Провадження № 2/127/7934/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2014 року Вінницький міський суд
Вінницької областів складі:
головуючого - судді Воробйова В.В.,

при секретарі Шведа О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Концерну
«Військторгсервіс» про стягнення
розрахункових при звільненні,
витребування трудової книжки та
стягнення вимушеного прогулу за
невидачу трудової книжки, –

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась з позовом до
Концерну «Військторгсервіс» про
стягнення розрахункових при
звільненні, витребування трудової
книжки та стягнення вимушеного прогулу
за невидачу трудової книжки, мотивуючи
позовні вимоги тим, що відповідно до
наказу генерального директора
Концерну «Військторгсервіс» №271/9/1 від
13.09.2007 року вона була прийнята на посаду
начальника Вінницької філії Концерну
«Військторгсервіс».

Наказом № 196-а від 27.11.2012 року позивач
була звільнена з роботи.

Позивач зверталась із позовом до
відповідача про поновлення на роботі і
рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області у цивільній справі
№127/2786/13-ц від 21.05.2013 року її було
поновлено на роботі та визнано накази
№188-а від 15.11.2012 року та №196-а від 27.11.2012
року про звільнення позивача ОСОБА_1
незаконними, стягнуто з відповідача на
її користь середній заробіток за весь
час вимушеного прогулу з 28.01.2013 року по
21.05.2013 року та зобов’язано відповідача
оплатити листки непрацездатності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 21.10.2013 року наведене
рішення суду першої інстанції було
скасовано і в позові ОСОБА_1 було
відмовлено.

Таким чином позивач була звільнена з
роботи і при звільненні їй не був
виплачений розрахунок, який
складається із заборгованості із
заробітної плати та компенсації за
невикористані дні відпусток.

Крім того, позивачу не була видана
належним чином оформлена трудова
книжка у встановленому трудовим
законодавством порядку.

Позивач вважає такі дії відповідача
неправомірними, тому пред’явила до
нього позов з метою захисту своїх прав
та просила суд: стягнути з відповідача
на її користь розрахунок при
звільненні в розмірі 16959,48 грн.;
стягнути компенсацію за несвоєчасну
виплату заробітної плати в розмірі
20689,00 грн.; стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за невидачу трудової книжки в
розмірі 139450,00 грн.; зобов’язати
відповідача видати їй належним чином
оформлену трудову книжку; стягнути з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду у розмірі 01,00 грн. (одна
гривня) та витрати на правову допомогу
у розмірі 0,01 грн. (одна копійка).

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
та просили суд їх задовольнити.
Додатково пояснили суду, що
керівництво підприємства відповідача
відмовляє у виплаті належних позивачу
грошових коштів. Трудову книжку
позивачу у встановленому порядку не
було видано. Про рішення касаційної
інстанції у цивільній справі №127/2786/13-ц
позивачу не було відомо.

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали у
повному обсязі та пояснили, що наказом
генерального директора Концерну
«Військторгсервіс» №188-а від 15.11.2012
року ОСОБА_1 було звільнено з посади
начальника Вінницької філії Концерну
«Військторгсервіс» за угодою сторін
згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України. Цим же
наказом бухгалтерії Вінницької філії
Концерну «Військторгсервіс» доручено
провести необхідні розрахунки з
позивачем.

На адресу ОСОБА_1 відповідачем був
направлений лист в якому зазначено про
необхідність з’явитись до Концерну
«Військторгсервіс» для ознайомлення з
оригіналом наказу №188-а від 15.11.2012 року
та отримання трудової книжки. Проте
вважаючи, що звільнення незаконне,
позивач у лютому 2013 року звернулась до
суду з позовом до відповідача про
визнання наказів незаконними і
поновлення на роботі.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 21.10.2013 року рішення суду
першої інстанції у цивільній справі
№127/2786/13-ц було скасовано і в позові
ОСОБА_1 було відмовлено. При цьому
рішенням апеляційної інстанції було
встановлено, що позивачу направлявся
лист в якому їй пропонувалось
з’явитись до Концерну
«Військторгсервіс» у м.Київ для
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримання трудової книжки, так як
трудові книжки працівників філій
перебувають на зберіганні за місцем
знаходження Концерну
«Військторгсервіс» у м.Києві.
Відповіді на лист отримано не було і
позивач до Концерну не з’явилась.

Позовні вимоги про стягнення
розрахункових при звільненні
представники відповідача вважають
безпідставними, оскільки ОСОБА_1 у день
звільнення була відсутня на роботі, що
унеможливило виплату їй розрахунку при
звільненні. Крім того, позивач умисно
ухилялась від отримання належних їй
грошових сум, оскільки позивалась до
суду за захистом своїх прав. У зв’язку
з цим бухгалтерією Вінницької філії
Концерну «Військторгсервіс» вказані
грошові кошти в розмірі 16959,48 грн.
депоновані на рахунках філії.

Представники відповідача зазначили, що
вимоги про стягнення компенсації за
несвоєчасну виплату заробітної плати в
розмірі 20689,00 грн. та моральної шкоди не
обґрунтовані та не підтвердженні
жодними доказами з боку позивача.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали даної цивільної
справи та матеріали цивільної справи
№127/2786/13-ц, суд дійшов висновку про те,
що позов слід задовольнити частково з
таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Частинами 1, 3 ст. 61 ЦПК України
визначено, що обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню. Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судом встановлено та сторонами не
заперечуються ті обставини, що позивач
ОСОБА_1 перебувала у трудових
відносинах з відповідачем відповідно
до наказу генерального директора
Концерну «Військторгсервіс» №271/9/1 від
13.09.2007 року.

Наказом генерального директора
Концерну «Військторгсервіс» №188-а від
15.11.2012 року ОСОБА_1 було звільнено з
посади начальника Вінницької філії
Концерну «Військторгсервіс» за угодою
сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач, вважаючи що звільнення
незаконне, у лютому 2013 року звернулась
до суду з позовом до відповідача про
визнання наказів №188-а від 15.11.2012 року
та №196-а від 27.11.2012 року про звільнення
незаконними і поновлення її на роботі.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області у цивільній справі
№127/2786/13-ц від 21.05.2013 року позивача було
поновлено на роботі та визнано накази
№188-а від 15.11.2012 року та №196-а від 27.11.2012
року про звільнення ОСОБА_1
незаконними, стягнуто з відповідача на
її користь середній заробіток за весь
час вимушеного прогулу з 28.01.2013 року по
21.05.2013 року та зобов’язано відповідача
оплатити листки непрацездатності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 21.10.2013 року рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області у цивільній справі №127/2786/13-ц
від 21.05.2013 року було скасовано і в
позові ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 53-61).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25.12.2013 року
касаційна скарга ОСОБА_1 була
відхилена, а рішення апеляційного суду
Вінницької області від 21.10.2013 року було
залишено без змін (а.с. 62-64).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України,
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами те, що представник
відповідача був присутнім під час
розгляду справи №127/2786/13-ц в
апеляційній інстанції та копію рішення
апеляційного суду Вінницької області
отримав 30.10.2013 року. Тому суд критично
ставиться до твердження представників
відповідача про те, що позивач
ухилялась від отримання належних їй
грошових сум, оскільки позивалась до
суду за захистом своїх прав.

Оскільки рішення апеляційної
інстанції, відповідно до вимог
процесуального законодавства, набирає
законної сили з моменту його
проголошення, відповідач повинен був
виплатити позивачу розрахунок при
звільнені відповідно до вимог ст. 116
КЗпП України, так як вказаним рішенням
апеляційної інстанції було
встановлено, що позивач ОСОБА_1 була
звільнена з посади начальника
Вінницької філії Концерну
«Військторгсервіс» відповідно до
наказу №188-а від 15.11.2012 року з 16.11.2012 року
за угодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП
України (а.с. 58).

Суду не було надано доказів на
підтвердження звернення позивача до
відповідача з вимогою про розрахунок
після набрання рішенням апеляційної
інстанції законної сили, так як
сторонами не заперечується та
обставина, що у день звільнення позивач
не працювала, а у подальшому звернулась
з позовом про визнання наказу про
звільнення недійсним. Проте, зважаючи
на викладені вище обставини,
відповідач мав би виконати вимоги ст. 116
КЗпП України, письмово повідомивши
позивача про нараховані суми, належні
працівникові при звільненні та
виплатити їх з огляду на пред’явлення
позивачем даного позову до
відповідача, який фактично також є
вимогою про розрахунок в розумінні ст.
116 КЗпП України.

Сторонами визнана та не заперечується
та обставина, що при звільненні
відповідач мав виплатити позивачу
розрахунок, який був нарахований
відповідно до наказу №188-а від 15.11.2012
року та складається з частини
невиплаченої заробітної плати за
фактично відпрацьовані дні та
компенсацій за невикористані дні
щорічних відпусток на загальну суму в
розмірі 16959,48 грн., проте вказані кошти
були депоновані на рахунках Вінницької
філії Концерну «Військторгсервіс» у
зв’язку із зверненням позивача з
позовом до суду (а.с. 67).

Враховуючи викладене вище, суд вважає
вимоги позивача в частині стягнення
розрахунку при звільнені в розмірі
16959,48 грн., обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

В іншій частині позовних вимог слід
відмовити з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4.1. Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої Наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.1993 року № 58,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний видати працівнику його
трудову книжку в день звільнення з
внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органа працівникові сплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Згідно з вимогами п. 4.2. Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників якщо працівник відсутній
на роботі в день звільнення, то власник
або уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки.

Обставина щодо невидачі трудової
книжки позивачу, була предметом
розгляду суду і їй була надана
відповідна правова оцінка у рішеннях
апеляційної та касаційної інстанцій у
цивільній справі №127/2786/13-ц за позовом
ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс»
про визнання наказів незаконними,
поновлення на роботі та зобов’язання
до вчинення дій.

Так, рішенням апеляційної інстанції
від 21.10.2013 року у цивільній справі
№127/2786/13-ц була встановлена та
обставина, що позивачу ОСОБА_1
направлявся лист в якому їй
пропонувалось з’явитись до Концерну
«Військторгсервіс» у м.Київ для
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримання трудової книжки.
Відповіді від позивача на лист
отримано не було і позивач до Концерну
не з’явилась (а.с. 58).

Тому, суд вважає, що вимога позивача про
зобов’язання відповідача видати їй
належним чином оформлену трудову
книжку задоволенню не підлягає,
оскільки відповідачем було дотримано
вимог 4.2. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників, а
тому в його діях не вбачається
порушення прав позивача щодо
неотримання останньою трудової книжки,
так як позивач на пропозицію
відповідача з’явитись для отримання
трудової книжки не відреагувала
належним чином. З цих же підстав не
підлягає до задоволення вимога щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за невидачу
трудової книжки в розмірі 139450,00 грн.,
оскільки неотримання нею трудової
книжки відбулось не з вини відповідача,
а з її власної волі.

Позовна вимога про стягнення з
відповідача на користь позивача
компенсації за несвоєчасну виплату
заробітної плати в розмірі 20689,00 грн.,
також не підлягає задоволенню, так як
згідно з вимогами п. 3 «Порядку
проведення компенсації громадянам
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 21.02.2001
року №159, компенсації підлягають
грошові доходи разом із сумою
індексації, які одержують громадяни в
гривнях на території України і не мають
разового характеру, зокрема: заробітна
плата (грошове забезпечення).

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Аналізуючи наведені вище норми права в
їх системному взаємозв’язку, суд
дійшов висновку про те, що до складу
заробітної плати, як грошові доходи на
які можливе нарахування компенсації
разом із сумою індексації, не входять
компенсаційні виплати за не
використані дні відпусток, оскільки
вони мають разовий характер та
виплачуються працівникові, як правило
при звільненні.

Тому суд не приймає до уваги розрахунок
компенсації за несвоєчасну виплату
заробітної плати в розмірі 20689,00 грн.,
виконаний представником позивача,
оскільки ним не були враховані
зазначені вище вимоги чинного
законодавства і за основу розрахунку
була взята загальна сума розрахунку
при звільненні позивача у розмірі 16959,00
грн., яка складається з частини
невиплаченої заробітної плати за
фактично відпрацьовані дні та
компенсацій за невикористані дні
щорічних відпусток. При цьому
сторонами суду не було надано та судом
не встановлено належних та допустимих
доказів на підтвердження розміру
нарахованої, але невиплаченої позивачу
заробітної плати за фактично
відпрацьовані дні.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно з роз’ясненнями, що містяться у
п. п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного
суду України від 31 березня 1995 року № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати майнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або діяльністю інших
осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправними діяннями заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Під час розгляду справи суду не було
надано та судом не було встановлено
належних та допустимих доказів щодо
заподіяння позивачу моральних
страждань, а саме щодо того, що позивач
через відсутність розрахункових
коштів була позбавлена можливості
оздоровитись, змушена була позичати
кошти у рідних та знайомих, докладати
додаткових зусиль для організації
життя.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Позивачем не було надано суду доказів
на підтвердження її витрат на правову
допомогу у розмірі 0,01 грн. (одна
копійка).

Таким чином, суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні вимог позивача
щодо стягнення з відповідача на її
користь моральної шкоди у розмірі 01,00
грн. (однієї гривні) та витрат на
правову допомогу.

Оскільки суд дійшов висновку про
часткове задоволення позову, судовий
збір, відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК
України та Закону України «Про судовий
збір», слід стягнути з відповідача в
дохід держави в розмірі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись,
ст.ст. 1-4, 5-1, 48, 83, 94, 116, КЗпП України; п. 3
«Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 21.02.2001
року №159; п. 4 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29.07.1993
року № 58; ст.ст. 10, 11, 59-61, 81, 88, 212-215 ЦПК
України, суд, –

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Концерну
«Військторгсервіс» про стягнення
розрахункових при звільненні,
витребування трудової книжки та
стягнення вимушеного прогулу за
невидачу трудової книжки –
задовольнити частково.

Сягнути з Концерну «Військторгсервіс»
в особі Вінницької філії Концерн
«Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1
розрахунок при звільненні в розмірі
16959,48 грн., (шістнадцять тисяч дев’ятсот
п’ятдесят дев’ять гривень 48 коп.).

Сягнути з Концерну «Військторгсервіс»
в особі Вінницької філії Концерн
«Військторгсервіс» в дохід держави
судовий збір в розмірі 243,60 грн., (двісті
сорок три гривні 60 коп.).

В іншій частині позовних вимог –
відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд
Вінницької області протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя: