Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4463/14 Головуючий у 1-й інстанції: Чернишов Ю.В.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука О.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, під час розгляду справи розмір позовних вимог було збільшено. В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що 06.11.2003 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти в розмірі 6 100 грн., що еквівалентно станом на 06.11.2003 року 1 100 доларів США, та зобов'язався повернути борг на першу вимогу.

Вважає, що ОСОБА_4 повинен сплатити йому суму боргу за курсом НБУ станом на 28.02.2014 року в розмірі 10 984,93 грн. та проценти за користування позикою за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року в розмірі 5 214,44 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 10 984,93 грн., проценти за користування позикою за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року в розмірі 5 214,44 грн. та судовий збір в сумі 229,40 грн.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову суму основного боргу за договором позики від 06.11.2003 року в розмірі 6 100 грн., проценти в сумі 5 148,18 грн. та судові витрати в сумі 220 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму неповернутої позики станом на 28.02.2014 року в розмірі 10 984,93 грн., проценти за користування позикою за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року в розмірі 5 214,44 грн. та витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 344 грн. 10 коп. (229,40 грн. + 114,70 грн.).

Сторони до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у справі є докази (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення). Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони 06.11.2003 року уклали договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 6 100 грн., що еквівалентно станом на 6 листопада 2003 року однієї тисячі сто доларів США, строк повернення позики договором не встановлений, договір було оформлено у вигляді розписки (а.с. 9).

Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення грошових коштів 01.10.2013 року, що підтверджується листом та поштовим відправленням (а.с. 10, 16).

Свої зобов'язання щодо повернення боргу, зазначені у вказаній розписці, відповідач не виконав.

Тобто, з 06.11.2003 року між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення договору позики, які регулюються ст. 374 ЦК України 1963 року та ст. 1046 ЦК України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що договірні відносини виникли 06 листопада 2003 року. Тому у відповідності до діючого на той час законодавства, а саме: статті 374 ЦК УРСР, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідно до вимог ст. 375 ЦК УРСР передбачено письмова форма договору позики. Письмова форма договору позики може бути оформлена у вигляді особистої розписки позичальника про отримання боргу, що не заперечується Законом.

Суд першої інстанції також правильно застосував норми ЦК України в редакції 2004 року, тому що, як зазначалося вище, строк повернення позики договором не встановлений, а позивач звернувся до відповідача з вимогою повернення грошових коштів 01.10.2013 року.

У відповідності до п. 2 ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2004 року, згідно до якого, - щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки ОСОБА_4 від 06.11.2003 року він отримав від ОСОБА_3 6 100 грн., що еквівалентно станом на 06.11.2003 року 1 100 доларів США.

За положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до тексту розписки від 06.11.2003 року відповідач взяв у борг 6 100 грн., що на час її складання, було еквівалентно 1 100 доларів США.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково та стягуючи на його користь грошову суму за договором позики у розмірі 6 100 грн., суд першої інстанції правильно виходив із того, що умовами розписки не було передбачено, що отримані 6 100 грн. підлягають поверненню в сумі, що еквівалентна 1 100 доларів США на момент звернення позивача з позовом.

Інших доказів про те, що відповідач повинен повернути позивачу 1 100 доларів США або кошти в гривнях, в еквіваленті цієї суми, позивачем не надано ні в суді першої, ні апеляційної інстанції.

З вищенаведених мотивів доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення з відповідача суми неповернутої позики в розмірі 10 984,93 грн., виходячи із офіційного курсу долара США згідно даних Національного банку України станом на 28.02.2014 року (відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог) не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині позовних вимог про стягнення грошової суми за договором позики ухвалено у відповідності з вимогами закону, підстав для його скасування або зміни не має, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою, суд виходив із того, що сума процентів, яка підлягає стягненню, становить 5 148,18 грн. за період з 06.02.2004 року по 31.10.2013 року, зазначивши, що це період, за який просить стягнути проценти позивач.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з наступних підстав.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року).

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стягуючи на користь позикодавця проценти від суми позики, суд, встановивши відсутність обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, за яких договір позики вважається безпроцентним, обґрунтовано виходив із того, що з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню проценти від суми позики, які у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України.

Проте, розмір процентів за користування позикою, що підлягає стягненню, визначений судом не вірно.

Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначалося вище, за положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом у грудні 2013 року, просив стягнути з відповідача проценти від суми позики за період з 06.02.2004 року по 31.10.2013 року в розмірі 5 148,18 грн.

У заяві про збільшення розміру позовних вимог, що була подана до суду першої інстанції 03.03.2014р. (а.с. 35-39), позивач вже просив стягнути з відповідача проценти від суми позики за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року в розмірі 5 214,44 грн.

Таким чином, скориставшись своїм процесуальним правом, відповідно до положень ст. 31 ЦПК України позивач протягом часу розгляду справи подав заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Проте, суд стягнув проценти за користування позикою відповідно до первісних вимог у позові, що поданий у грудні 2013 року, в розмірі 5 148,18 грн., не врахувавши заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Таким чином, під час апеляційного розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду в частині позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою.

Як зазначалося вище, у заяві про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача проценти від суми позики за період з 06.02.2004 року по 31.12.2013 року в розмірі 5 214,44 грн.

Вихід за межі позовних вимог є порушенням норм процесуального права, тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню проценти від суми позики в межах заявлених останнім у суді першої інстанції вимог, тобто в розмірі 5 214,44 грн., відповідно до наданого позивачем розрахунку, який оформлений належним чином у відповідності до вищенаведених положень законодавства (а.с. 40-41, 43, 44).

Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру процентів від суми позики, необхідно збільшити їх розмір до 5 214,44 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду про пропорційність присудження судових витрат не можуть бути взяті до уваги з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 229,40 грн. (а.с. 1).

У заяві про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача грошову суму за договором позики у розмірі 10 984,93 грн. та проценти від суми позики в сумі 5 214,44 грн., а всього - 16 199,37 грн.

У п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз'яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Разом з тим, відповідно до п. 37 цієї ж постанови якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими статтею 88 ЦПК.

За нормами ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як зазначалося вище, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню грошова сума за договором позики у розмірі 6 100 грн. та проценти від суми позики в сумі 5 214,44 грн., а всього - 11 314,44 грн.

Таким чином, відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір присуджується позивачу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 160,24 грн.

Крім того, ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 114,70 грн. (а.с. 58).

У п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз'яснено, що законом передбачено сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги на рішення суду з урахуванням оспорюваної суми (підпункти 8, 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI). При цьому оспорюваною є та сума, зі стягненням якої не погоджується особа, що подає скаргу; ця сума може співпадати з ціною позову (якщо рішення оскаржується в повному обсязі) або не співпадати (якщо рішення оскаржується в певній частині майнових вимог).

Відповідно, оскаржуваним рішенням стягнуто на користь ОСОБА_3 грошову суму основного боргу за договором позики в розмірі 6 100 грн. та проценти в сумі 5 148,18 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду змінити, стягнути на його користь суму неповернутої позики в розмірі 10 984,93 грн. та проценти в сумі 5 214,44 грн.

Отже, оспорювана сума становить: за сумою основного боргу - 4 884,93 грн.; за процентами - 66,26 грн., а всього - 4 951,19 грн.

Колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума за договором позики у розмірі 6 100 грн. та проценти від суми позики в сумі 5 214,44 грн., а всього - 11 314,44 грн.

Тому, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України (вимога пропорційності присудження судових витрат) з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанцій у розмірі 01,54 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України необхідно змінити в частині визначення розміру процентів від суми позики, збільшити їх розмір до 5 214,44 грн., та в частині визначення розміру судового збору, зменшити суму судового збору до 160,24 грн. Також, з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанцій у розмірі 01,54 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2014 року по цій справі змінити в частині визначення розміру процентів від суми позики, збільшити їх розмір до 5 214 (п'ять тисяч двісті чотирнадцять) грн. 44 коп., та в частині визначення розміру судового збору, зменшити суму судового збору до 160 (сто шістдесят) грн. 24 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги, в сумі 01 (одна) грн. 54 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: