справа № 208/776/14-ц
№ провадження 2/208/911/14
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2014 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: судді Похвалітої С.М., при секретарі Шешуревої Я.І.,

За участю:

- позивача ОСОБА_1,

- представника позивача ОСОБА_2,

- представників відповідача ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» ДП Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, винагороди та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, винагороди та моральної шкоди.

В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що наказом від 02 грудня 1992 року № 493 по переводу вона була зарахована на роботу диспетчера на Дніпродзержинський сталеливарний завод Виробничого обєднання «Дніпровагонмаш», перейменований на Металургійне підприємство «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш». 01 вересня 2003 року вона наказом призначена заступником начальника планово-дипетчерського бюро фасонно-ливарного цеху. Наказом від 31 жовтня 2006 року за № 237/ЛС звільнена з підприємства на підставі п.4 ст.40, п.2 ст.147 КЗпП України за грубе і систематичне порушення трудової дисципліни, але наказом від 14 квітня 2006 року № 298 вона поновлена на роботі на посаді заступника начальника планово-дипетчерського бюро. Наказом від 17 червня 2008 року вона звільнена з підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з скороченням штату, але наказом від 30 січня 2012 року № 67 поновлена на роботі на посаді заступника начальника планово-дипетчерського бюро фасонно-ливарного цеху. Наказом № 16/к від 08 січня 2014 року її знову звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з скороченням штату. Зазначений наказ про її звільнення вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у звязку з порушення порядку звільнення. Так, їй не були запропоновані вільні вакансії для її працевлаштування, не прийнято мір для переводу на посаду диспетчера замість працівника, який йде у декретну відпустку. На виконання рішення суду від 30 травня 2011 року вона була поновлена, але не негайно, як вказано в рішенні, а лише 09 лютого 2012 року на підставі наказу від 30 січня 2012 року № 67, а тому з травня 2011 року по 08 лютого 212 року вона не була поновлена на роботі і не отримувала заробітної плати з вини адміністрації заводу. 20 березня 2012 року нею на імя директора була подана заява про виплату їй середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року, на що відповідач не заперечував, але у звязку з важким фінансовим станом підприємства заробітну плату не виплатив. Трьох місячний термін для звернення до суду за захистом порушеного права нею пропущено з поважних причин. У 2012 році підприємство працювало рентабельно, завдяки чому отримало непоганий прибуток, але всупереч вимогам колективного договору винагороду за підсумки роботи за 2012 рік адміністрація підприємства не виплатила. Вважає, що за підсумки роботи за 2012 рік відповідач зобовязаний виплатити їй винагороду у розмірі 85% місячного заробітку, що становить 3 787,36 грн. Також вважає, що діями відповідача їй вчинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 5 000 грн.

У звязку із зазначеним, а також наданими суду уточненнями до позовних вимог, прохає суд поновити строк звернення до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року; стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року в розмірі 13 415,86 грн., визнати наказ ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» від 08 січня 2014 року № 16/к про її звільнення незаконним, скасувати його; поновити її на посаді заступника начальника виробничо-диспетчерского бюро фасонно-ливарного цеху ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш»; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з часу звільнення, тобто з 09 січня 2014 року по 11 липня 2014 рік в розмірі 24 001,90 грн., винагороду за підсумки роботи за 2012 рік у розмірі 3 787 грн. 36 коп., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., понесені нею витрати за надання правової допомоги в розмірі 500 грн. та допустити рішення до негайного виконання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, посилалась на обставини викладені в позові, прохала суд поновити строк звернення до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року; стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року в розмірі 13 415,86 грн., визнати наказ ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» від 08 січня 2014 року № 16/к про її звільнення незаконним, скасувати його; поновити її на посаді заступника начальника виробничо-диспетчерского бюро фасонно-ливарного цеху ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш»; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з часу звільнення, тобто з 09 січня 2014 року по 11 липня 2014 рік в розмірі 24 001,90 грн., винагороду за підсумки роботи за 2012 рік у розмірі 3 787 грн. 36 коп., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., понесені нею витрати за надання правової допомоги в розмірі 500 грн. та допустити рішення до негайного виконання. У своїх поясненнях посилався на обставини викладені в позові.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилалась на обставини викладені в позові, прохала суд поновити позивачу строк звернення до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року; стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року в розмірі 13 415,86 грн., визнати наказ ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» від 08 січня 2014 року № 16/к про звільнення ОСОБА_1 незаконним, скасувати його; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника виробничо-диспетчерского бюро фасонно-ливарного цеху ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш»; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з часу звільнення, тобто з 09 січня 2014 року по 11 липня 2014 рік в розмірі 24 001,90 грн., винагороду за підсумки роботи за 2012 рік у розмірі 3 787 грн. 36 коп., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., понесені нею витрати за надання правової допомоги в розмірі 500 грн. та допустити рішення до негайного виконання.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги позивача не визнав посилався на обставини викладені в запереченні. В судовому засіданні зазначив, що 04 листопада 2013 року адміністрація підприємства ознайомила ОСОБА_1 з наказом № 342 «Про скорочення чисельності та штату» та наказом № 346 «Про попередження працівників про наступне звільнення у звязку зі скороченням чисельності та штату» та попереджено про наступне звільнення у звязку зі скороченням чисельності штату. Від підпису про ознайомлення позивач відмовилась та відмовилась підписати попередження про наступне вивільнення в звязку зі скороченням штату, про що було складений акт. У звязку із зазначеним позивачу була запропонована інша робота на цьому ж підприємстві, але ОСОБА_1І відмовилась від будь-якого переводу на іншу роботу та висловила бажання тільки залишитись в займаній посаді. Позивач також відмовилась ставити свій підпис про ознайомлення, про що було складено акт 04.11.2013 року. 21 листопада 2013 року позивачка подала заяву до комісії по скороченню штату, в якій висловила своє категоричне бажання залишитися на своїй посаді заступник начальника ВДБ, але 12 грудня 2013 року на засіданні комісії по скороченню в задоволенні заяви позивача було відмовлено. 20.12.2013 року на засіданні профспілкового комітету МП «Дніпродзержинський сталеливарний завод» було розглянуто подання дирекції щодо узгодження звільнення позивача згідно до п.1 ст.40 КЗпП України від 02.12.2013 року та прийнятим рішенням надано згоду на звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України. 30 грудня 2013 року адміністрацією підприємства ОСОБА_1 повторно запропоновано іншу роботу на цьому ж підприємстві, але позивач відмовилась від будь-якого переводу на іншу роботу та висловила бажання тільки залишитись на займаній посаді та відмовилась ставити свій підпис про ознайомлення з запропонованим професіями, а також відмову від переведення на іншу роботу. Враховуючи відсутність заяви позивачки про переведення на іншу роботу 08.01.2014 року ОСОБА_1 була звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату. Таким чином, вважає, що відповідачем при звільнені позивача було дотримано процедури про її звільнення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позивача не визнав посилався на обставини викладені в запереченні. Вважає, що відповідачем при звільнені позивача було дотримано процедури про її звільнення, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Зазначив, що твердження позивача на те, що їй не була запропонована посада диспетчера виробничо-диспетчерського бюро, на якій основний робітник ОСОБА_7 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є неналежним доказом того, що підприємство їй запропонувало не всі посади. Насправді диспетчер ВДБ не знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а перебуває на лікарняному.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні вимоги позивача не визнав посилався на обставини викладені в запереченні. Вважає, що відповідачем при звільнені позивача було дотримано процедури про її звільнення, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Зазначив суду, що ОСОБА_1 попереджено особисто 04.11.2013 року, а звільнено 08 січня 2014 року та між особистим попередженням та датою звільнення витримано двомісячний термін. Згоду на переведення на іншу роботу позивач не надавала, а тому підприємство не мало права самостійно здійснити переведення ОСОБА_1 на іншу роботу без її згоди. Їй було запропоновано декілька робочих місць (посад) і визначатися на яку саме роботу погоджуватися відповідачці необхідно було самостійно. Підприємство ніяким чином не перешкоджало їй в наданні згоди на переведення на одне із запропонованих робочих місць (посад). 02.12.2013 року підприємство звернулось до первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, про надання згоди на звільнення працівників за ч.1 ст.40 КЗпП України, в тому числі позивача. Первинною профспілковою організацією 20 грудня 2013 року надано згоду на звільнення ОСОБА_1 про що складено відповідний протокол № 24. Підприємство дотримало встановлений законодавством порядок звільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Позивачу також ніяким чином не спричинено моральної шкоди та підприємство не перешкоджало ОСОБА_1 надати згоду на переведення на одне із запропонованих робочих місць, а навпаки неодноразово проводили бесіди та наполягали на переводі на за пропоновану роботу. Окрім цього, позивач про порушення свого права дізналась 09 лютого 2012 року та з цього моменту у неї виникло право на звернення до суду про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року, але позивачка з позовом не зверталась та не дотримана нею була норма ст.233 КЗпП України, а тому позивачем пропущений строк звернення до суду про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року.

Вислухавши позивача, представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепланування підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Під час судового розгляду встановлене наступне.

Позивач ОСОБА_1 з 02 грудня 1992 року працювала на підприємстві відповідача ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на посаді диспетчера, з 01 вересня 2003 року призначена заступником начальника планово-диспетчерського бюро фасонно-ливарного цеху, що не заперечується представником відповідача та підтверджується копією трудової книги.

В судовому засіданні встановлено, що позивач неодноразово була звільнена з ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш», але була поновлена на роботі та продовжувала працювати.

Так, 08 січня 2014 року згідно наказу ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» № 16/к позивач ОСОБА_1 була звільнена по скороченню штату, згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Як вбачається з листа від 29.10.2013 року директора підприємства, позивача ОСОБА_1 було повідомлено, що у звязку з складним економічним станом на підприємстві проходить скорочення чисельності та штату працівників, згідно наказу № 342 від 15.10.2013 року «Про скорочення чисельності та штату» та Наказом №346 від 23.10.2013 року «Про попередження працівників підприємства про наступне звільнення в звязку з скороченням чисельності та штату» попереджена про можливе звільнення із заводу згідно з п.1 ст.40 КЗпП України через два місяці, при неможливості працевлаштування на інші вакантні посади на підприємстві. Також позивачу повідомлено, що її можливо бути переведено на іншу вільну відповідну посаду за її згодою, при наявності такої роботи на підприємстві, згідно з законодавством України.

Згідно виписки із протоколу засідання профспілкового комітету № 24 від 20.12.2013 року надана згода на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України по скороченню штату ОСОБА_8, що не заперечується позивачем.

Порядок звільнення працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст.ст.42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Ст.49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У справах про поновлення на роботі, доведення законності звільнення та дотримання встановленої процедури звільнення покладається на роботодавця.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та наданих суду документів, відповідачем при звільненні позивача не було враховане переважно право на залишення на роботі, а саме позивач ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача з 1992 року, маючи великий стаж роботи.

У своїй постанові № 9 від 06 листопада 1992 року п.19 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Верховний Суд України розяснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому, мова йде про те, що роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який звільнився, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Так, посилання представників відповідача на те, що позивачу ОСОБА_1 було запропоновано інше місце роботи, суд не приймає до уваги, оскільки з наданого суду акту про підтвердження факту відмови працівника на перевід на іншу роботу є підписи зацікавлених осіб, а також запропоновані посади не відповідають кваліфікації працівника ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Представником відповідача не надані суду докази того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, а також те, що ОСОБА_1 не користувалась переважним правом на залишення на роботі.

Згідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Так, Наказ ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» № 16/к від 08 січня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку з скороченням штату, є незаконним та підлягає скасуванню.

У звязку із зазначеним вимоги позивача про визнання наказу про її звільнення незаконним та його скасування, а також поновлення ОСОБА_1 на роботі ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більш як одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у разі вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Так, з наданої представником відповідача довідки про середню заробітну плату позивача ОСОБА_1 середньогодинна її заробітна плата становить 24,05 грн. = (4350,20 грн. за жовтень 2013 р. + 4090,67 грн. за грудень 2013 р.)/(184 год. + 167 год.)

ОСОБА_9 та соцполітики від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», встановлені показники робочих годин, з 09 січня 2014 року 119 годин, за лютий 2014 року 160 годин, за березень 2014 року 159 годин, квітень 2014 року 167 годин, травень 2014 року 151 година, червень 2014 року 151 година, по 11 липня 2014 року 72 години, а тому середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2014 рік по 11 липня 2014 року становить 23 544 грн. 95 коп. = ((24,05 грн. середньогодинна з.п. х 979 год. вимушеного прогулу).

Суд вважає, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди обґрунтовані та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки порушені відповідачем законних прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи зазнане суд вважає, що моральні страждання позивача будуть відповідати 1 000 грн.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 Наказом від 17 червня 2008 року звільнена з ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з скороченням штату, але наказом від 30 січня 2012 року № 67 вона поновлена на роботі на посаді заступника начальника планово-дипетчерського бюро фасонно-ливарного цеху, на виконання рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2011 року про поновлення її на роботі.

Таким чином, позивач з часу порушення її права, тобто з часу невиконання рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 травня 2011 року, мала право на звернення до суду про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, позивачем не надано доказів та не доведено поважність причини пропуску строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року, а тому позовні вимоги в частині поновлення строку для звернення до суду та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за період з 31 травня 2011 року по 08 лютого 2012 року не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 винагороди за підсумки за 2012 рік у розмірі 3787 грн. 36 коп. також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, відповідно до Положення ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» «Про виплату винагороди з підсумки роботи за рік по підприємству» п.10 винагорода не виплачується цілком працівниками, що звільнилися з підприємства за власним бажанням, по скороченню штатів, а також за прогул. Крім цього, відповідно до виписки з протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації ДСЛЗ № 01 від 14.01.2014 року, з урахуванням тяжкого економічного стану заводу перенесено строки розгляду питання про виплату винагороди за 2012 рік на грудень 2014 рік.

В частині вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 500 грн. суд вважає необхідним відмовити, у звязку з недоведеністю сплати цих коштів. Так квитанція, яка надана позивачем, не містить відомості дати перерахування коштів та на який розрахунковий рахунок.

Враховуючи, що при звернені позивача до суду його було звільнено від сплати судового збору та враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 43 Конституції України, п.1 ст. 40, 42, 234, 235, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213, 214-215, 367 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, винагороди та моральної шкоди, задовольнити частково.

Наказ ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» № 16/к від 08 січня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку з скороченням штату, визнати незаконним та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника виробничо-диспетчерського бюро фасонно - літейного цеху ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш».

Стягнути з ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на користь ОСОБА_1:

- 23 544 (двадцять три тисячі пятсот сорок чотири) грн. 95 коп. - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2014 року по 11 липня 2014 року;

- 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. суму моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 підприємства «Дніпродзержинський сталеливарний завод» Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення.

Суддя Похваліта С. М.