АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Нежура В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

14 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В., Усика Г.І.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Люксінвест" на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 7 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люксінвест" про стягнення заборгованості та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 7 липня 2014 року позов ОСОБА_1 до ТОВ "Люксінвест" про стягнення заборгованості та зобов'язання вчинити певні дії задоволено.

Скасовано наказ ТОВ "Люксінвест" №11/1-к від 07.05.2013 р. про звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Вважати ОСОБА_1 звільненим з посади виконавця робіт з 05.06.2013 р. на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України.

Зобов'язано ТОВ "Люксінвест" зробити відповідні записи в трудовій книжці ОСОБА_1 про скасування наказу №11/1-к від 07.05.2013 р. про звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Зобов'язано ТОВ "Люксінвест" зробити відповідні записи в трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення з посади виконавця робіт з 05.06.2013 р. на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України.

Зобов'язано ТОВ "Люксінвест" зробити в трудовій книжці ОСОБА_1 запис про призначення його виконавцем робіт з 21.01.2013 р. згідно наказу №2-к від 21.01.2013 р.

Стягнуто з ТОВ "Люксінвест" на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 10190,72 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1492,00 грн. та добові в сумі 24545,80 грн., а всього стягнути 36 228,52 грн.

Стягнуто з ТОВ "Люксінвест" на користь ОСОБА_1 13 192,34 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні та вирішено питання щодо судових витрат.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ "Люксінвест" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на те, що судом не був встановлений достовірно факт заборгованості апелянта перед позивачем, оскільки зарплата позивачу в дійсності нараховувалася і виплачувалася протягом усього часу його роботи в товариства. Висновок судової експертизи з приводу невиплати зарплати є незаконним. Безпідставно нараховувалися добові, з огляду на те, що всі відрядженні працівники отримували трьохразове харчування за рахунок товариства, крім того позивач підробив посвідчення про відрядження, які вже тривалий час не використовувалися апелянтом.

В суді апеляційної інстанції апелянт підтримав подану скаргу, із викладених в ній підстав, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 14.11.2001 р. по 07.05.2013 р. ОСОБА_1 працював в TOB "Люксінвест".

Наказом № 2-к від 21.01.2013 р. його було призначено відповідальним виконавцем робіт по об'єкту ВПС Нижанковичі Мостиського прикордонного загону Державної прикордонної служби України з 21.01.2013 р. (а.с. 20).

21.01.2013 р. позивач прибув у відрядження до ВПС Нижанковичі, смт. Нижанковичі Старосамбірського району Львівської області для виконання обов'язків виконавця робіт по реконструкції ВПС Нижанковичі Мостиського прикордонного загону Державної прикордонної служби України (а.с. 21).

17.04.2013 р. у зв'язку з невиплатою заробітної плати та коштів на відрядження, позивачем було направлено відповідачу заяву про звільнення, яку директором TOB "Люксінвест" було отримано особисто 22.04.2013 р.

Позивач продовжував працювати, але не дочекавшись відповіді на свою заяву і приїзду нового виконавця робіт, залишив об*єкт і відбув до Києва.

07.05.2013 року його було звільнено з посади головного інженера на підставі наказу 11/1-к від 07.05.2013 р. у зв*язику із виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Трудову книжку позивач отримав 05.06.2013 р., і дізнався, що був звільнений з посади головного інженера, а не виконавця робіт, а також про те, що в трудовій книжці відсутній запис про призначення його на посаду виконавця робіт з 21.01.2013 року.

В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, в томи числі виплачені заборгованість по зарплаті, компенсація за невикористану відпустку і добові за період відрядження.

Згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

За змістом вказаної норми права підставою для розірвання трудового договору є виявлена невідповідність працівника займані посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що потягло за собою неякісне виконання роботи. Неналежне виконання функціональних обов'язків можуть вважатися виявленою невідповідністю займаній посаді тільки у разі, якщо вони викликані недостатньою кваліфікацією та за відсутності вини працівника в неналежному виконанні посадових обов'язків.

Задовольняючи позовні вимоги в частині і визнання незаконним звільнення позивача із займаної за п. 2 ст. 40 КЗпП України посади, і змінюючи формулювання причин звільнення відповідно до поданої позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, суд першої інстанції правильно виходив із того, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин того, що у позивача відсутня достатня кваліфікація для виконання покладених на нього обов'язків виконроба, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, атестаційна комісія для визначення рівня кваліфікація працівників на підприємстві не створювалась, в атестаційному листі позивач не розписувався.

Посилання представника відповідача на дві доповідні записки головного інженера відповідача ОСОБА_2 на ім.*я директора ОСОБА_3 щодо недоліків у роботі позивача, і на це є посилання в апеляційній скарзі, не можна вважати належним доказом вказаної обставини. Крім того, зі змісту зазначених доповідних записок не можна зробити висновок, що неналежне виконання позивачем своїх функціональних обов*язків пов*язано саме із його недостатньою кваліфікацією, а не з інших причин.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, у строки, визначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз*яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення.

В ході розгляду справи встановлено, що на день звільнення із позивачем не був здійснений повний розрахунок.

Повно з*ясувавши обставини, і перевіривши їх належними і допустимими доказами, суд обґрунтовано стягнув із відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 10 190,72 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1 492,00 грн., добові в сумі 24 545,80 грн., а також 13 192,34 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні (із розрахунку 942,31 грн. за місця за період з 07.05.2013 р. по день ухвалення рішення).

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, то суд першої інстанції правильно відхилив заперечення представника відповідача, які були викладені і в апеляційній скарзі стосовно того, що позивач в дійсності отримав усі кошти, які йому були нараховані підприємством у вигляді заробітної плати.

Ці доводи спростовувалися висновком судово-почеркознавчої експертизи № 97/98/14-32 від 16.05.2014 р. (а.с. 132-144), якою встановлено, що підписи від імені позивача на другій сторінці в відомостях на виплату заробітної плати за листопад 2011 і грудень 2011 року, а також за всі місяці 2012 року, виконано не позивачем, а іншою особою.

Задовольняючи вимоги в частині стягнення на користь позивача добові за період відрядження з 21.01.2013 р. по 07.05.2013 р. в сумі 24 545,80 грн. суд правильно погодився із доводами позивача про те, що вони стягуються із розрахунку 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01.01.2013 р. становить 1147,00 грн., в порядку визначеному п. 140.1.7 Податкового кодексу України і складають 229,40 грн. за добу.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про скасування відповідачем застосування такої форми як посвідчення про відрядження, колегія суддів зауважує, що відповідач не заперечує факту направлення і перебування позивача у відрядженні по виконанні робіт на об*єкті в ВПС Нижанковичі Мостиського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, оскільки позивач був направлений для виконання робіт згідно наказу № 2-к від 21.01.2013 р., дійсність якого ніким не оспорюється (а.с. -20).

Щодо розміру добових, які на думку апелянта повинні бути змінені, то колегія судів не приймає до уваги ці доводи з тих підстав, що відповідач в силу вимог статей 10, 60 ЦПК України зобов*язаний був навести власний розрахунок розміру добових. Крім того, в силу наведеної норми Податкового кодексу України, до складу добових не входять витрати на проживання працівника, а стосовно витрат на харчування, які перераховувалися відповідачем безпосередньо на прикордонний загін, то з наведених відповідачем платіжних документів не можна зрозуміти за що конкретно здійснювалися платежі, та за яку кількість відряджених працівників.

Інші доводи апеляційної скарги до уваги колегією суді не приймаються, як такі, що не мають правового значення для прального вирішення справи.

В частині відмовлених позовних вимог рішення не оскаржувалося і його законність в цій частині колегією суддів не перевірялася.

Враховуючи наведене, колегія судів вважає,що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, і підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 -315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Люксінвест" відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 7 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: