Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/5698/14 Головуючий у 1 інстанції: Скляров В.В.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Страхова компанія «Аско-Донбас Північний», третя особа: ОСОБА_5, про стягнення страхового відшкодування, відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої в наслідок ДТП, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, СК «Аско-Донбас Північний», третя особа: ОСОБА_5, про стягнення страхового відшкодування, відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої в наслідок ДТП.

В обґрунтування позову зазначала, що 08 липня 2011 року, близько об 09-40 годин в районі ОШ №20 на пішохідному переході по вул. Танкістів, автобус «ПАЗ-3205 СПГ», державний номер НОМЕР_1, що належить відповідачу ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_5, скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є її сином.

В результаті ДТП, від отриманих травм її син помер на місці ДТП.

Згідно постанови Краматорського міського суду Донецької області від 19.10.2011 року кримінальну справи за обвинуваченням водія ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбачено ч.2 ст.286 КК України закрита по амністії від 08.07.2011 року.

Зазначає, що в результаті зазначеного злочину їй була завдана матеріальна шкода в сумі 6 175 грн. 00 коп. пов'язана з похованням сина.

Також їй спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях у зв'язку зі смертю малолітнього сина, що є тяжкою втратою.

Зазначає, що автобус «ПАЗ-3205 СПГ», державний номер НОМЕР_1, що належить відповідачу ОСОБА_3 був застрахований в СК «Аско-Донбас Північний».

СК «Аско-Донбас Північний» їй сплачено матеріальну шкоду в сумі 4 575 грн. 00 коп.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 97 450 грн. 00 коп., з відповідача СК «Аско-Донбас Північний» моральну шкоду в сумі 2 550 грн., стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 6 175 грн. 00 коп.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2014 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто на користь ОСОБА_4 з: - ОСОБА_3 матеріальну шкоду за поховання людини в сумі 1 600 грн., моральну шкоду в сумі 97 450 грн. 00 коп., - СК «Аско-Донбас Північний» моральну шкоду в сумі 2 550 грн., судовий збір в доход держави в сумі 234 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В засідання суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_3 належним чином повідомлена про час і місце слухання справи не з"явилась, суду направила заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю її за місцем проживання, при цьому будь-яких доказів зазначеним обставинам суду не надала. За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка апелянта не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини.

08 липня 2011 року, близько 09-40 годин в районі ОШ №20 на пішохідному переході по вул. Танкістів в м. Краматорську Донецької області, автобус «ПАЗ-3205 СПГ», державний номер НОМЕР_1, що належить відповідачу ОСОБА_3, під керуванням ОСОБА_5, скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сином позивача.

В результаті ДТП, від отриманих травм син позивачки помер на місці ДТП.

Згідно постанови Краматорського міського суду Донецької області від 19.10.2011 року кримінальну справи за обвинуваченням водія ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбачено ч.2 ст.286 КК України закрита по амністії від 08.07.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2010 року Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВЕ/5824156 в ПрАт „СК АСКО ДС" була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3, пов'язана з експлуатацією транспортного засобу автобусу „ПАЗ - 3205 СПГ" держ. № НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3, строком на один рік до 24.12.2011 року. Позивачу частково відшкодовано матеріальну шкоду ПАТ СК „Аско Донбас Північний" в сумі 4575 шрн. Невідшкодованою залишилась сума1600 гривен, яку суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_3.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Так, відповідно п. 22.3 ст. 22 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який діяв в редакції закону на момент завдання шкоди (нова редакція ст. 22 Закону № 5090 -VI від 05.07.2012 року набула чинності лише з 04.11.2012 року) потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України . Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 вітсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону.

Згідно з п. 9.3 ст. 9 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який діяв в редакції закону на момент завдання шкоди, обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51000 гривень на одного потерпілого.

Таким чином суд першої інстанції визначаючи ліміт відповідальності страховика вірно визначив його розмір оскільки 5% від 51000 грн. складає 2550 грн.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, оскільки страхової виплати недостатньо для повного відшкодування завданої позивачці матеріальної шкоди, суд дійшов до правильного висновку про те, що різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 1600 грн. зобов'язана відшкодувати позивачці відповідач, володілець джерела підвищеної небезпеки.

Необґрунтованими є доводи апелянта про те, що рішення суду не відповідає вимогам ст.1187 ЦК України, яка передбачає, що шкода заподіяна джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди володіє транспортним засобом, механізмом іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вирішуючи даний спір суд обґрунтовано виходив з вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 працював по договору у ОСОБА_3 водієм. 08.07.2011 року він керуючи автобусом, що належить ОСОБА_3 на пешохідному переході на смерть збив сина позивачки

За вказаних обставин суд першої інстанції вірно вирішив питання щодо стягнення шкоди в тому числі моральної саме з ОСОБА_3 та ПАТ СК „Аско Донбас Північний."

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду" та особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК україни передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст. 1166,1167,1187,1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187,1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187,1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Вказана позиція випливає з правової позиції викладеної в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року №6-108цс13.

Суд належним чином упевнився у відсутності обставин, які за законом виключають відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки встановив відсутність як непереборної сили так і умислу потерпілого.

При цьому судом правильно взяті до уваги роз'яснення п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом відвищеної небезпеки, де підтверджений висновок рішення суду щодо відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки та його обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд урахував суть позовних вимог, характер дій особи, яка спричинила шкоду, ступінь моральних страждань позивача, взяв до уваги негативні наслідки загибелі малолітньої дитини сина позивача.

Основна частина доводів апеляційної скарги стосується заперечення факту заподіяння шкоди відповідачем, як володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Апелянт зазначає, що у даному випадку повинні нести відповідальність батьки загиблого, оскільки малолітній загиблий хлопчик був у супроводі неповнолітньої 11 річної сестри і опинився у смертельній небезпеці. Проте апелянтом не враховано, що наїзд на дитину було здійснено на пішохідному переході, коли діти переходили дорогу на зелене світло світофору, а водій ОСОБА_5 їхав на красне світло світофору, тобто смертельна небезпека була створена саме водієм автобуса ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги про необ'єктивність ухваленого рішення не мають обґрунтування, чому саме рішення є необ'єктивним, чим це підтверджується. Вказані доводи проаналізовані колегією суддів і повністю спростовані з підстав, наведених вище у цій ухвалі.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 вересня 2014 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: