Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/4779/14 Головуючий у 1 інстанції: Токарєв А.Г.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Кочеткової І.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Артемівської міської ради, про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон.

В обґрунтування позову зазначала, що з 14.02.2009 року по 16.05.2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, від якого мають сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

31.10.2013 року вона уклала шлюб з громадянином Франції ОСОБА_8. Шлюб було зареєстровано у Франції, м. Саліні. Та 11.03.2014 року вона змінила своє прізвище на ОСОБА_4.

Вона з сином мешкає окремо, дитина знаходиться на її утриманні. З відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання їх сина ОСОБА_6.

В інтересах дитини вона мала намір виїхати з дитиною на лікування та відпочинок (оздоровлення) за кордон, через хворобу дитини у зв'язку з порушенням у неї опорно-рухомого апарату. Періодично проводить сину курси оздоровлення.

У 2013 році вона узгодила з відповідачем питання вивозу ОСОБА_6 за кордон, до Франції для його лікування та оздоровлення.

На теперішній час вона має можливість надати сину усі умови для його повного одужання при підтримці її чоловіка ОСОБА_8 у Франції, тому саме до Франції вона просить вивезти дитину.

Зазначені обставини вказують на необхідність надання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон та надання дозволу на виготовлення проїзного документу для дитини. Зараз батько дитини такої згоди категорично не надає, через погане відношення до неї.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, дати їй дозвіл на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька, дати дозвіл на виїзд за кордон з неповнолітньою дитиною на один рік.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Дозволено ОСОБА_4, виготовити проїзні документи для виїзду за кордон неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Артемівська Донецької області, Україна без згоди його батька ОСОБА_3.

Дозволено ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, виїзд за кордон разом із неповнолітнім сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Артемівська Донецької області, Україна без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, строком на шість місяців.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

З матеріалів справи вбачається, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не додержав вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Процесуальний закон визнає, що рішення є законним, якщо суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Не відповідає оскаржуване рішення і вимогам ст. ст. 214,215 ЦПК України, оскільки в ньому не вирішене питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому в мотивувальній частині рішення не відображено які докази беруться до уваги, а які відхиляються та з яких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, а 16 травня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Під час проживання у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6, батьками якого є: ОСОБА_4 - мати; ОСОБА_3 - батько.

Вказані обставини визнані сторонами та підтверджені відповідними письмовими доказами (а.с. 4-5).

З матеріалів справи вбачається, що дитині сторін ОСОБА_6 встановлювався діагноз: закритий піднадкосний перелом н/з правої голінної кості із задовільним станом кістяних відламків ( а.с. 15-19).

Мати дитини, яка 31.10.2013 року уклала шлюб з громадянином Франції ОСОБА_8 має можливість надати сину усі умови для його повного одужання при підтримці її чоловіка ОСОБА_8 у Франції.

Позивачка вказувала, як на підставу своїх вимог на те, що перетинання державного кордону України до Франції їй необхідно для відвідування свого чоловіка ОСОБА_8 за місцем його проживання, лікування та оздоровлення сина ОСОБА_6.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, та є доцільним з точки зору її розвитку та лікування, а немотивована відмова батька дитини у наданні дозволу перешкоджає оформленню належних документів для виїзду дитини за кордон.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права

Як у місцевому суді, так і в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, зокрема відповідного медичного висновку, про необхідність лікування малолітнього сина у медичних закладах Франції.

Таким чином, судова колегія вважає, що позивачка на порушення її обов'язку, передбаченого ст. 10 ЦПК України, щодо доведення підстав свого позову не довела обставин щодо необхідності лікування неповнолітнього сина та інших обставин, а тому у суда не було підстав для задоволення позову.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 „Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 „Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Переглядаючи рішення суду в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що суд при вирішенні спору не врахував вказаних вимог закону.

Необґрунтованим є висновок суду про встановлення тієї обставини, що відповідач чинить позивачу перешкоди в оформленні документів для тимчасового виїзду позивача з дитиною за кордон на відпочинок, в добровільному порядку не надає дозволу на виїзд дитини за кордон.

Вбачається, що відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України на підтвердження вказаної обставини позивачем належних і допустимих доказів не надано.

Крім цього, з врахуванням вимог ст. 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і вьїзду в Україну громадян України" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 „Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", оскільки позивачем не було зазначе назву держави, відповідний часовий проміжок перебування у державі, то в суду були відсутні правові підстави надавати позивачу дозвіл для тимчасового виїзду неповнолітнього ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька за межі України строком на шість місяців.

Судом, в порушення вимог ст. ст. 153,157 СК України, фактично позбавлено батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Також, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди.

Обґрунтованими є доводи апелянта на те, що вказаним рішенням суду порушено права відповідача як батька неповнолітньої дитини щодо рівності прав і обов'язків батьків відносно дитини відповідно до вимог ст.ст.141,150,151,153,157 СК України.

З врахуванням вказаних обставин, оскільки висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального і процесуального права відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,307,309,314 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2014 року в цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на вивезення неповнолітньої дитини за кордон - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: