Справа № 740/2430/14 Провадження № 22-ц/795/1618/2014 Головуючий у I інстанції - Куровський Ю. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року м. Чернігів
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю сторін та їх представників, третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 3 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним укладений 10 вересня 2007 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 мотивуючи заявлені вимоги тим, що оспорюваний правочин був укладений нею під впливом помилки, оскільки позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. ОСОБА_2 просила також скасувати державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 3 липня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено: визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 10 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу ОСОБА_3, та скасовано державну реєстрацію наведеного будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не навів мотивів, з посиланням на відповідні норми права, за яких прийшов до висновку про наявність в діях позивача помилки при укладенні оспорюваного правочину.

Вказує, що посилання суду на обставини, які вплинули на хибне сприйняття ОСОБА_2 природи правочину, зокрема: вік, стан здоров'я та обізнаність позивача, жодними належними доказами не підтверджені. Зазначає, що у разі доведеності наміру у ОСОБА_2 на укладання договору довічного утримання слід було застосовувати наслідки удаваного правочину і вважає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в силу віку, стану здоров'я, обізнаності позивач помилялась в правовій природі правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Лише з припиненням догляду за нею з боку відповідача ОСОБА_2, маючи на меті припинити існуючі між нею та ОСОБА_1 правовідносини, довідалась, що уклала оспорюваний договір дарування.

З таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2007 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 що посвідчено приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу у відповідному договорі за реєстровим № 1303 (а.с. 114). Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 115 зворот), що видавався позивачу 22 серпня 2007 року, свідчить про те, що за заявою власника відчужується житловий будинок з надвірними спорудами, який складає ідеальну частку.

Інші довідки, що подані до нотаріуса для укладання оспорюваного правочину, з Ніжинської регіональної філії центру ДЗК та Вертіївської сільської ради також видані на ім'я позивача (а.с. 18). У своїй заяві до нотаріуса (а.с. 121) від 10 вересня 2007 року позивач стверджувала, що внаслідок укладення договору дарування нерухомості нею не будуть порушені права та законні інтереси інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, тощо, оскільки будинок належить їй особисто.

За довідкою Вертіївської сільської ради ОСОБА_2 потребує стороннього догляду, який здійснює призначений управлінням соціального захисту населення соціальний працівник (а.с. 8).

Вертіївська амбулаторія загальної практики сімейної медицини засвідчила, що позивач протягом 30 років знаходиться на диспансерному обліку в даній установі та має діагнози: хронічний ревматизм недостатність метального клапану, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, ЦВХ з гіпертензією, залишки перенесеного ішемічного інсульту з легким лівостороннім парезом (а.с. 9).

Частиною 1 ст. 229 Цивільного кодексу України визначено, що у випадку, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тощо. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Положення п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказують на те, що обставини, щодо яких помилилась сторона правочину (ст.ст. 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що наявність помилки позивача при укладенні договору дарування належними та допустимими в контексті положень ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами не підтверджена.

Колегія суддів не вважає, що вік ОСОБА_2 сам по собі без сукупності інших факторів може свідчити про неправильне сприйняття нею своїх вчинків. Через сім років після укладення оспорюваного правочину в ході розгляду справи апеляційним судом позивач вільно розповідала про обставини його укладення та події, що передували цьому і слідували за укладенням оспорюваного договору.

Стан здоров'я позивача засвідчений довідкою Вертіїівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини. Разом з тим, ця довідка не містить жодної інформації, яка давала б можливість суду зробити висновок про наявність у ОСОБА_2 на час укладення договору хворобливого або іншого стану здоров'я, який унеможливлював би усвідомлення нею своїх дій, заважав керувати ними або хибно чи неправильно сприймати оточуючі фактори.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивач була обізнана про те, що укладає саме договір дарування, оскільки особисто, а не через представника, готувала та подавала до нотаріуса необхідні для укладення договору документи, що потребувало певного часового проміжку та зазначення мотиву для надання таких документів. В апеляційній інстанції ОСОБА_2 не заперечувала, що протягом всього часу примірник цього договору знаходився у неї, і зазначала, що після укладення договору приїхала додому і з окулярами прочитала його зміст.

Хоча і непрямо, але, на думку колегії суддів, про укладення сторонами саме договору дарування свідчить та обставина, що в п. 6 правочину визначено право позивача на постійне проживання і користування будинком та спорудами з метою забезпечення можливості сталого проживання ОСОБА_2 у нерухомості навіть при зміні її власника.

Крім цього, як повідомила сама позивач, майже одразу після укладення договору дарування їй було призначено соціального працівника, який здійснює догляд за нею, як одинокою особою похилого віку, що потребує сторонньої допомоги. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що наявність стороннього догляду за позивачем при наявності укладеного нею договору довічного утримання, виходячи з положень діючих нормативно-правових актів, була б неможливою. Оскільки соціальний працівник призначається територіальним центром соціального обслуговування лише за заявою особи, ОСОБА_2, звертаючись з такою заявою, не могла не знати, що вона є одинокою особою і будь-які особи, що за законом зобов'язані нею опікуватись, відсутні.

В ході розгляду справи в апеляційній інстанції позивач особисто вказувала, що допомогу відповідач їй надавала тільки перші три роки після укладення договору дарування і стосувалась така допомога лише обробки городу. Апелянт цього не заперечувала, пояснюючи, що по мірі можливості надавала ОСОБА_2 допомогу по догляду за господарством, оскільки остання являється її тіткою та хрещеною. Таким чином, виходячи з наданих суду сторонами пояснень, відносини між ними ніколи не мали характеру системного догляду та утримання, з припиненням якого позивач пов'язує час, коли вона дізналась, що її права порушені. Позивач суду пояснювала, що матеріально ні від кого не залежала і не залежить з часу укладання договору і по даний час.

Таким чином, на думку колагеї суддів, ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні в ході апеляційного розгляду стороною позивача не було надано належних доказів наявності істотної помилки ОСОБА_2 при укладенні договору дарування, а отже висновок суду першої інстанції про те, позивач помилялась в його правовій природі, зроблено лише на підставі пояснень сторони позивача і є припущеннями, на яких в силу ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення, якщо їх заперечує інша сторона.

Враховуючи, що зроблені судом першої інстанції висновки щодо відносин, які виникли між сторонами, суперечать обставинам справи, апеляційний суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду від 3 липня 2014 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: