Справа №487/4394/14-ц 19.12.2014 19.12.2014 19.12.2014
Провадження № 22ц/784/3109/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

представників відповідача - Павлова
К.О., Маркова В.О., Фінкельштейна
І.Й.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 на рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 2
жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
Миколаївської обласної організації
фізкультурно-спортивного товариства
«Україна» про визнання незаконним та
скасування рішення про звільнення та
поновлення на роботі ,-

В С Т А Н О В И Л А:

30 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, який уточнив в
подальшому, до Миколаївської обласної
організації фізкультурно-спортивного
товариства «Україна» (надалі -
Товариство) про визнання незаконним та
скасування рішення засідання ради
Товариства про звільнення з посади
голови цього товариства та поновлення
на роботі.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
за рішенням V звітно-виборної
конференції від 25 листопада 2010 року
його обрано головою Товариства.

В період з 13 березня по 1 квітня 2014 року,
він за погодженням з головою
Центральної ради
фізкультурно-спортивного товариства
«Україна» перебував у щорічній
відпустці. Однак, 14 березня 2014 року
рішенням засідання ради Товариства,
оформленого протоколом № 1, його було
звільнено з займаної посади.

Він вважає зазначене рішення
незаконним, так як воно було прийнято в
порушення процедури, визначеної
Статутом Товариства, зокрема,
нелегітимним складом ради, та
звільнення було здійснено з порушенням
вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто в
період перебування його у відпустці.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2
просив суд визнати незаконним та
скасувати рішення засідання ради
Товариства, оформленого протоколом № 1
від 14 березня 2014 року, та поновити його
на посаді голови цього Товариства з 14
березня 2014 року.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 2 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити вимоги позову в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що звільнення ОСОБА_2 з посади
голови Товариства було законним та
обґрунтованим, а тому підстави для
поновлення його трудових прав
відсутні.

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна.

Частина 6 ст. 43 Конституції України
гарантує громадянам захист від
незаконного звільнення.

Підстави припинення трудового
договору визначені ст. 36 КЗпП України.

Водночас, відповідно до приписів ч. 3
ст. 147-1 ЗКпП України працівники, які
займають виборні посади, можуть бути
звільнені тільки за рішенням органу,
який їх обрав, і лише з підстав,
передбачених законом.

Законом України «Про громадські
об'єднання» № 4572-VI від 22 березня
2012 року, який набув чинності з 1 січня 2013
року, (надалі - Закон № 4572-VI) визначено
правові і організаційні засади
реалізації права на свободу об'єднання,
гарантованого Конституцією та
міжнародними договорами.

Відповідно до ст. 1 Закону № 4572-VI
громадське об'єднання - це добровільне
об'єднання фізичних осіб та/або
юридичних осіб приватного права для
здійснення та захисту прав і свобод,
задоволенню суспільних, зокрема
економічних, соціальних, культурних,
екологічних, та інших інтересів.

Громадська організація - це
громадське об'єднання, засновниками та
членами якого (учасниками) якого є
фізичні особи ( ч. 3 ст. 1 Закону
№ 4572-VI).

З дня введення цього Закону в дію
втратив чинність Закон України «Про
об'єднання громадян».

Між тим, відповідно до п. 8 Прикінцевих
положень Закону № 4572-VI правовий статус
місцевих осередків громадських
організацій, які діяли зі статусом
юридичної особи на день введення цього
Закону в дію, має бути приведений у
відповідність із цим Законом протягом
п'яти років з дня введення його в дію.

Як вбачається з матеріалів справи
згідно зі Статутом
фізкультурно-спортивного товариства
«Україна» (надалі - ФСТ «Україна») це
товариство є всеукраїнською
неприбутковою громадською
організацією, яка на основі
добровільності та спільності
інтересів об'єднує громадян, колективи
підприємства, організації та установи
галузей промисловості і транспорту,
соціально побутової сфери, незалежно
від форм власності, колективи вищих
спеціальних учбових закладів,
спортклуби. Колективи фізичної
культури та дитячо-юнацькі спортивні
школи з метою всебічного сприяння
розвитку фізичної культури і спорту в
Україні та захисту законних інтересів
своїх членів (п. 1.1).

Основою ФСТ «Україна» є його місцеві
осередки ( первинні, районні, міські,
обласні, автономної республіки Крим,
міст Києва і Севастополя організації,
галузеві спортивні клуби), що
створюються за територіальним та
виробним принципом (п. 4.1 Статуту ФСТ
«Україна»).

Місцеві організації у своїй
діяльності керуються Статутом та
своїми Положеннями та Статутами, що
погоджуються з вищим керівним органом
товариства і набувають прав юридичної
особи в установленому Законом порядку
(п. 4.2 Статуту ФСТ «Україна») (а.с. 150-162).

Відповідно до Статуту Товариства воно
є неприбутковим місцевим осередком ФСТ
«Україна». Цей Статут затверджено
рішенням президії Центральної ради ФСК
«Україна 21 грудня 2010 року. Товариство
набуло статусу юридичної особи в
установленому законом порядку. За
такого Товариство відповідно до п. 4.2
Статуту ФСТ «Україна» є місцевою
організацією ФСК «Україна» (а.с.17-27).

За п. 4.2 та 4.4 Статуту Товариства вищим
органом Товариства є Конференція, яка
обирає членів Ради Товариства та
голову Товариства на строк 5 років.

Рада Товариства у період між
конференціями є вищим органом
Товариства, яка відповідно до п. 4.5.
Статуту Товариства обирає заступників
голови Товариства на термін 5 років та
може обирати голову Товариства.

Як вбачається з матеріалів справи
рішенням V звітно-виборної конференції
від 25 листопада 2010 року ОСОБА_2 було
обрано головою Товариства, а також
визначено кількісний склад ради
Товариства у кількості 21 особи та
обрано персонально членів ради
Товариства. (а.с.176-177). При цьому ні
рішенням наступних конференцій
Товариства, ні рішеннями ради
Товариства кількісний склад ради не
змінювався, однак в силу тих чи інших
обставин змінювався особовий склад
членів ради (а.с. 178, 197-198).

В силу п. 4.6 Статуту Товариства рада
збирається по мірі необхідності, але не
менше одного разу на рік. Засідання
ради вважається правомочним, якщо на
ньому присутні більше половини її
членів. Рішення ради вважається
прийнятим, якщо за нього проголосувало
більше половини присутніх на
засіданні.

Відповідно до Протоколу № 1 відкритого
засідання ради Товариства від 14
березня 2014 року, наданого суду
відповідачем, засідання проводилося за
присутності 10 членів ради Товариства.
На цьому засіданні зі складу ради
Товариства було виведено її членів
ОСОБА_7, ОСОБА_8 відповідно до їх заяв, та
обрано нових членів ради, а саме ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які були присутні на
засіданні (а.с.82-85).

На цьому ж засіданням рішенням ради
ОСОБА_2 було звільнено з займаної
посади голови Товариства та обрано на
цю посаду Маркова В.О., який 17 березня 2014
року видав розпорядження про
звільнення ОСОБА_2 з 14 березня 2014 року
на підставі зазначеного рішення у
зв'язку з достроковим припиненням
повноважень голови Товариства.

В подальшому, на підставі цього рішення
реєстраційною службою Шевченківського
районного управління юстиції м. Києва 30
квітня 2014 року було внесено зміни щодо
складу керівних органів Товариства
(а.с. 43-46).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 13
березня 2014 року, що адресована голові
центральної ради ФСТ «Україна»,
останній погодив свою часткову планову
відпустку з 14 березня по 1 квітня 2014
року (а.с. 64).

На підставі цієї заяви ОСОБА_2 13 березня
2014 року видав розпорядження про
надання собі відпустки з 14 березня по 1
квітня 2014 року (а.с. 108).

З листа голови ФСТ «Україна»
вбачається, що зміна голови Товариства
14 березня 2013 року є нелегітимною у
зв'язку з тим, що Статутом Товариства
передбачено вибори голови на
конференції Товариства. Змістом цього
листа підтверджено, що відпустки голів
місцевих осередків погоджуються з ФСТ
«Україна», на підтвердження цього суду
було надіслано копію зазначеної заяви
ОСОБА_2 від 13 березня 2014 року про
відпустку з резолюцією про погодження
(а.с. 140,163).

Таким чином, позивач, займаючи посаду
голови, перебував у трудових
відносинах з Товариством, а тому
звільнення його з цієї посади могло
відбуватися тільки при дотриманні
вимог КЗпП України та Статуту
Товариства.

Проте, при прийнятті рішення про
звільнення позивача з посади голови
Товариства було допущено ряд суттєвих
порушень зазначених норм закону та
Статуту Товариства, внаслідок чого
звільнення позивача з посади не може
бути визнано законним, а порушене право
на труд підлягає захисту судом.

По-перше, як встановлено судом ОСОБА_2
було обрано головою Товариства
рішенням вищого органу Товариства -
Конференцією, однак в порушення
приписів ч. 3 ст. 147-1 ЗКпП України,
звільнено позивача з посади голови
рішенням членів ради Товариства, тобто
не за рішенням органу, який його обрав.

Посилання представників відповідача
на обґрунтованість рішення ради
Товариства про звільнення голови з
огляду на п.4.5 Статуту Товариства щодо
можливості обрання голови Товариства
радою не можуть бути взяті до уваги,
оскільки ці локальні
нормативно-правові норми суперечать
нормам ч. 3 ст. 147-1 КЗпП України, а
відтак не можуть вважатися законними.

По-друге, виходячи із кількісного
складу членів ради Товариства, а саме 21
особи, який відповідно до положень
Статуту Товариства не змінювався,
засідання ради вважається правомочним,
якщо на ньому присутні більше половини
її членів.

14 березня 2014 року засідання ради
Товариства відбулося за присутності 10
членів ради, тобто менш половини від 21
особи складу членів ради Товариства, а
тому засідання ради з такою кількістю
голосів на підставі п. 4.6 Статуту
Товариства є неправомочним.

Твердження відповідача про те, що
засідання є правомочним, оскільки
відбувалося за участю більшості членів
ради Товариства, виходячи з особового
складу членів ради, які фактично були в
наявності на час проведення засідання,
є безпідставними, оскільки таке
розуміння правомочності засідання
ради Товариства не закріплено в
Статуті Товариства. Крім того, рішенням
вищого органу Товариства було
визначено кількісний склад членів ради
- 21 особа.

По-третє, позивач знаходився в
трудових відносинах з товариством та
був найманим працівником. Отже його
могло бути звільнено тільки з підстав,
передбачених КзпП України. Однак в
рішенні засідання ради Товариства від
14 березня 2014 року відсутні будь-які
посилання на підстави звільнення
позивача з посади та на норму,
передбачену КзпП України, що позбавляє
можливості зробити висновок про
законність підстав звільнення.

В-четвертих, відповідно до ч. 3 ст. 40
КЗпП України не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності, а також у період
перебування працівника у відпустці.

Отже, трудове законодавство не тільки
зазначає перелік підстав для
розірвання трудового договору, але й
встановлює юридичні наслідки
забезпечення прав працівника від
незаконного звільнення, однією з яких є
заборона звільнення працівника в
період перебування у відпустці.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у
п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду
України « Про практику розгляду судами
трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992
року з відповідними змінами правила
про недопустимість звільнення
працівника в період тимчасової
непрацездатності, а також у період
перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП
України) стосуються як передбачених ст.
40, 41(1) КзпП України, так й інших
випадків, коли розірвання трудового
договору відповідно до чинного
законодавства провадиться з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. При цьому
маються на увазі щорічні, а також інші
відпустки, що надаються працівникам як
із збереженням, так і без збереження
заробітку.

Проте відповідач зазначених вимог
закону не дотримався.

На підтвердження перебування у
відпустці позивачем було надано суду
заяву про відпустку з 14 березня по 1
квітня 2014 року погоджену з головою ФСТ
«Україна» та копію розпорядження
Товариства, що підписане як головою
Товариства особисто позивачем.

Місцевий суд безпідставно не
прийняв зазначені докази до уваги,
пославшись на сумніви щодо
достовірності розпорядження, хоча факт
погодження планової відпустки саме в
зазначений період підтверджено
головою ФСТ «України», зазначене
розпорядження видано та підписано
головою Товариства в межах його
повноважень та скріплено відповідною
печаткою цього товариства.

Будь-яких достовірних доказів на
спростування цих обставин
відповідачем не надано. Посилання суду
першої інстанції на акт, складений
відповідачем 17 березня 2014 року про
відсутність статутних документів та
іншої документації, не спростовує
самого факту перебування позивача у
зазначений час у відпустці.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що позивач був
звільнений з займаної посади голови
Товариства неповноважним органом та з
порушенням норм трудового
законодавства по встановленню
гарантій при розірванні трудових
відносин та Статуту Товариства, що
свідчить про незаконність такого
звільнення та тягне за собою
поновлення порушених прав працівника.

Разом з тим, суд першої інстанції,
розглядаючи спір, неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, не визначився в достатній мірі
з правовідносинами, які виникли між
сторонами, правовою оцінкою доводів
позивача та як наслідок не застосував
закон, якій підлягав застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

У той же час, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність порушень
позивачем строків, передбачених
ст. 233 КЗпП України, для звернення до
суду з вказаним позовом. Судове рішення
в цій частині відповідачем не
оскаржувалось, а тому посилання
відповідача на ці обставини в своїх
запереченнях проти доводів
апеляційної скарги ОСОБА_2 не
заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України
у разі звільнення без законної
підстави або незаконного переведення
на іншу роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових
норм у їх сукупності з положенням ст. 43
Конституції України дає підстави для
висновку про те, що працівник підлягає
поновленню на попередній роботі у разі
незаконного звільнення, під яким слід
розуміти як звільнення без законної
підстави, так і звільнення з порушенням
порядку, установленого законом.

Така правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2014 року при розгляді справи №
6-33цс 14.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
підстав, визначених п. 1,4 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог.

Позовні вимоги позивача в частині
визнання незаконним та скасування
рішення засідання ради Товариства від
14 березня 2014року підлягають частковому
задоволенню тільки в частині рішення
щодо звільнення з посади голови
Товариства ОСОБА_2, що є предметом
трудового спору за вказаним позовом.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з
відповідача в дохід держави підлягає
стягненню судовий збір, від сплати
якого був звільнений позивач, при
звернення до суду з позовом та за
подання апеляційної скарги у розмірах,
визначених Законом України «Про
судовий збір», виходячи з позовних
вимог немайнового характеру в
загальній сумі 730 грн. 80 коп. (243.60+ 243.60+
121.80+121.80).

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 2 жовтня 2014 року
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Визнати незаконним та скасувати
рішення засідання ради Миколаївської
обласної організації
фізкультурно-спортивного товариства
«Україна» від 14 березня 2014 року в
частині звільнення з посади голови
Миколаївської обласної організації
фізкультурно-спортивного товариства
«Україна» ОСОБА_2.

Поновити на посаді голови
Миколаївської обласної організації
фізкультурно-спортивного товариства
«Україна» ОСОБА_2 з 14 березня 2014 року.

Стягнути з Миколаївської обласної
організації фізкультурно-спортивного
товариства «Україна» в дохід держави 730
грн. 80 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді