АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/1946/13-цГоловуючий у 1-й інстанції Олещук Б.Т.
Провадження № 22-ц/789/1320/14 Доповідач - Сташків Б.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2014 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Кузьма Р. М., Костів О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2. , ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку та за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року до Збаразького районного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 Збаразького району Тернопільської області. Його син ОСОБА_3 та невістка ОСОБА_4, проживають в будинку без реєстрації і вони систематично порушують правила співжиття, вчиняють скандали та конфлікти з приводу несумісного спільного проживання і користування житлом. Відповідачі зайняли більшу половину житла, відмовляються оплачувати комунальні послуги. Саме це унеможливлює позивачу спільно проживати з відповідачами в одному будинку, а тому останніх на підставі ст.116 ЖК України просив суд виселити із спірного житлового будинку.

В листопаді 2013 року до Збаразького районного суду звернулися ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, скасування свідоцтва про право власності та реальний поділ будинковолодіння. Свої вимоги мотивують тим, що в 90-х роках батьком відповідача ОСОБА_1 розпочато будівництво спірного будинковолодіння. На сімейній раді вирішили це будівництво оформити за відповідачем ОСОБА_1, оскільки він - ОСОБА_3 на той час був підприємцем і були певні фінансові ризики у веденні бізнесу, а тому після завершення будинку право власності мали переоформити на нього. У 2006 році вони своїми силами і коштами проводили будівництво і реконструкцію будинку, на що затратили значні кошти. Будь-якої письмової угоди між сторонами про переоформлення права власності на вказане будинковолодіння не складено, а тому на підставі п.4 ст.368 ЦК України позивачі просять визнати будинковолодіння, розташоване по АДРЕСА_1 Збаразького району Тернопільської області. спільною сумісною власністю в рівних частках по 1-3 частині кожного із сторін по справі, скасувати свідоцтво про право власності на зазначене будинковолодіння, видане 15 листопада.2012р. на ім'я ОСОБА_1 та провести реальний розподіл будинковолодіння і прибудинкової земельної ділянки.

Рішенням Збаразького районного суду від 20 жовтня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку відмовлено. В задоволені позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1просить рішення Збаразького районного суду від 20 жовтня 2014 року в частині відмови в задоволені позову про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку скасувати , ухвалити нове рішення, яким виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з належного йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 Збаразького району Терпопільської області. Апелянт послався на те, що суд не врахував, що відповідачі самоправно, без його згоди зайняли житловий будинок і проживають у спірному будинку без реєстрації, постійно конфліктують, вчиняють сварки, порушують правила співжиття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять рішення Збаразького районного суду від 20 жовтня 2014 року скасувати та постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, визнати спільною сумісною власністю житловий будинок по АДРЕСА_1 Збаразького району Тернопільської області, скасувати свідоцтво про право власності, видане на ім'я ОСОБА_1, визнавши право власності на 1/3 ідеальної частки, оскільки суд першої інстанції не врахував, що вони перебувають в сімейних відносинах, між ними була домовленість на створення спільної сумісної власності, за яким він з дружиною повністю займався будівництвом будинку, затратили на його будівництво більше 50 000 доларів США, а відповідач перебував на роботі в Португалії.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, приходить до висновку, що скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право власності на спірний житловий будинок, земельні ділянки для будівництва і обслуговування цього житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,47 га, виділені у його власність і судом не здобуто доказів, які б свідчили, що спірний житловий будинок набутий в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають законних підстав для набуття права власності на частину спірного житлового будинку в ідеальних долях по 1/3 частинах спірного будинку кожного із сторін та скасування свідоцтва про право власності на зазначене нерухоме майно. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселилися у спірний будинок з дозволу ОСОБА_5, а тому підстав для їхнього виселення не має .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони грунтуються на вимогах Закону і відповідають зібраним по справі доказам.

Так, в судовому засіданні першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 17.07.2009 року подарував сину ОСОБА_1 незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 Збаразького району, а 5 липня 2011 року подарував земельні ділянки для будівництва і обслуговування цього житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,47 га за цією ж адресою (т.1 а.с.84, 85).

31 травня 2011 року за заявою ОСОБА_3, який діяв згідно доручення ОСОБА_1, Чернихівецька сільська рада Збаразького району рішенням №22 вирішила оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на ОСОБА_1.(т.1 а.с.46).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.11.2012р. на підставі рішення Чернихівецької сільської ради №22 від 31.05.2011р. власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 Збаразького району є ОСОБА_1 (т.1 а.с.6-10, 47, 50, 51).

З 2011 року ОСОБА_1 дозволив синові ОСОБА_3 з його дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_7 проживати у спірному житловому будинку і вони без реєстрації постійно проживають у будинку, вселилися, як члени сім'ї власника (т.1 а.с.79).

Після приїзду ОСОБА_1 у 2012 році з роботи в Португалії, між сторонами відбуваються суперечки з приводу спільного проживання в спірному житловому будинку.

Із пояснень сторін, пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_3, будучи власником житлового будинку, дозволив синові ОСОБА_3 проводити будівельні роботи по завершенню будівництвом житлового будинку, перебуваючи на роботі в Португалії висилав гроші синові на придбання будівельних матеріалів та проведення будівельних робіт, доручав ОСОБА_3 одержувати пенсію по довіреності з 27.07.2009р. по 27.07.2012р.,а ОСОБА_3 затратив на ремонт будинку свої кошти.Особисто ОСОБА_3 згідно доручення сам у встановленому законом порядку, оформив право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за своїм батьком ОСОБА_1 На підставі рішення Чернихівецької сільської ради Збаразького району №22 від 31.05.2011р. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України " Про власність" , який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою ст.112 ЦК України 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України " Про власність"), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання членів сім1ї є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті ст.240 ЦК України 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Установлено, що договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 укладено та нотаріально посвідчено 17 липня 2009 року року, тобто із цієї дати в ОСОБА_1 виникло право власності на спірний будинок.

Виходячи з викладеного судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції правильно прийшов до виснову відмовивши в позові про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, реальний поділ та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, оскільки відповідачами- позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 не наведено доказів установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Житловий будинок був набутий ОСОБА_1 в порядку дарування, а не за спільні кошти сторін і позивач ОСОБА_1 категорично заперечує спільне ведення господарства, побуту та бюджету з відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4

Сам факт спільного проживання членів сім'ї без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частку майна за кожною зі сторін.

Суд обгрунтовано не взяв до уваги пояснення свідків відповідачі, які підтвердили лише факт проведення ремонту в будинку, а не наявність спільних трудових чи грошових затрат або затрат сторін у створені спільної власності.

У разі збільшення цінності житлового будинку за рахунок ремонту та поліпшення допоміжних приміщень коштами відповідачів, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року " Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок", така участь дає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування затрат на будівництво. З а таких обставин, доводи відповідачів - позивачів про те, що ними затрачено кошти на завершення будівництвом будинок не позбавляє їх право звернутися до суду з позовом про відшкодування затрат понесено на будівництво та ремонт будинку.

Відповідно до ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири).

Судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у позові про виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_8 та їхню неповнолітню дочку ОСОБА_9 з підстав ст.116 ЖК України.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітня дочка ОСОБА_9 вселилися в житловий будинок по АДРЕСА_1 Збаразького району в 2011 році з дозволу власника будинку ОСОБА_1 З цього періоду часу постійно проживають, проводили будівництво та ремонт квартири, а тому суд підставно прийшов до висновку, що вони вселилися до спірного будинку в установленому законом порядку та набули прав і обов'язків, передбачених ст 156 ЖК України

Крім того, відповідно до ч.4 ст.9ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таке виселення згідно із ч.1ст.116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Суд приходить до висновку, що між сторонами відбуваються суперечки з приводу спільного проживання в житловому будинку, але заходи запобігання і громадського впливу до них не застосовувались і відповідно до вимог ч.1 ст.116 ЖК України вони не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення.

Також суд підставно враховав, що у спірному будинку проживає малолітня дитина ОСОБА_9, позов про її виселення не заявлено, хоч відповідно до вимог ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та правильно з'ясував характер спірних правовідносин, правильно застосував зазначені норми матеріального права, що підлягають застосуванню, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Керуючись ст.ст.304, 307, 308, 313-317,319,324.325 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Збаразького районного суду від 20 жовтня 2014 року без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків