Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3522/14 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 22» грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» до ОСОБА_3, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» до ОСОБА_3, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, 23.07.2003 р. у між Запорізькою міською радою та ТОВ «Автомобільний ринок» на строк до 2013 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 12,7985 га., розташованої за адресою: м. Запоріжжя. Оріхівське шосе, 36, для розташування та функціонування автомобільного ринку.

10.06.2004 року ТОВ «Автомобільний ринок» уклало з ТОВ «Авто-Плюс» договір № 2 про довірче управління майном, згідно умов якого позивач передав ТОВ «Авто-Плюс» в управління цілісний майновий комплекс «Автомобільний ринок», що розташований за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 36.

На підставі договору довірчого управління № 2 від 10.06.2004 року ТОВ «Авто - Плюс» в інтересах позивача уклало 01.11.2005 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договір № 862 про надання основних та додаткових послуг автомобільним ринком, за умовами якого ТОВ «Авто - Плюс» за плату надає ФОП ОСОБА_3 послуги щодо користування торговим місцем НОМЕР_1 загальною площею 12,5 кв.м., яке розміщене у торгівельному ряду НОМЕР_2, за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 36. Сторонами обумовлено термін дії договору до 01.06.2013 року.

Додатковою угодою від 23.05.2006 р. за згодою сторін договір довірчого управління № 2 від 01.11.2005 року розірваний, права і обов'язки за договором № 862 від 01.11.2005 року, що укладений з відповідачем, перейшли до ТОВ «Автомобільний ринок».

01.08.2007 року ТОВ «Автомобільний ринок» уклало з ТОВ «ВКФ «ЗОРЗ» договір управління майном № 1, згідно з яким передало в управління ТОВ «ВКФ «ЗОРЗ» цілісний майновий комплекс «Автомобільний ринок».

Діючи в межах своєї компетенції, ТОВ «ВКФ «ЗОРЗ» надіслало відповідачу лист від 18.04.2008 року з пропозицією укласти договір про надання послуг. Листом від 30.04.2008 року відповідач відмовився укласти договір та повернув примірники договору. Також відповідач проігнорував повторну письмову пропозицію товариства «ВКФ «ЗОРЗ» від 26.05.2008 року і своїм листом від 31.05.2008 року знову відмовився від укладення договору про надання послуг ринку, однак фактично продовжував користуватись торговельним місцем та отримувати послуги ринку.

Відповідно до п. 4.1 договору про надання основних та додаткових послуг автомобільним ринком від 01.11.2005 року за № 862, відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі вносити платежі за послуги ринку. Плата за договором становить 12,45 грн. за один квадратній метр за місяць (загальна сума за місяць складає 155,62 грн.), плата справляється щомісячно до 20 числа поточного місяця.

На час подання позову відповідач з приводу припинення дії договору про утримання торговельного місця № 862 до позивача не звертався. Внаслідок дій відповідача товариство не має можливості використовувати за призначенням цю площу, зазнає збитки у вигляді не отриманих доходів (вигоди).

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 29.07.2013 року провадження у справі за позовом за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» до ФОП ОСОБА_3, про стягнення суми боргу припинено на підставі п.6 ст.80 ГПК України у зв'язку з припиненням діяльності суб'єкта господарювання.

На підставі зазначеного, посилаючись на вимоги ст.ст.52, 525,526, 610,625 ЦК України, просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Автомобільний ринок» заборгованість за договором №862 від 01.11.2005 року за послуги автомобільного ринку за період з 12.12.2009 року по 20.08.2013 року отримані ним згідно договору від 01.11.2005 року за № 862 в сумі 6888,78 грн., пені у розмірі 0,5% від суми прострочених платежів за кожний день прострочення за 365 днів в сумі 12572,02 грн., встановленого індексу інфляції в період часу з 12.12.2009 року по 20.08.2013 року - 7665,69 грн. та 3% річних в сумі 828,77 грн. та суму витрат з оплати судового збору у розмірі 229,40 грн.

В січні 2014 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву про стягнення з ТОВ «Автомобільний ринок» вартості товару в сумі 450 000 грн., суму втраченої можливої вигоди 266 200 грн., відшкодування матеріальних витрат відповідно до п.6.5 договору №862 від 01.11.2005 року в розмірі 11 977 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року зустрічний позов залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Автомобільний ринок» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, стягнути з відповідача судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок», суд виходив з того, що позов поданий до фізичної особи, проте у зв'язку із стягненням за договором, укладеним між суб'єктами господарювання.

Проте такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах справи, а тому з ними не погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.07.2003 року між Запорізькою міською радою та ТОВ «Автомобільний ринок» укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 12,7985 га., розташованої за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 36, для розташування та функціонування автомобільного ринку.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 21.11.2002р., що підтверджується Випискою з ЄДРПОУ.№ 477826.

За змістом довідки АА №813781 з ЄДРПОУ та Статуту ТОВ «Автомобільний ринок» зареєстрованими видами діяльності ТОВ «Автомобільний ринок» є в тому числі: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, надання інших індивідуальних послуг н.в.і.у. (а.с.195-196).

10.06.2004 р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плюс» укладений договір № 2 про довірче управління майном, за умовами якого ТОВ «Автомобільний ринок» передає, а ТОВ «Авто-Плюс» приймає в довірче управління цілісний майновий комплекс «Автомобільний ринок», що розташований за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 36 (а.с.20-21).

На підставі договору довірчого управління № 2 від 10.06.2004р. ТОВ «Авто - Плюс» в інтересах ТОВ «Автомобільний ринок» та приватний підприємець ОСОБА_3 01.11.2005р. уклали договір № 862 про надання основних та додаткових послуг автомобільним ринком, згідно якого ТОВ «Авто -Плюс» за плату надає ФОП ОСОБА_3 послуги щодо користування торговим місцем НОМЕР_1 загальною площею 12,5 кв. м., яке розміщене у торгівельному ряду НОМЕР_2, за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 36 (а.с.23-24). Вказаний договір не розірваний та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 7.1. договору від 01.11.2005р. № 862, договір вступає в силу з дня підписання і діє до 01.06.2013р.

Договором від 23.05.2006р., за згодою сторін, договір довірчого управління укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Плюс» розірвано ( а.с.22).

До відносин з управління майном застосовуються норми глави 70 ЦК України.

З положень вказаних норм закону слідує, що передача майна в управління є формою реалізації власником права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Саме власник визначає мету договору управління майном, обсяг переданих повноважень. Тому управитель зобов'язавшись від імені установника управління перед третіми особами набуває для останнього цивільні права та обов'язки, що випливають з договорів з третіми особами.

Проте, ні договір довірчого управління № 2 від 10.06.2004р., ні договір № 862 від 01.11.2005р., укладений ТОВ «Авто-Плюс» як управителем майна, не містить положень про те, що договори на надання послуг ринку, укладені управителем з третіми особами, припиняють дію з припиненням дії договору довірчого управління.

Не передбачено такої підстави припинення договорів, укладених управителем з третіми особами і нормами глави 70 ЦК України, які регулюють правовідносини з управління, та нормами ЦК України і ГК України, які визначають загальні підстави припинення цивільних та господарських зобов'язань.

Оскільки договір довірчого управління з ТОВ «Авто - Плюс» розірвано і передача майна в управління є формою реалізації власником права володіння, користування та розпорядження своїм майном, то права та обов'язки за договором № 862, укладеним останнім з відповідачем, перейшли до ТОВ «Автомобільний ринок».

За умовами договору № 862 від 01.11.2005 ТОВ «Авто - Плюс» за плату надає відповідачу послуги щодо користування торговим місцем загальною площею 12,5 кв. м., яке розміщене у торговельному ряду НОМЕР_2, місце НОМЕР_1, згідно з генеральним планом Автомобільного ринку, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оріхівське шосе, 36.

Відповідно до п. 4.1 даного договору відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі вносити плату за основні послуги ринку. Плата за договором становить 12 грн. 45 коп. за один м/кв. за 1 місяць, та сплачується щомісячно до 20 числа поточного місяця. Враховуючи те, що площа торговельного місця (п.2.1) складала 12,5 кв. м., сума щомісячного платежу, яку відповідач повинен був сплачувати становить 155,62 грн.

Позивач звернувся до суду з вимогою, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість за договором № 862 від 01.11.2005р. з оплати боргу в сумі 6888,78 грн. щодо користування торговельним місцем в період часу з 12.12.2009 року по 20.08.2013 року, пені у розмірі 0,5% від суми прострочених платежів за кожний день прострочення за 365 днів в сумі 12572,02 грн., встановленого індексу інфляції в період часу з 12.12.2009 року по 20.08.2013 року - 7665,69 грн. та 3% річних в сумі 828,77 грн.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний припис містить Господарський кодекс України, частинами 1, 7 ст. 193 якого встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1). Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 7).

Згідно із ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 609 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Відповідно до ч. 3 статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

За положеннями ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Статтею 52 ЦК України передбачено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст.ст.51, 52, 598-609 ЦК України, ст.47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції Закону на момент виникнення спірних правовідносин), однією із особливостей припинення фізичної особи підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 04 грудня 2013 року в справі № 6-125 цс13.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з ОСОБА_3 оплати за користування торговельним місцем за договором у період з 12.12.2009 року по 01.06.2013 року (дата закінчення договору) в сумі 6478,98 грн. (155,62 грн. x 41 міс. 19 днів = 6478,98 грн.).

Статтею 22 ЦК України та статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Предмет доказування визначається виходячи із характеру спірних правовідносин і правової норми, яка їх регулює.

Як слідує із ст.57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 60 ЦПК України окреслено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зважаючи на наведене вище, в його сукупності та виходячи з принципів законності, розумності і справедливості, а саме, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження неодержаних позивачем доходів, вимоги про стягнення збитків за період з 01 червня 2013 року по 20.08.2013 року в сумі 409,79 грн.(6888,78 грн. - 6478,98 грн. = 409,79 грн.) задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 5.1. договору № 862 від 01.11.2005р., з початком дії угоди, при відсутності поважних причин (відпустка, хвороба та інш.) у разі прострочення оплати передбачених цим договором платежів строна-1 повинна сплатити стороні-2 пеню у розмірі 0,5% від суми прострочених платежів за кожен день прострочення.

Відповідно до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами Договору.

При реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання за правилами частини першої статті 223 ГК України застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту першого частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Аналогічну правову позицію про порядок нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання викладено у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2011 року у справі № 3-61гс12.

Факт прострочення платежу матеріалами справи доведено, разом з тим, за розрахунком суду, розмір пені від суми простроченого платежу (6478,98 грн.) за період з 28.11.2012р. по 28.11.2013 року (з урахуванням норм вищезазначеного законодавства, облікової ставки Національного банку України в період з 28.11.2012 року по 08.06.2013 року - 7,5%) становить 971,84 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення інфляційні витрати в сумі 7665,69 грн. за період з 12.12.2009 року по 20.08.2013 року та 828,77 грн. - 3% річних. При цьому, з розрахунку позивача вбачається, що 3% річних нараховано на суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції, що суперечить діючому законодавству.

За даними Державного комітету статистики України розмір індексів інфляції становить:

- грудень 2009 р. - 100,9;

- 2010 р. (за наростаючим підсумком) - 109,1;

- 2011 р. (за наростаючим підсумком) - 104,6;

- 2012 р. (за наростаючим підсумком) - 99,8, тобто інфляції не було;

- до 20 серпня 2013 р. (за наростаючим підсумком) - 99,4, тобто інфляції не було.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за наступною формулою: сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат - сума заборгованості.

Сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат визначається за формулою: сума заборгованості x індекс інфляції у відсотках / 100.

За матеріалами справи розмір заборгованості за грудень 2009 р. становить 95,38 грн.

Таким чином:

- сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат за грудень 2009 р. становить 95,38 x 100,9/100 = 96,24 грн., розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 0,86 грн.( 96,24 грн.- 95,38грн.= 0,86 грн.);

- сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат за 2010 р. становить 95,38 грн. x 109,1/100 =104,06 грн., розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 8,68 грн. (104,06 грн.- 95,38грн.= 8,68 грн.);

- сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат за 2011 р. становить 95,38 грн. x 104,6/100 = 99,77 грн., розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 4,39 грн. (99,77 грн.- 95,38 грн.= 4,39 грн.).

Загалом розмір інфляційних втрат заборгованості за грудень 2009 року становить 13,93 грн.

За матеріалами справи розмір заборгованості за 2010 р. становить 1867,44 грн.

Таким чином:

- сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат за 2010 р. становить 1867,44грн. x 109,1/100 =2037,38 грн., розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 169,94 грн.(2037,38грн. - 18 67,44 грн.= 169,94 грн.);

- сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат за 2011 р. становить 1867,44грн. x 104,6/100 =1953,34 грн., розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 85,9 грн. (1953,34 грн.- 18 67,44 грн.= 85,9 грн.).

Загалом розмір інфляційних втрат заборгованості за 2010 р. становить 255,84 грн.

Виходячи з розміру заборгованості за 2011 р. - 1867,44 грн., сума заборгованості з врахуванням інфляційних втрат за 2011 р. становить 1867,44грн. x104,6/100 =1953,34 грн., розмір інфляційних втрат за вказаний період - 85,9 грн. (1953,34 грн.- 1867,44грн.= 85,9 грн.).

Розмір заборгованості за 2012 р. становить 1867,44 грн. В 2012 р. - індекс інфляції - 99,8, тобто інфляційні втрати за 2012 рік відсутні.

Розмір заборгованості за 2013 р. ( станом на 01.06.2013 р.) становить 778,1 грн. До 20.08.2013 р. (за наростаючим підсумком) - індекс інфляції 99,4, тобто інфляційні втрати за 2013 рік відсутні.

Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат за період з 12 грудня 2009 по 20 серпня 2013 року становить 355,67 грн. (13,93 грн. + 255,84 грн.+85,9грн.= 355,67 грн.).

Отже, виходячи із суми боргу 6478,98 грн., за розрахунком суду 3% річних за період з 12.12.2009р. по 20.08.2013р. становить 712, 68 грн., інфляційні втрати - 355,67 грн..

З огляду на викладене рішення суду підлягає скасуванню за п.4 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове в розмірі 8519 гривень 16 коп. задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок».

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За матеріалами справі позивач сплатив судовий збір (а.с.1)., згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 85 гривень 50 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року у цій справі скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» до ОСОБА_3, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ЗОРЗ», про стягнення суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» загальну суму боргу в розмірі 8519 гривень 16 коп., з яких: сума боргу за договором - 6478 гривень 98 коп.., 3% річних - 712 гривень 68 коп., пеня - 971 гривня 84 коп., інфляційні втрати - 355 гривень 67 коп. та судовий збір в розмірі 85 гривень 19 коп.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний ринок» відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: