Справа № 148/256/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 грудня 2014 року Тульчинський
районний суд Вінницької області

В складі : головуючого
судді Робак С. О.

при секретарі
Грох Т.А.

з участю
адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Тульчині, справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
житлового будинку спільною власністю,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся
до Тульчинського районного суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
житлового будинку спільною власністю.

Обгрунтовуючи свої позовні
вимоги, позивач посилався на те, що,
починаючи з грудня 1999 року він та
відповідачка проживали однією сім'єю в
незареєстрованому шлюбі. Під час
спільного проживання він та
відповідачка мали спільний бюджет, всі
зароблені кошти були їх спільними і
вони робили все для того, щоб створити
спільну власність, розмір часток в якій
був рівним.

Під час спільного проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу в
них народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року донька
ОСОБА_5, батьком якої він являється.
Спочатку вони протягом двох років
проживали на найманій квартирі. В цей
час його двоюрідна сестра ОСОБА_6, яка
проживала і проживає в Росії продавала
належний їй житловий будинок,
розташований по АДРЕСА_1. Вони разом
вирішили купити в неї даний будинок.
Купівля будинку мала проводитись на
його ім'я і для цього ОСОБА_6 дала йому
довіреність. Але, коли він звернувся до
нотаріуса з проханням провести
переоформлення житлового будинку, то
йому було роз'яснено, що в зв'язку з тим,
що довіреність на переоформлення
житлового будинку видана на його ім'я,
то він не може будинок оформити на себе,
а лише на ім'я третьої особи, а тому 26
жовтня 2002 року в Тульчинській
державній нотаріальній конторі ним,
від імені ОСОБА_6, та відповідачкою
ОСОБА_4 було вчинено договір
купівлі-продажу спірного житлового
будинку. Купівля будинку була вчинена
за 1600 доларів США. Так як всієї
необхідної суми в них не було, то ОСОБА_4
1 000 доларів США позичила у своєї сестри,
400 доларів США позичила його мати, а в 2003
році після закінчення сезонних робіт
він повернув борги, а також переслав
продавцю ОСОБА_6 200 доларів США, які ним
не були сплачені при покупці будинку.

Таким чином, спірний будинок з
господарськими будівлями придбано ним
і відповідачкою за рахунок їхніх
спільних коштів та спільної праці. Він
погодився на те, щоб договір
купівлі-продажу укладався на ім'я
відповідачки, так як між ними існувала
домовленість про те, що житловий
будинок являється їхньою спільною
власністю.

Після придбання будинку ними
були зроблені невід'ємні поліпшення, а
саме побудовані груби, проведена
штукатурка стін, облаштовано
гіпсокартоном стелю, на подвір'ї
побудовано туалет.

А тому, відповідно до ст.74 СК
України та ст.368 ч.4 ЦК України житловий
будинок з господарськими будівлями,
який розташований в АДРЕСА_1 є спільною
власністю його та ОСОБА_4, в якому їх
частки є рівними і просить суд визнати
даний спірний будинок спільною
власністю сторін з рівними в ньому
частками та визнати за ним право
власності на 1/2 частину вказаного
будинку.

В подальшому позивач ОСОБА_3
змінив підставу позову і просить
відповідно до Закону України «Про
власність» та Цивільного кодексу УРСР,
1963 року визнати, що житловий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_1 є
спільною власністю його та ОСОБА_4, де
їх частки є рівними та визнати за ним
право власності на 1/2 частину вказаного
житлового будинку.

В судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги, посилаючись
на викладені в позовній заяві
обставини.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги
не визнала і пояснила суду, що з
позивачем стали проживати однією
сім'єю без реєстрації шлюбу вже після
народження їхньої дитини- ОСОБА_5. До
цього часу вони лише зустрічались і
позивач проживав то в неї, то в своїх
батьків. Житловий будинок АДРЕСА_1 вона
купила в двоюрідної сестри позивача -
ОСОБА_6, яка проживає в Росії за 1600
доларів США, із яких 1 000 доларів США
сплатила ще в липні 2001 року, а решту
суми - 600 доларів США вона передала
ОСОБА_3 після укладення договору
купівлі-продажу для передачі ОСОБА_6.
Гроші в сумі 1 000 доларів США вона
позичила в своєї матері, а 600 доларів
США в неї були від ведення господарства
з покійним її чоловіком. Позивач коштів
на утримання сім'ї не давав. Жила вона
за рахунок пенсії, яку отримувала на
старшого сина в зв'язку зі смертю
годувальника, коштів, які отримала в
зв'язку з народженням дитини, а також
орендної плати від земельних паїв і
ведення господарства. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши матеріали
цивільної справи, з'ясувавши дійсні
обставини справи, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст.2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК
України, а також правильно витлумачив
ці норми.

Обгрунтованим визнається
рішення ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст.214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані ( пропущення строку позовної
давності тощо ), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Так, при розгляді справи судом
встановлені наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

При вирішенні спору про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання
житлового будинку, придбаного під час
їх спільного проживання суд вважає
необхідним керуватись законодавством,
яке було чинним на час виникнення
спірних правовідносин, а саме : Законом
України «Про власність», нормами ЦК
УРСР щодо права власності та інших
речових прав.

В судовому засіданні
встановлено, що сторони проживали
спільно без реєстрації шлюбу. Під час
їхнього спільного проживання в них
народилась донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
року, батьком якої являється позивач по
даній справі, що підтверджується
свідоцтвом про встановлення
батьківства ( а.с.18 ).

26 жовтня 2002 року відповідач
ОСОБА_4 купила житловий будинок
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі продажу будинку укладеного та
нотаріально посвідченого 26 жовтня 2002
року між ОСОБА_3, який діяв на підставі
доручення, посвідченого Тульчинською
державною нотаріальною конторою 08.08. 2002
року від імені ОСОБА_6 з однієї сторони
і ОСОБА_4 з другої сторони ( а.с. 10-11 ).

Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963
року, який був чинним до 1 січня 2004 року,
визначалось, що право власності в
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Таким чином, з 26 жовтня 2002 року в ОСОБА_4
виникло право власності на спірний
будинок.

Відповідно до статей 16,17 Закону
України «Про власність» статті 22 КпШС
України, який був чинним до 1 січня 2004
року та п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22.12.1995 року № 20 із змінами, внесеними
постановою від 25.05.1998 року № 15, спільною
сумісною власністю визнавалось майно,
нажите подружжям за час шлюбу ( майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське ( фермерське
) господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше, або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна
власність громадян визнавалась
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено й учасники
спільної власності при придбанні майна
не виходили із рівності їхніх часток,
розмір часток кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Виходячи з наведеного, суд
вважає, що для визнання за позивачем
права власності на половину спірного
житлового будинку, набутого до 1 січня
2004 року, без встановлення факту
створення сторонами спільної
часткової власності на даний житловий
будинок та визначення ступеня участі в
цьому позивача працею та коштами,
неможливо, оскільки сам факт
проживання однією сім'єю чоловіка і
жінки без реєстрації шлюбу не є
підставою для визнання за позивачем
права власності на половину житлового
будинку.

Згідно ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення за
допомогою дослідження показів свідків,
письмових та речових доказів,
висновків експертів.

Допитана в судовому засіданні
свідок ОСОБА_7 суду показала, що сім'ю
ОСОБА_3 знає давно, так як проживає по
сусідству. Їй відомо, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 проживали однією сім'єю
спочатку на квартирі, а потім в батьків
ОСОБА_3, а згодом купили будинок в
родички ОСОБА_3. В них є спільна дитина.
За сімейний бюджет їй нічого невідомо,
але знає, що ОСОБА_3 возив продавати
сільгосппродукцію на ринки м.
Іллічівськ та Одеси, щоб мати кошти на
прожиття та виплатити борги за будинок.

Аналогічні покази дав суду
свідок ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що
його батько разом з ОСОБА_3 їздили в м.
Іллічівськ продавати
сільськогосподарську продукцію, яку
вони садили на полях, так як ОСОБА_4
належали земельні паї. Відомо, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жили разом. Про
придбання ними будинку йому нічого
невідомо.

Свідок ОСОБА_10 дав суду наступні
покази, про те, що ОСОБА_3 в нього
працював і в 2003 році він позичав в нього
500 доларів США для купівлі нерухомості.
В той період часу він спільно проживав
з ОСОБА_4. Борг йому останній повернув.

Аналогічні покази суду дав
свідок ОСОБА_11.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що
в неї на квартирі проживали ОСОБА_3 з
ОСОБА_4 та її старшим сином. Згодом вони
купили будинок. Вони жили однією сім'єю,
а хто купляв будинок їй невідомо, також
невідомо і про їх сімейний бюджет.
Відомо, що вони возили продукцію в м.
Одесу і заробляли гроші.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що
відповідач ОСОБА_4 являється її дочкою
і коли остання мала намір купити
спірний будинок, то вона їй позичила 1 000
доларів США, які остання ще повністю їй
не повернула. ОСОБА_4 платила гроші за
будинок частинами. В той період часу
вона з ОСОБА_3 як чоловік і жінка не
жила. Вони почали спільно проживати
після народження дитини, десь перед
Новим роком. Спільного бюджету у них не
було. В кожного з них були свої гроші.

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що
вона є рідною сестрою ОСОБА_4 і їй
відомо, що ОСОБА_4 спірний будинок
придбала за власні кошти. 1000 доларів
США їй позичила мама. ОСОБА_4 торгувала
на ринку, отримувала пенсію на старшого
сина по втраті годувальника, а тому
мала свої збереження. Про те, що ОСОБА_3
давав ОСОБА_4 гроші на покупку будинку
вона дізналась з позовної заяви. ОСОБА_4
та ОСОБА_3 до народження дитини спільно
як чоловік та жінка не проживали.
Спільного бюджету в них не було. ОСОБА_4
сама робила ремонт будинку, а вона їй
допомагала.

Свідок ОСОБА_15 показала, що вона
давно знайома з ОСОБА_4, оскільки родом
з одного села. Приблизно з 1999 року
ОСОБА_4 проживала на квартирі в ОСОБА_12.
Потім вона познайомилась з ОСОБА_3, з
яким почала зустрічатись. Через деякий
час з Росії приїхала сестра ОСОБА_3
продавати спадковий будинок і ОСОБА_4
вирішила його купити. На покупку
будинку частину грошей їй позичила її
мама. В той час сторони спільно як
чоловік та жінка не жили. ОСОБА_4 також
сама робила ремонти в будинку. В цей час
ОСОБА_3 в будинку не було. Він часто
їздив на заробітки, але зі слів ОСОБА_4
він їй грошей не давав, про що вона їй
жалілась.

Таким чином, суд вважає,що
допитані в судовому засіданні свідки
не підтвердили, що сторони мали
спільний бюджет, вели спільне
господарство.

У відповідності до ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок по доказуванню обставин,
викладених в позові покладений саме на
позивача.

Проаналізувавши зібрані докази,
суд вважає, що позивач не надав суду
належних і допустимих доказів, які б
підтверджували факт створення ним та
ОСОБА_4 спільної часткової власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями, розташований по АДРЕСА_1 та
не надав суду розрахунку про ступінь
його участі в створенні спільної
власності працею та коштам.

На підставі викладеного та
керуючись ст. 16,17 Закону України «Про
власність», ст..128 ЦК УРСР, ст.ст.4, 8,15, 58-60,
209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И
Р І Ш И В :

ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4 про
визнання житлового будинку з
господарськими будівлями АДРЕСА_1
спільною власністю, де їх частки є
рівними та визнання за ОСОБА_3 права
власності на ? частину вказаного
житлового будинку з господарськими
спорудами відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
через Тульчинський районний суд.
Вінницької області протягом десяти
днів після його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 29.01.2014
року.

Суддя: