Номер провадження № 22-ц/785/254/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 14 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування права на земельну частку (пай) та державного акту про право приватної власності на земельну ділянку недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Арцизького районного суду Одеської області з позовом, який згодом уточнили до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування права на земельну частку (пай) та державного акту про право приватної власності на земельну ділянку недійсними (а. с. 53-54), мотивуючи це тим, що вони постійно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, де також проживає і ОСОБА_2 У 2000 році позивачі отримали сертифікати про право власності на земельну частку (пай) площею 5,4 га у КСП „Павлівське і у тому ж році відповідач ОСОБА_2 запропонував їм довічне утримання в обмін на належні їм земельні частки (паї). Вони порадилися з дітьми, які проживали окремо від них про доцільність укладення договору довічного утримання з ОСОБА_2 та погодилися на укладення таких договорів. 18 жовтня 2000 року ОСОБА_2 відвіз їх до м. Арциз до нотаріальної контори, де вони і підписали договори дарування, вважаючи що ці договори забезпечують їх довічне утримання. Після укладення договорів ОСОБА_2 щороку привозив їм по 3000 кг. зерна, що ними сприймалося як виконання ОСОБА_2 укладених договорів щодо їх довічного утримання, але у 2011 році відповідач надав їм лише по 500 кг зерна і на їх незадоволення щодо зменшення обсягу утримання, пояснив, що власником земельних ділянок є він, і позивачам нічого не винен взагалі. Про таку подію, вони розповіли своїм дітям і їх сином під час бесіди з ОСОБА_2 було виявлено, що ними були укладені договори дарування, які не передбачають довічного утримання. Позивачі зазначають, що помилялися щодо правової природи правочину, що укладався між ними та відповідачем та просили:

- визнати недійсний договір дарування серії АВН № 270946 права на земельну частку (пай) площею 5,4 в умовних кадастрових гектарах, посвідченого сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0116685 виданим 25 липня 1996 року ОСОБА_5 районною державною адміністрацією Одеської області, розташованої на території с.Павлівка Арцизького району Одеської області вчиненого на користь ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою 18 жовтня 2000 року;

- визнати недійсним договір дарування серії АВН № 270945 права на земельну частку (пай) площею 5,4 в умовних кадастрових гектарах, посвідченого сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0116684 виданим 25 липня 1996 року ОСОБА_5 районною державною адміністрацією Одеської області, розташованої на території с.Павлівка Арцизького району Одеської області вчиненого на користь ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою 18 жовтня 2000 року;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 450590 виданий 22 лютого 2001 року на ім'я ОСОБА_2 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 195 на земельну ділянку площею 9,79 гектарів розташовану на території Павлівської сільської ради;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачів судовий збір.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 14 листопада 2013 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі. Визнано недійсними:

- договір дарування серії АВН № 270946 права на земельну частку (пай) площею 5,4 умовно-кадастрових гектарів, посвідченого сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0116685, виданим 25 липня 1996 року ОСОБА_5 районною державною адміністрацією Одеської області, розташованої на території с. Павлівка Арцизького району Одеської області, вчинений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, що посвідчений ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою Одеської області 18 жовтня 2000 року;

- договір дарування серії АВН № 270945 права на земельну частку (пай) площею 5,4 умовно-кадастрових гектарів, посвідченого сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0116684, виданим 25 липня 1996 року ОСОБА_5 районною державною адміністрацією Одеської області, розташованої на території с. Павлівка Арцизького району Одеської області, вчинений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, що посвідчений ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою Одеської області 18 жовтня 2000 року;

- державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 № 450590, виданий 22 лютого 2001 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 9,79 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Павлівської сільської ради Арцизького району Одеської області.

Вирішено питання стосовно судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Арцизького районного суду Одеської області від 14 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивач у позові, посилаючись на порушення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

- позивачка ОСОБА_3 народилася 05 жовтня 1932 року, а позивач Cora О.І. - 13 серпня 1929 року, що підтверджено копіями їх паспортів (а. с. 5 - 6);

- згідно договору серії АВН № 270946 від 18 жовтня 2000 року, що посвідчений ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою Одеської області, ОСОБА_3 діючи як Даритель з одного боку та ОСОБА_2, діючи як Обдарований з іншого боку уклали договір про те, що Даритель подарувала, а Обдарований прийняв у дар право на земельну частку (пай) площею 5,4 умовно-кадастрових гектарів, розташовану на території с. Павлівка Арцизького району Одеської області, посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0116685, виданим 25 липня 1996 року ОСОБА_5 районною державною адміністрацією Одеської області (а. с. 30);

- згідно договору серії АВН № 270945 від 18 жовтня 2000 року, що посвідчений ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою Одеської області, ОСОБА_4 діючи як Даритель з одного боку та ОСОБА_2, діючи як Обдарований з іншого боку уклали договір про те, що Даритель подарував, а Обдарований прийняв у дар право на земельну частку (пай) площею 5,4 умовно-кадастрових гектарів, розташовану на території с. Павлівка Арцизького району Одеської області, посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0116684, виданим 25 липня 1996 року ОСОБА_5 районною державною адміністрацією Одеської області (а. с. 31);

- зі змісту копій сертифікатів серії ОД № 0116685 та серії ОД № 0116684, які є наявними в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсно належало право на земельну частку (пай), яке було ними відчужене за зазначеними договорами дарування (а. с. 50-51);

- зі змісту державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 450590 вбачається, що він виданий 22 лютого 2001 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 9,79 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Павлівської сільської ради Арцизького району Одеської області (а. с. 32, 49);

- зі змісту постанов про закриття кримінального провадження, відносно ОСОБА_2 вбачається, що у порушенні кримінальної справи відмовлялося та кримінальне провадження закривалося у звязку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування є за своєю правовою природою безвідплатним договором, за яким дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно не маючи на меті отримання жодних вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Внутрішня воля позивачів не відповідала волевиявленню у вигляді укладення договорів дарування, оскільки укладаючи договори дарування з ОСОБА_2, позивачі помилялися щодо природи правочинів, щодо прав та обов'язків сторін правочинів, та щодо їх наслідків. Виникненню помилки у позивачів сприяли факти, що відповідач та його дружина постійно допомагали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з продуктами харчування, з перевезенням до лікарні в разі необхідності і така помилка продовжувала існувати у позивачів, оскільки після укладенні договорів відповідач продовжував надавати їм продукти харчування, дружина відповідача робила ОСОБА_3 масаж, і, крім того, відповідач після укладення спірних договорів став надавати позивачам кожного року по три тони зерна і надавав його до 2012 року, після чого допомога була зменшена в кілька разів, що стало підставою для з`ясування відносин між сторонами і лише тоді відповідач зауважив, що відповідно до укладених договорів дарування юридично він позивачам нічого не винен. При відсутності неправильного сприймання угоди дарування кожним із позивачів, вказані угоди ними не були б укладені.

Погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

В засіданні судової колегії відповідач підтвердив, що він дійсно надавав допомогу своїм літнім сусідам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до яких нечасто навідувалися діти та онуки. Надаючи допомогу, він діяв добровільно та не розрахував з боку сусідів ні на який зустрічний хід у вигляді матеріальних благ. Втім відповідачі стали вести розмови, що у зв`язку із розпаюванням КСП у них є сертифікати на земельні ділянки (паї) і що вони за станом здоров`я не зможуть її обробляти і тому запропонували їх йому віддати. Він порадив позивачам запитати думку їх дітей, оскільки мова йшла саме про дарування. Зі слів позивачів вони вели з цього приводу розмови з дітьми, які їм казали, що земельні паї їх не цікавлять і їм байдуже так як мова йшла не про виділені на місцевості земельні ділянки, а лише про сертифікати про право на земельні ділянки умовно-кадастрових одиницях. Для того щоб їх виділити та отримати документи (державні акти) про право власності треба було пройти певну процедуру натуралізації земельних ділянок з умовно-кадастрових до виділення на місцевості. Тому діти позивачів і не хотіли цим займатися. Позивачі самі забажали подарувати йому сертифікати на земельні ділянки щоб якось віддячити за його повагу до них та небайдужість. Він у свою чергу продовжував добровільно надавати допомогу позивачам відвантажуючи їм зерно, купуючи ліки, підтримуючи морально. Після того, як у наприкінці 2011 року ОСОБА_3 захворіла, та її чоловік не міг за нею доглядати, то діти щоб забрати їх до себе стали оцінювати належне їм майно то тоді і пригадали про сертифікати і стали вимагати щоб він заплатив їм кошти для уникнення подальших проблем.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 належні їм права на земельні частки (паі) площею по 5,4 умовно-кадастрових гектарів кожна, розташовані на території с. Павлівка Арцизького району Одеської області, посвідчені відповідними сертифікатами.

Правовідносини щодо визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок регулюються ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладання договорів.

Згідно зі ст. 243 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому.

Відповідно до ст. ст. 244, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року № 3 зі змінами, внесеними постановами від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», відповідно до ст. 56 ЦК України (1963 року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Під помилкою в даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК України не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди.

Помилка вчинена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже під помилкою, яка має істотне значення, цивільне законодавство розуміє помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Тобто до уваги може бути прийнята не будь-яка помилка, а лише та, яка має істотне значення, тобто яка відноситься до предмету, характеру, суб`єкта угоди чи її суттєвим моментам, які обумовили укладення угоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обгрунтовуючи підставність позову, позивачі посилалися на неправильне сприйняття ними істотних умов правочинів, що вплинуло на їх волевиявлення, внаслідок помилки під час їх підписання. Вважали, що укладають договори довічного утримання, а наміру дарувати свому сусідові відповідачу ОСОБА_2 - права на земельні частки (паї), посвідчені відповідними сертифікатами у них не було.

Вирішуючи спір по суті та обгрутовуючи своє рішення на доводах позовної заяви та показаннях дітей позивачів, допитаних, допитаних в судовому засіданні у якості свідків, суд першої інстанції на порушення ст. 212 ЦПК України, не дав їм належної оцінки та звернув уваги на їх зацікавленість у розгляді справи та неправильно оцінив показання інших свідків в контексті встановлених у справі обставин та у сукупності з іншими доказами.

Зокрема, районний суд не надав належної оцінки, що позивачі серед правових підстав позову про визнання договорів дарування недійсними зазначили ст. ст. 229 та 230 ЦК України тобто одночасно і з підстав помилки і обману, посилаючись, що відповідач надавав їм допомогу і одночасно схиляв їх до укладення договору довічного утримання, і після отримання від них на це згоди, уклав з ними договори дарування.

Проте будь-яких доказів на обгрунтування своїх вимог позивачі не надали.

Разом з тим, судом неправильно оцінено та зроблено невірні висновками з показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які повідомили, що позивачі пропонували їм взамін догляду за ними право проживання у їх будинку і передачу будинку після смерті у власність. Так, районний суд вважав, що це свідчить, що позивачі потребували догляду і шукали осіб, які будуть їх доглядати та утримавати до смерті, за що позивачі передали належне їм майно. Проте встановлені обставини вказують на те, що позивачі тому і шукали осіб, які будуть їх довічно доглядати, оскільки не відносили до таких осіб відповідача, якому подарували сертифікати про право на земельні ділянки (паї), а не відчуджили їх в іншій спосіб зокрема через укладення договору довічного утримання.

За таких обставин, посилання позивачів на неправильність сприймання ними правової природи та змісту оспорюванних договорів внаслідок похилого віку, юридичної необізнаності, дій відповідача, які сприяли цьому є безпідставними.

Давши неправильну оцінку доводам позивачів та запереченням відповідача, районний суд ухвалив помилкове рішення про підставність позову.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, постановляючи рішення, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 14 листопада 2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування права на земельну частку (пай) та державного акту про право приватної власності на земельну ділянку недійсними.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

ОСОБА_10