АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2853/14 Головуючий 1 інстанції: Невядомський Д.В.
Категорія: права власності

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Пшенічної Л.В., Коростійової В.І.

при секретарі Курносовій К.О,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Харківської області на рішення Київського районного суду м. Харкова 20 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Харківської міської ради, третя особа: інспекція ДАБК у Харківській області про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ХМР та інших, і просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю по вул.. Дарвіна, 31 у м. Харкові, загальною площею 264, 6 кв.м..

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ним самочинно, за власні кошти було реконструйовано нежитлову будівлю за адресою: м. Харків, вул. Дарвіна, 31 в м. Харкові. Будівництво було здійснено без належним чином погодженого проекту та дозволу на початок будівельних робіт. Вказане нежитлове приміщення належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2003 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова 20 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ним право власності на нежитлову будівлю по вул. Дарвіна, 31 у місті Харкові, загальна площа якої складає 264,6 кв.м.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 02.12.2013 року заступник прокурора Харківської області, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Особи, які брали участь у справі, рішення суду не оскаржили, письмових заперечень на апеляційну скаргу не подали.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, сторони у судове засідання не зявилися, судова колегія справу розглядає у відповідності до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені позивачем у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Наведеним нормам процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи за ним право власності на нежитлову будівлю по вул.. Дарвіна, 31 у м. Харкові, загальною площею 264,6 кв.м., суд першої інстанції виходив із того, що вказана нежитлова будівля була зведена ОСОБА_1 без належного дозволу, без розробки та погодження проекту, проте згідно технічного висновку ЧОП «Білий Ведмідь» стан будівельних конструкцій на момент огляду забезпечує несучу здатність, достатню для експлуатації будівлі.

Тож суд дійшов висновку, що самочинне будівництво обєкту нерухомості проведено з дотриманням санітарно-технічних вимог і правил експлуатації та не порушує права інших осіб.

З таким висновком суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного і всебічного зясування дійсних обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Наявні матеріали справи свідчать, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2003 року, реєстровий №8929 позивачу належить нежитлова будівля літ. Б, загальною площею 37,2 кв.м., що знаходиться за адресою м. Харків, вул.. Дарвіна, 31. За власні кошти він реконструював нежитлову будівлю літ. «Б-1» по вул. Дарвіна,31 у м. Харкові. Роботи виконано без розробки проекту та отримання дозволу на початок будівельних робіт.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. п. 4, 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 цивільного кодексу України» під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно - правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до 26 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-ХІІ від 16 листопада 1992 спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК. частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те. що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Матеріали справи свідчать, що після реконструкції нежитлових приміщень їх площа збільшилась із 37,2 кв. м. до 264,6 кв.м.

Отже розмір земельної ділянки, на якій знаходяться нежитлові приміщення, збільшився на 227,4 кв.м.

Доказів того, що ОСОБА_1 звертався до Харківської міської ради з заявою про надання йому у власність або користування земельної ділянки, на якій реконструйована нежитлова будівля, і до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про прийняття в експлуатацію реконструйованих нежитлових приміщень матеріали справи не містять.

Оскільки ОСОБА_1 не реалізував своє право на отримання земельної ділянки і введення в експлуатацію реконструйованих нежитлових приміщень шляхом звернення до компетентних органів, його право не можна визнати порушеним.

Посилання суду на те, що згідно технічного висновку ЧОП «Білий Ведмідь» стан будівельних конструкцій на момент огляду забезпечує несучу здатність, достатню для експлуатації будівлі, та відповідає правилам і придатна до експлуатації, не заслуговує на увагу.

Згідно Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України №439/2011 від 8 квітня 2011 року та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року. Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 органом, який здійснює прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, є Інспекції державного архітектурно- будівельного контролю, які на підставі акту готовності обєкта до експлуатації видають відповідний сертифікат.

Визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо у прийнятті такого обєкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

З огляду на це, судова колегія вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням п.п. 3.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України і ОСОБА_1 у позові відмовити.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова 20 вересня 2013 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді