2
роз'яснив, що «...якщо при дослідженні
письмових доказів особою, яка бере
участь у справі, буде подана заява про
те, що доданий до справи або поданий
іншою особою для ознайомлення документ
викликає сумнів з приводу його
достовірності або є фальшивим, особа,
яка подала цей документ, може
відповідно до частини другої статті 185
ЦПК просити суд виключити його з числа
доказів і розглядати справу на
підставі інших доказів. При
відсутності з її боку таких
процесуальних дій, особа, яка подала
заяву, має згідно із загальними
правилами доказування (стаття 60 ЦПК)
подати відповідні докази, що
спростовують значення відомостей
оспорюваного документа і могли бути
підставою неприйняття його до уваги
під час оцінки доказів. У разі
необхідності за клопотанням особи, яка
зробила таку заяву, суд відповідно до
правил частини четвертої статті 10 ЦПК
сприяє їй у збиранні цих доказів
(призначає експертизу, витребовує
інформацію від особи, за іменем якої
видано документ, оголошує перерву або
відкладає розгляд справи, якщо це
потрібно, тощо) ...».

Крім того, в п. п. 23, 27 постанови № 2 «Про
застосування норм цивільно-
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» від 12 червня 2009 року Пленум
Верховного суду України звернув увагу
на наступне: «...розглядаючи справи,
судам слід неухильно виконувати вимоги
статей 58, 59 ЦПК про належність і
допустимість доказів...», «...виходячи з
принципу процесуального рівноправ'я
сторін та враховуючи обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на які
вона посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в
порядку, передбаченому статтями 185, 187,
189 ЦПК...».

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Положення ст. 11 Цивільного кодексу
України визначають, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є: договори та інші
правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень.

Витрати на правову допомогу - це
витрати сторін та третіх осіб, які вони
несуть у зв'язку із оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця у галузі
права, котрі беруть участь у справі.

Поняття правової допомоги,
адвоката та фахівця у галузі права
надано у ст. ст. 12, 56 ЦПК України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України,
особа, яка бере участь у справі, має
право на правову допомогу, яка
надається адвокатами або іншими
фахівцями у галузі права в порядку,
встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 56 ЦПК України, особа,
яка надає правову допомогу,
допускається ухвалою суду за заявою
особи, що приймає участь у справі і має
такі права: знайомитися з матеріалами
справи, робити з них виписки, знімати
копії долучених до справи документів,
бути присутнім в судовому засіданні.

Розмір витрат на оплату правової
допомоги визначається за домовленістю
між стороною і особою, яка надає
правову допомогу. В постанові від 01
жовтня 2002 року по справі 30/63 Верховний
Суд України звернув увагу, що витрати
на правову допомогу відшкодовуються
лише у тому випадку, якщо правова
допомога реально надавалася у справі
тими особами, які одержали за це плату.
Самі лише докази укладення угоди про
надання правової допомоги і її оплати
не можуть бути підставою для
відшкодування цих витрат, якщо адвокат
в судових засіданнях участі не брав.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
відповідача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
позивачу було завдано ушкодження
здоров'я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі. Але в
судовому засіданні це підтвердження не
знайшло.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно позивача по незаконним (з
точки зору позивача) діям відносно
нього, предмета спору, а позивач цього
не довів, твердження позивача про
наявність будь-яких інших зобов'язань
або неправомірності стосовно нього є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги і
наполягання позивача на позові,
оскільки вони спростовуються
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову
до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк»
про стягнення суми депозитного вкладу
та витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення суми депозитного
вкладу та витрат в такому вигляді не
ґрунтуються на вимогах закону і не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, 22, 203, 215, 216, 220, 321, 328, 525, 526, 530, 570, 571,
627, 628, 629, 635, 657, 1166, 1167, 1058, 1059, 1068 ЦК
України, ст. ст. 3, 5 Закону України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58,
60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» про
стягнення суми депозитного вкладу та
витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -