У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Ізмайлової Т.Л.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради та ОСОБА_5, третя особа - Самарський районний відділ в м. Дніпропетровськ головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання, визнання права проживання, про визнання недійсною приватизації квартири та розпорядження, а також про визнання права власності на частки квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 - син ОСОБА_3 та ОСОБА_2

З 1996 року він постійно проживає АДРЕСА_4. Відповідач його батько користується вказаною квартирою з 24 квітня 1980 року, тобто з моменту отримання бабусею ОСОБА_6 зазначеної квартири.

Позивач ОСОБА_2 його матір з 1990 року по 1995 року була дружиною його батька ОСОБА_3 та за згоди всіх проживаючих у АДРЕСА_5 поселилась в спірній квартирі. В 1996 року вона одружилась із ОСОБА_7 та продовжувала проживати в спірній квартирі разом із ним.

Тобто, починаючи з 1990 року вона позивач постійно проживала в спірній квартирі, як член сім'ї наймача разом зі своїм сином позивачем ОСОБА_1, іншого житла у них немає.

Вони не були зареєстровані в спірній квартирі тому, що працівники паспортного столу за місцем знаходження спірної квартири відмовляли їм в прийомі документів на реєстрацію, але в картці форми-А він, ОСОБА_1, вказував своє місце проживання за даною адресою.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 2012 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням за № 7/30-12.

Позивачі вважають, що оскільки вони є членами сім'ї наймача - нарівні зі всіма зареєстрованими в спірній квартирі вони мають право на її приватизацію.

Окрім того, ОСОБА_3 багато років відбував покарання, ніколи не був проти їхнього постійного проживання в спірній квартирі, а навіть навпаки, як батько своєї дитини бажав щоб його син мав постійне місце проживання.

Брат батька ОСОБА_3 з 1989 року - вже багато років не проживає в спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги за квартиру, його особисті речі в квартирі відсутні, він не отримував поштову кореспонденцію, не стояв на обліку в лікарні за даною адресою, тому проведена приватизація не справедлива, а тим більш ставить їх в скрутне становище і вони стали безхатченками.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд встановити факт їх постійного місця проживання із 1996 року в квартирі АДРЕСА_2. Визнати за ними право на проживання в АДРЕСА_1. Визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_3. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 07 травня 2012 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження №7/30-12. Визнати недійсним розпорядження № 7/30 від 07 травня 2012 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт постійного місця проживання ОСОБА_1 з 1996 року та ОСОБА_2 з 1996 року в квартирі АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право на проживання в АДРЕСА_1.

Визнано недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_3.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 07 травня 2012 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно розпорядження № 7/30-12.

Визнано недійсним розпорядження № 7/30 від 07 травня 2012 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення апеляційного суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 у спірній квартирі разом із своєю дитиною постійно проживали в якості членів сім'ї, а тому набули право на житло та його приватизацію.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивачі проживали у спірній квартирі без достатніх правових підстав, не були в ній зареєстровані та відповідно права користування нею не набули. Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були членами сім'ї попередніх власників спірної квартири.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки апеляційним судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова Г.І. Мостова Т.Л. Ізмайлова