Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/5672/14 Головуючий у 1 інстанції: Кулик В.Б.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Українського державного підприємства поштового зв 'язку «Укрпошта» в особі Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Українського державного підприємства поштового зв 'язку «Укрпошта» в особі Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що згідно з наказом № 150 від 18.04.1991 року вона була прийнята на роботу в Запорізьку дирекцію УДППЗ «Укрпошта» на посаду листоноші.

З 18.08.1997 року працювала в якості листоноші 104 відділення Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта»; в її обов'язки входило рознесення по території Комунарського району м. Запоріжжя, від вул. Маліновського до вул. Олімпійської пошти, листів, газет, пенсій громадянам і організаціям.

Під час роботи, в порушення посадової інструкції, її в усній формі стали примушувати перейти на іншу ділянку роботи №10, замість ділянки № б.

Проте, вона відмовилась переходити на іншу ділянку, у зв'язку з відсутністю для цього причин.

В подальшому на засіданні профспілкового комітету було вирішено її звільнити.

31.03.2014 року вона поштою отримала наказ про її звільнення по п. 3 ч. 1 cт. 40 КЗпП України.

Вважає її звільнення незаконним, оскільки адміністрацією відповідача не було враховано того, що вона добросовісно працювала на цьому підприємстві тривалий період часу, не мала стягнень, належним чином ставилась до роботи, мала заохочення.

Внаслідок звільнення позивача з роботи, вона залишилась без засобів до існування, на іншу роботу її не приймають, втратила душевний спокій, чим їй спричинені душевні хвилювання.

Зазначає, що строк звернення з позовом до суду підлягає поновленню, у зв 'язку з тим, що з питання незаконного, на її думку звільнення, вона зверталась до органів прокуратури, і лише 21.07.2014 року начальником управління прокуратури області їй було повідомлено про відсутність порушень вимог законодавства про працю в діяльності посадових осіб Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Посилаючись на зазначені обставини просила суд поновити строк звернення до суду, поновити її на роботі в Запорізькій дирекції УДППЗ «Укрпошта» на посаді листоноші 104 відділення, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2014 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний адміністрацією підприємства у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення - догана, звільнення.

Дисциплінарне стягнення, відповідно до вимог ст.148 КЗпП України, застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше 6 місяців з дня вчинення проступку.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст. 149 КзПП України. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення.

За кожне порушення може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення повинно враховуватися ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких скоєно проступок, попередню роботу працівника.

Під систематичним невиконанням своїх трудових обов'язків слід розуміти скоєння працівником не менше двох дисциплінарних проступків, за перший з яких він раніше притягувався до дисциплінарної відповідальності. При цьому враховуються дисциплінарні стягнення за рік роботи перед звільненням.

При розгляді таких справ та підстав звільнення працівника за систему порушень, необхідно з'ясовувати дотримання адміністрацією встановленого порядку та обґрунтованість накладення на працівника усіх стягнень, за які його звільнено, а не тільки за останнє. Суд повинен перевірити, чи скоїв працівник дисциплінарний проступок, за який його звільнено після накладення попередніх стягнень та чи правильно накладені попередні стягнення. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

З матеріалів справи вбачається, що суд, з дотриманням вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України, належно оцінив надані сторонами докази, виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Судом першої інстанції встановлені ті обставини, що ОСОБА_3 працювала на посаді листоноші (поштар) на 104 відділенні Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Згідно з штатним розкладом, ОСОБА_3 є листоношею І класу та працює у Відділенні поштового зв'язку 104 без прив'язки до будь-якої доставної дільниці. Відповідно до посадової інструкції, листоноша зобов'язаний обслуговувати одну доставну дільницю та підміняти листонош на інших доставних дільницях (п. 2.14 Інструкції).

Начальником відділення поштового зв'язку (ВПЗ) щоденно здійснюється розподілення доставних дільниць між листоношами з урахуванням виробничої необхідності, про що робиться запис у книзі розподілення (форма-55).

20.03.2014 року начальником ВПЗ 104 для листоноші ОСОБА_3 доставною дільницею, для здійснення періодичних друкованих видань, кореспонденції та пенсій, було визначено доставну дільницю № 10, про що свідчить відповідний запис у книзі за формою 55.

ОСОБА_3 із доставною дільницею № 10 обізнана, про що свідчить її особистий підпис на схемі доставної дільниці № 10.

Необхідність призначення листоноші ОСОБА_3 територією доставну дільницю № 10 обумовлена відсутню (хворобою) листоноші ОСОБА_4 та виробничою необхідністю організувати найбільш оптимальне навантаження на робітників з урахуванням відсутнього працівника.

ОСОБА_3 відмовилась від виконання своїх посадових обов'язків з обслуговування доставної дільниці № 10 щодо здійснення доставки періодичних друкованих видань кореспонденції та пенсій, про що було складено акт № 3 від 20.03.2014 року, рапортом від 20.03.2014 року, актом № 4 від 20.03.2014 року, актом службового розслідування від 21.03.2014 року.

Наказом керівника Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта» № 194 від 21.03.2014 р листоноші (поштарю) ВПЗ Запоріжжя 104 ОСОБА_3 за невихід для доставки пошти та преси на дільниці №10, згідно з розпорядженням начальника ВПЗ Запоріжжя 104 ОСОБА_5, оголошена догана та попереджено, що у разі повторного виникнення, аналогічних порушень вона може бути звільнена за п. З ч. 1 cm. 40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором).

Згідно з актом № б від 21.03.2014 року, ОСОБА_3 було ознайомлено з наказом № 194 від 21.03.2014року «Про накладення стягнення». Від підпису акту ОСОБА_3 відмовилась.

21.03.2014 року та 22.03.2014 року керівництвом ВПЗ Запоріжжя 104 для листоноші ОСОБА_3 доставною дільницею для здійснення доставки періодичних друкованих видань кореспонденції та пенсій було визначено доставну дільницю № 10, про що свідчать відповідний запис у книзі за формою 55.

Згідно з актами від 21.03.2014 року та 22.03.2014 року, складених ВПЗ Запоріжжя 104 та рапортів начальника ВПЗ Запоріжжя 104 ОСОБА_5, листоношею ОСОБА_3 21.03.2014 року та 22.03.2014 року було повторно допущено невиконання посадових обов'язків у здійсненні доставки періодичних друкованих видань, кореспонденції та пенсій на визначеній начальником ВПЗ доставній дільниці.

Листоноша ОСОБА_3 самоусунулась від виконання обов'язків з обслуговування доставної дільниці № 10 та здійснювала перешкоджання у виконанні робіт іншим працівникам (не надала безпідставно вилучені з робочого місця ключі від домофонів).

25.03.2014 року листоноша ОСОБА_3, в порушення затвердженого режиму роботи, з'явилась на робоче місце о 12 год. 00 хв., відносно чого надала письмові пояснення. Виконувати роботи з доставки періодичних друкованих видань, кореспонденції ОСОБА_3 відмовилась.

На підставі рапорту начальника ВПЗ, акту службового розслідування та актів, складених безпосередньо у ВПЗ адміністрацією підприємства, було прийнято рішення про звернення до профспілкового комітету з клопотанням про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. З ч. 1 cm. 40 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов 'язків, покладених на нього трудовим договором.

26.03.2014 року на засіданні профспілкової організації Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта», за участю позивачки, було прийнято рішення, яке оформлено протоколом № 88, про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. З ч. 1 cm. 40 КЗпП України.

Згідно з наказом Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта» № 1008-к від 26.03.2014 року «Про припинення трудового договору», ОСОБА_3 звільнена з 26.03.2014 року із займаної посади на підставі п. З ч. 1 cm. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Підстава: акт службового розслідування від 25.03.2014 року, згода профкома, протокол № 88 від 26.03.2014 року.

У зв 'язку з відмовою позивачки від отримання трудової книжки та наказу про звільнення, відповідачем листом від 26.03.2014 року наказ про звільнення № 1008-к від 26.03.2014 року

було надіслано позивачці поштою. Цим же листом позивачці запропоновано з 'явитися у відділ кадрів для отримання трудової книжки.

Належні до виплати ОСОБА_3 кошти були нараховані підприємством у день звільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача пов'язано з не написанням нею заяви про перехід на 0,9 ставки, спростовуються матеріалами справи і не підтверджуються належними доказами.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що, для переводу позивачки на дільницю № 10 для доставки поштової кореспонденції та пенсії не було причин і при цьому відмовляючись від такого переводу вона не припустилась порушень трудового законодавства, є не прийнятними, оскільки необхідність призначення листоноші ОСОБА_3 територією доставну дільницю № 10 обумовлена відсутню (хворобою) листоноші ОСОБА_4 та виробничою необхідністю організувати найбільш оптимальне навантаження на робітників з урахуванням відсутнього працівника, про що внесено запис у книзі за формою 55.

Відповідно до ст.139 КЗпП, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дотримався рівності прав сторін щодо надання доказів, доведення їх переконливості сторонами, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, ухвалив рішення в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про незаконне дослідження судом тих обставин, якими позивач не ґрунтував свої вимоги, зокрема щодо відповідності звільнення ст. 149 КЗпП України , не можуть спростувати рішення суду.

Суд діяв у відповідності до вказаних норм матеріального права та роз'яснень п.п.18, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів.

Так, Верховним Судом України роз'яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час видачі наказу про звільнення ОСОБА_3 вона не була ознайомлена з наказами про накладення на неї дисциплінарного стягнення, а тому її звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним не спростовують висновки суду.

Зі справи та судового рішення вбачається, що згідно з актом № 6 від 21.03.2014 року ОСОБА_3 було ознайомлено з наказом № 194 від 21.03.2014 року „Про накладення стягнення" Від підпису ОСОБА_3 відмовилась. Згідно акту № 11 від 25.03.2014 року ОСОБА_3 було ознайомлено з наказом № 197 від 24.03.2014 року „Про накладення стягнення" Від підпису про ознайомлення з наказом ОСОБА_3 також відмовилась.

Судом першої інстанції належним чином встановлено, що оголошені ОСОБА_3 догани небули нею оспорені в установленому законом порядку.

Відповідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці.

Визначених ч. 3 ст. 303 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги не вбачається.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2014 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: