Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/5517/14 Головуючий у 1 інстанції: Коваленко В.О.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І., При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Красноармійського району Донецької області про визнання незаконними та скасування наказів про попередження про звільнення, та про звільнення і поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Красноармійського району Донецької області про визнання незаконними та скасування наказів про попередження про звільнення, та про звільнення і поновлення на роботі.

Позивач зазначала, що вона працювала з 15.05.1996 року по 31.03.2014 року діловодом та інспектором з кадрів у Територіальному центрі соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області. Наказом № 8-К від 30.01.2014 р. її було попереджено про звільнення у зв'язку з скороченням штату та запропоновано переведення на посаду соціального робітника по селам Красне та Миролюбівка. У зв'язку з тим, що вона відмовилась від переведення на запропоновану посаду, її попередили, що 31.03.2014 року її буде звільнено з місця роботи - за скороченням штатів згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки виконання Розпорядження голови райдержадміністрації № 28 від 29.01.2014 року було проведено директором Терцентру з порушеннями, так як відповідно до Розпорядження директор Терцентру повинен був скорочувати загальну чисельність працівників Терцентру, а директор Терцентру у свою чергу провів скорочення посад.

Зазначає, що розпорядженням № 28 від 29.01.2014 року затверджено перелік структурних підрозділів Терцентру, чисельність апарату 6,5 працівників. Відповідач наказом № 2-п від 29.01.2014 року скоротив посади через зменшення кількості контингенту отримувачів соціальних послуг та раціоналізації штатної структури посад працівників. На думку позивача, враховуючи скорочення отримувачів послуг, необхідно скорочувати кількість соціальних працівників, а не інспектора по кадрам. Зазначає, що відповідно до Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 10.06.2010 р. № 134 "Про затвердження Типових штатних нормативів чисельності працівників Терцентру соцобслуговування" та Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 25.05.2006 року № 197 "Нормативи чисельності працівників тер. Центру з соцобслуговування незахищених верств населення" при наявності осіб, які обслуговуються підрозділами територіального центру та кількості працюючих в центрі до 500 осіб повинна бути наявною штатна одиниця інспектора кадрів.

Також вказує, що було порушено порядок її звільнення, оскільки в неї на утриманні є двоє неповнолітніх дітей та наявний тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, що відповідно до ст. 40 КЗпП України дає їй переважне право на залишення на роботі.

Посилаючись на ці обставини, просила визнати незаконними та скасувати наказ № 2п від 29.01.2014 року «Про скорочення штату», № 8-к від 30.01.2014 року «Про попередження про звільнення», № 20-к від 31.03.2014 року «Про звільнення», поновити її на робочому місці інспектора кадрів, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення пункту 1 статті 40 КЗпП України, якою передбачено підстави, умови та порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, на приписи статті 49-2 КЗпП України, якою встановлено порядок вивільнення працівників та на положення статті 43 КЗпП України - щодо Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)

Також судом враховано приписи статей 47, 44 КЗпП України - при з'ясуванні питання щодо дотримання відповідачем вимог закону своєчасної видачі звільненій ОСОБА_2 належно оформленої трудової книжки, копії наказу про звільнення, проведення розрахунку та виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні позову, суд виходив з того, що її звільнення відбулося у відповідності з вимогами законодавства, а тому підстав для визнання наказів про скорочення штату, про попередження про її звільнення, про її звільнення незаконними не має. Також суд вважав, що інші позовні вимоги: про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, про стягнення моральної шкоди є похідними від зазначеного, а тому відмовив у їх задоволенні.

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що профспілкою було відмовлено в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2

Проте, такий довід апеляційної скарги не знайшов підтвердження при апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 15.05.1996 року по 31.03.2014 року працювала діловодом, інспектором з кадрів у Територіальному центрі соціального обслуговування Красноармійського району Донецької області (а. с. 11)

Директором територіального центру видано наказ від 29.01.2014 року № 2-п «Про скорочення штату», яким передбачено внести зміни в штатний розпис з виведенням посад: оператор комп'ютерного набору, інспектор з кадрів, економіст, заступник завідуючого відділенням соціальної допомоги вдома. Цей наказ видано згідно техніко-економічного обґрунтування терцентру, доведеного Департаментом соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації фінансування терцентру на 2014 рік (а. с. 13 - 17, 46, 60 - 62).

Наказом № 8-К від 30.01.2014 року ОСОБА_2 було попереджено про звільнення - за скороченням штату та запропоновано переведення на посаду соціального робітника. Також 31.01.2014 року її письмово попередили про звільнення у зв'язку із скороченням чисельності працівників з 31 березня 2014 року та запропонували переведення на посаду соціального робітника відділення допомоги вдома. Позивач від запропонованої вакансії відмовилася (а.с. 64 - 66).

До профспілкового комітету територіального центру було вручено подання від 03.03.2014 р. № 04/72 на звільнення працівників (в тому числі - ОСОБА_2.) з проханням надати згоду на звільнення за скороченням штату відповідно ст. 40 п. 1 КЗпП України (а. с. 67).

Наказом № 20-К від 31.03.2014 року ОСОБА_2 звільнена з посади інспектора з кадрів територіального центру з 31.03.2014 року у зв'язку з скороченням посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а. с. 56).

З матеріалів справи видно, що судом першої інстанції досліджені належні та допустимі докази щодо підстав звільнення ОСОБА_2 та стосовно здійснення процедури звільнення. Були допитані свідки - представники профспілки територіального центру, з їх пояснень вбачається, що 08.07.2014 року на вимогу суду профспілковим комітетом розглянуто подання адміністрації на звільнення робітників. Були присутні 3 члена профкому, більшість - 2 члена профкому - не погодили звільнення працівників. За протоколом засідання профспілкового комітету № 8 від 08.07.2014 року профспілковий комітет постановив відмовити у погодженні звільнення інспектора по кадрам ОСОБА_2 за скороченням штату (а. с. 69).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, враховуючи, що цією статтею передбачені альтернативні підстави звільнення скорочення чисельності або штату працівників, не прийняв позицію позивача, що відбулося скорочення штату замість чисельності, як передбачав власник організації.

Відповідачем виконано приписи частини 1 статті 49-2 КЗпП України, згідно якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

В судовому рішенні також відображено позицію суду щодо ненадання профспілковим комітетом згоди на звільнення ОСОБА_2 Суд зазначив, що за статтею 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Суд першої інстанції дійшов висновку, оскільки відповідач завчасно до звільнення працівника 03.03.2014 року звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації, але у передбачений законом термін не отримав обґрунтоване рішення профспілкового комітету (засідання відбулося на вимогу суду лише 08.07.2014 року), тому відповідач на законних підставах вважав, що отримав згоду профспілки.

Інший довід апеляційної скарги полягає в наступному: апелянт вважає, що відповідач скоротив не чисельність працівників, а посади, що суперечить вимогам закону. Також апелянт вказує, що поза увагою суду лишилося те, що вона має переважне право на залишення на роботі, оскільки в неї на утриманні є двоє неповнолітніх дітей та наявний тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві.

Такі доводи апеляційної скарги є неспроможними з огляду на наступне.

З матеріалів справи видно, що судом надано оцінку вищевказаним доводам ОСОБА_2, які були зазначені в позовній заяві як обгрунтування позову. Так, зі змісту оскаржуваного рішення видно, що в штатному розписі передбачалася єдина посада інспектора з кадрів, на якій працювала позивач, тому її кваліфікацію та продуктивність не можливо порівняти з іншими працівниками. Позивачу було запропоновано зайняти інші вакантні посади, але позивач відмовилася. Відповідно до позиції позивача щодо скорочення не її посади, а посади соціальних робітників, то згідно з частиною 3 статті 64 Господарського Кодексу України установа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Крім того, посада соціальний робітник є основною, яка надає соціальні послуги одиноким непрацездатним громадянам та інвалідам і саме від їх кількості залежить фінансування територіального центру. Відповідно до Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 10.06.2010 р. № 134 «Про затвердження Типових штатних нормативів чисельності працівників терцентру соцобслуговування (надання соціальних послуг)» при наявності осіб, які обслуговуються підрозділами територіального центру до 500 осіб передбачена наявність в терцентрі посади інспектора з кадрів. Але тільки передбачена, а не обов'язкова, а тому рішення про введення і виведення посад приймає керівник установи.

З матеріалів справи видно, що у день звільнення позивачу ОСОБА_2 видані належно оформлена трудова книжка та копія наказу про звільнення, проведено розрахунок відповідно до статті 47 КЗпП України та виплачена вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку - як-то передбачено статтею 47 КЗпП України (а. с. 53 - 54).

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося у відповідності з вимогами законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги не доводять порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а відтак підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: