АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5817/14 Справа № 2-4597/11 Головуючий у 1 й інстанції - Решетнік М.О. Доповідач - Колодяжна Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Колодяжної Н. Є.

суддів - Баранніка О.П., Лисичної Н.М.

при секретарі - Надтока А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, Виконавчий комітет Дмухайлівської сільської ради, сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора - про визнання заповіту недійсним, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 25 грудня 2013 року, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм права.

Апеляційний суд, вважає рішення законним, таким, що повинне бути залишеним без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом вірно встановлено, що 14 травня 2010 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Дмухайлівської сільради Магдалинівського району Дніпропетровської області за місцем проживання заповідача: АДРЕСА_2, в зв'язку із хворобою заповідача, яким усе належне йому майно, де б воно не було, та з чого б не складалось, а також майнові права і обов'язки заповідав відповідачці ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Спадковим майном є 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, що належала покійному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.03.1997 року, та домоволодіння АДРЕСА_2, отримане ним у спадок, що сторонами не заперечувалось.

Після смерті ОСОБА_5 в установлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернулися : позивачка ОСОБА_2- дружина покійного, спадкоємиця першої черги по закону, ОСОБА_4- його дочка, а також відповідачка ОСОБА_3, на користь якої спадкодавцем був складений заповіт та яка стверджувала про сумісне проживання з заповідачем до його смерті.

Згідно ст.ст.1233,1234,1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Оспорюючи заповіт чоловіка, позивачка посилалась на відсутність його волевиявлення на складання заповіту, оскільки він на момент його посвідчення приймав препарати з наркотичною дією, що перешкоджало йому повноцінно, з розумінням змісту документу, прочитати заповіт, не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними; а також стверджувала про порушення вимог матеріального закону при здійсненні нотаріальних дій, зокрема, без врахування наявної у заповідача повної глухоти.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодекс актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті- за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок суду про недоведеність позивачкою її тверджень ґрунтується на встановлених обставинах, наданих доказах та вимогах закону.

Так, встановлено, що покійний ОСОБА_5 на обліку у лікаря психіатра не перебував, згідно висновку № 28 від 08 серпня 2013 року посмертної судово-психіатричної експертизи Комунальної установи «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» - ОСОБА_5 за життя в період часу, коли складався спірний заповіт, тобто 14.05.2010 року, яким-небудь психічним розладом не страждав і за своїм психічним станом в зазначений період міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Будь-яких доказів тому, що покійний ОСОБА_5 при складані спірного заповіту перебував у стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, суду не було надано, а наявні у справі докази таке спростовують.

Із змісту самого заповіту вбачається, що секретар при його посвідчені дієздатність заповідача перевірила, таке підтверджено і наданою їй лікарською довідкою.

У спірному заповіті заповідач ОСОБА_5 учинив власноручний запис: «Мною, ОСОБА_5, заповіт прочитано вголос та підписано власноручно», після чого написано дату, ПІБ та проставлено підпис.

Більш того, у день вчинення заповідачем заповіту, тобто 14.05.2010 року, до Дмухайлівської сільради ним було подано заяву, посвідчену секретарем сільради, в якій він прохав сільраду у випадку його смерті здійснити його захоронення, поряд із своїми батьками.

Твердження позивачки про необхідність при посвідченні заповіту присутності двох свідків через повну глухоту заповідача суд вірно вважав безпідставним, оскільки таким він не був - глухота була пов*язана з одним вухом, а із медичних документів та тверджень самих сторін та свідків,- ОСОБА_5 нормально спілкувався з іншими особами.

Посилання позивачки на положення ст.ст. 1248, 1253 ЦК України, суд правильно не прийняв до уваги, оскільки дані норми закону передбачають необхідність посвідчення заповіту у присутності двох свідків лише за умови, коли заповідач через свої фізичні вади не може сам прочитати заповіт, тобто не пов'язується із глухотою.

Судом також перевірений довод позивачки щодо повноважень секретаря сільради на посвідчення заповітів та доведено, що згідно функціональних обов'язків секретаря виконавчого комітету сільської ради, затверджених 11.07.2006 року Дмухайлівським сільським головою і діючих на час посвідчення спірного заповіту, в обов'язки секретаря серед іншого входило і посвідчення заповітів.

Таким чином, підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним не встановлено.

Обгрунтованим також є висновок суду, що вирішення питання про визнання за позивачкою права на обов'язкову долю у спадщині - є передчасним.

Оскільки апеляційна скарга є тотожною з позовною заявою та містить твердження, на які судом 1-ї інстанції надані відповіді, та з якими погодився апеляційний суд, - підстав для скасування або зміни рішення - немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

СУДДІ: