Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/5665/14 Головуючий у 1 інстанції: Лихосенко М.О.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут трансформаторобудування» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут трансформаторобудування», третя особа профспілковий комітет ПАТ «ВІТ» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Український науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут трансформаторобудування» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди .

Позивач зазначав, що з 22.03.2006р. по 20.06.2014р. він працював в ПАТ «Український науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут трансформаторобудування» на посаді інженера-конструктора 2 категорії ВГКТР. 10.06.2014 р. у відповідності до наказу № 52-кл від 10.06.2014 р. він був звільнений з займаної посади за п. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності.

Вважає, що вказане звільнення відбулось з грубим порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки підприємством не була отримана згода профкому первинної профспілкової організації на його звільнення.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Роботодавець звернувся до профкому первинної профспілкової організації підприємства з поданням для отримання згоди на його звільнення У відповідності до рішення профспілкового комітету (протокол № 57.1 від 04.06.2014 р.) у наданні згоди на його звільнення було відмовлено з підстав порушення роботодавцем норм ст. 42 КЗпП України, а саме; не надано даних щодо кваліфікації та продуктивності праці інших робітників ВГКТР, оскільки на підприємстві залишилися працювати робітники з меншою кваліфікацією ніж в нього та взагалі не мають кваліфікації, оскільки пропрацювали нетривалий час. Крім того, разом з ним була звільнена з роботи за тих же підстав і його дружина ОСОБА_3 та в їх сім'ї відсутні інші працівники з самостійним заробітком. Вказана відмова профкому була вмотивована та за таких умов унеможливлювати, звільнення працівника з роботи за ініціативи роботодавця..

У відповідності до п.2 ч.2 ст. 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці: кваліфікації , перевага у залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Незважаючи на зазначену відмову профспілкового комітету, яка була вмотивована, наказом 52-к від 10.06.14р. його звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки його звільнення відбулося без законних підстав, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, просить поновити його на роботі на посаді інженера - конструктора 2 категорії ВГКТР

Крім того, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 11.06.14р., з урахуванням виплаченої при звільненні вихідної допомоги в сумі 3641 грн. 43 коп.

Також вважає, що незаконним звільненням з роботи, адміністрацією йому було спричинено і моральні страждання, оскільки його незаконно було позбавлено право на працю, його сім'я опинилась у вкрай важкому матеріальному становищі. Вказана ситуація негативно вплинула і на його внутрішнє самопочуття, порушуються звичні життєві зв'язки.

Просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ генерального директора ПАТ "ВІТ" № 52-кл від 10.06.2014р. про звільнення з роботи інженера-конструктора 2 категорії ВГКТР - ОСОБА_2 з 10.06.2014р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України та скасовано його.

Поновлено ОСОБА_2 на роботу в ПАТ "ВІТ" інженером-конструктором 2 категорії ВГКТР та в цій частині рішення піддано негайному виконанню.

Стягнуто з ПАТ «ВІТ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2014р. за 5 місяців, з відрахуванням виплаченої вихідної допомоги при звільнені, в загальній сумі 14565 грн. 72 коп.

Стягнуто з ПАТ "ВІТ" на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Вказані суми повинні бути виплачені на підприємстві з урахуванням податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ "ВІТ" судовий збір в дохід держави в сумі 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись частково з рішенням суду, ПАТ«Український науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут трансформаторобудування» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ПАТ «ВІТ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судове рішення оскаржується відповідачем лише в частині стягнення на користь ОСОБА_2 з ПАТ «ВІТ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що суд першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в загальній сумі 14565 грн. 72 коп., не витребував з Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя довідку про розмір нарахування ОСОБА_2 допомоги по безробіттю та не відрахував отриману ним суму такої допомоги.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, оскільки відповідно до роз'яснень пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Такі доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Посилання апелянта на роз'яснення пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» є хибним, оскільки у відповідні статті КЗпП України вносилися зміни щодо порядку розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вірно застосував норми матеріального права, а саме, положення статті 235 КЗпП України, якою передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вказана норма трудового права не містить в собі посилання на те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), як-то вказує апелянт.

Попередня редакція статті 117 КЗпП України (до 20.12.2005 року) містила в собі частину третю, в якій вказувалося, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Проте, ця частина 3 статті 117 КЗпП України була виключена на підставі Закону України № 3248-IV від 20.12.2005 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Виходячи з системного аналізу норм трудового права - статей 116, 117, 235 КЗпП України, судова колегія вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, норми матеріального і процесуального законів при розгляді справи судом не порушені і застосовані вірно.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український науково-дослідний проектно-конструкторський і технологічний інститут трансформаторобудування» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: