Справа № 135/804/13-ц
Провадження у справі № 2/135/29/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2014 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Патраманського І.О.,

при секретарі Марченко О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

адвокатів: Шуляк В.М.,

Клименко І.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, зазначивши, що з 1988 року по 2007 рік вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти в даний час проживають з нею.

В 1996 році вони з відповідачем вирішили побудувати будинок для поліпшення своїх житлових умов. Для цього батько відповідача взяв земельну ділянку для будівництва АДРЕСА_1. Будівництво розпочалось в 1996 році.

З 2002 року вона з відповідачем та дітьми стали проживати у недобудованому будинку. В будинку було встановлено старі вікна та двері, грілись камінами. Будинок був не обштукатурений, без внутрішніх робіт, без другого поверху.

19.09.2003 року батько відповідача подарував йому вказаний житловий будинок.

11.09.2006 року без її згоди відповідач подарував даний будинок своїй матері. 16.12.2009 року рішенням Тростянецького районного суду цей договір дарування був визнаний недійсним. 21.12.2010 року Тростянецьким районним судом застосовано наслідки недійсності вказаного договору, визнано власником будинку з господарськими спорудами відповідача ОСОБА_2

Позивач зазначила, що таким чином з 19.09.2003 року по даний час власником спірного домоволодіння з господарськими будовами є відповідач ОСОБА_2

За період з 2003 року по 2007 рік ними спільно було проведено будівельні роботи, які істотно збільшили вартість недобудованого будинку, а саме: поштукатурено стіни 1-го та 2-го поверхів, виготовлено та встановлено 9 вікон, 8 одинарних дверей, 3 двійних дверей, облаштовано склом вказані двері, облаштовано підлогу з дерева в кімнатах 5, 6, 7, 9 з матеріалами, повністю облаштована кахельною плиткою ванна кімната, кухня, прихожа, встановлено ванну, зроблено парове опалення, сходи на другий поверх, оббито вагонкою сходи та коридор на другий поверх, облицьовано плиткою підвіконники, забетоновано підлогу в коридорі на другому поверсі, на балконі, у двох кімнатах на другому поверсі, вхідному майданчику, повністю проведено газ у будинок, побілено всю хату та поклеєно обої у кімнатах, горище згладжено глиною, виведена каналізація з кухні, ванни та зовні, об лаштована стічна яма, вкладено 12 вимикачів, 9 розеток, 3 патрони, постелено лінолеум у коридорі та двох кімнатах, закладено цеглою три арочних пройоми на балконах.

Вартість вищеперерахованих будівельних робіт, згідно висновку судово-будівельної експертизи, складає 130947 грн., що становить 60 % вартості будинку.

Також позивачка вказала, що вони з відповідачем побудували літню кухню, погріб та гараж, загальною вартістю 74313 грн. Зазначила, що за час спільного проживання з відповідачем, з вересня 2003 року по грудень 2007 року, коли будинок був зареєстрований за ОСОБА_2, їх спільні трудові та грошові затрати у будівництво склали 205260 грн. А на даний час вартість всього домоволодіння складає 293822 грн.

Посилаючись на те, що даний будинок з господарськими спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вартість будинку істотно збільшилась після того, як будинок був подарований відповідачу, позивачка просила визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та розділити його між сторонами в натурі, відповідно до першого можливого варіанту розподілу, визначеного висновком судової будівельно-технічної експертизи.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник Шуляк В.М. позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві

Відповідач ОСОБА_2 та його представник Клименко І.Ф. в судовому засіданні позов не визнали та зазначили, що земельна ділянка під забудову виділялась батькові ОСОБА_2, який будував будинок для себе, а позивач та відповідач лише допомагали на будівництві. Після того, як будівництво було закінчене, будинок був прийнятий в експлуатацію, а згодом подарований ОСОБА_2. Тому, у відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача. За час спільного проживання в подарованому будинку виконувались лише незначні роботи, які суттєво не вплинули на його вартість. Тому цей будинок не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Також зазначили, що гараж, літня кухня, погріб є самочинним будівництвом, оскільки побудовані без отримання належних дозволів та узгоджень, не введені в експлуатацію, а тому не є об'єктом права власності та не є нерухомим майном, яке може бути поділене.

Дослідивши докази та давши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Правовідносини сторін ґрунтуються на вимогах ст. ст. 10,11, 60, 179, 209, 212, 213, 214, 215, 360-7 ЦПК України, ст. ст.22, 24, 25,28, 29 КпШС України в редакції 1969 року, ст. ст. 2, 12,14, 19, 49 Закону України «Про власність» від15.04.1991 року, ст.ст. 363, 367, 376 ЦК України, п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ст.ст.57, 60, 62, 69,70,71 Сімейного Кодексу України, п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР № 4 від 31.07.1981 року «Про судову практику з вирішення спорів, пов'язаних з правом власності на житловий будинок», п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.10.1991 року № 7 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», постановою Пленуму ВерховногоСуду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ч. 2 ст. 84 ЦПК України та постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»

Так, відповідно до ст.ст. 22,28, 29 КпШС України, в редакціїї 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення;

Відповідно до ст .ст. 60,61, 69, 70, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до частин 1,3 ст. 24 КпШС України в редакції 1969 року, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таке майно може бути, у відповідності до ст. 25 КпШС України, в редакції 1969 року, визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, якщо за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Аналогічні правові приписи містяться і в пункті 2 частини 1 ст.57 та в ст.62 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладенні крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю.

З аналізу перерахованих статей законів, які були чинними на момент виникнення правовідносин та які діють на час вирішення спору, видно, що розділу, як спільне сумісне майно подружжя, підлягає лише те майно, яке було нажите (набуте) подружжям за час шлюбу, або те, яке було майном одного з дружин, але за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох і за рішенням суду це майно визнане спільною сумісною власністю подружжя. При постановленні судового рішення про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, частка майна, яка належала одному із подружжя, залишається його особистою власністю, відповідно до розміру внеску.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.05.1988 року. Рішенням Тростянецького районного суду від 11.12.2007 року шлюб між сторонами розірвано.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2, який одержав цей будинок під час шлюбу в дар. Будинок не був нажитим (набутим) сторонами під час шлюбу, як спільне сумісне майно подружжя. За час шлюбу цей будинок не був істотно збільшеним у своїй вартості внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя - ОСОБА_1, або затрат обох дружин.

За час шлюбу сторони самочинно збудували літню кухню, погріб та гараж, загальною вартістю 74313 грн.

Ці факти підтверджуються сукупністю доказів і законів.

Так, відповідно до частини 1статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Сторони і їх представники визнають такі обставини:

1) Факти реєстрації та розірвання шлюбу;

2) Факт прийняття рішення виконкомом Тростянецької селищної ради народних депутатів № 32 від 23.03.1995 року, згідно з яким ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку АДРЕСА_1 (а.с. 94) під забудову.

3) Факт прийняття рішення виконкомом Тростянецької селищної ради народних депутатів № 93 від 27.10.1994 року, згідно з яким ОСОБА_7 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1. (інвентаризаційна справа № 2097, а.с. 15).

4) Факт видачі 02.09.2002 року ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа № 2097, а.с. 21).

5) Факт укладення договору дарування, відповідно до якого 19.09.2003 року батько відповідача - ОСОБА_7 подарував відповідачеві -ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1.

6) Факт належності спірного будинку на праві приватної власності ОСОБА_2, після укладення договору дарування, тобто - з 19.09.2003 року.

7) Факт самочинного будівництва літньої кухні, погріба та гаража, загальною вартістю 74313 грн.

8) Вартості домоволодіння в сумі 293822 грн.

9) Вартості будинку в сумі 205260 грн.

Спірним та таким, що підлягає доказуванню є питання щодо істотного збільшення у своїй цінності житлового будинку АДРЕСА_1, після 19.09.2003 року, внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя - ОСОБА_1, або обох дружин.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З аналізу цих статей видно, що законодавець зобов'язав саме позивачку - ОСОБА_1 довести суду факт істотного збільшення у своїй цінності житлового будинку АДРЕСА_1, після 19.09.2003 року, внаслідок її трудових або грошових затрат, або затрат обох дружин.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, давши цим доказам належну правову оцінку, суд вважає, що ОСОБА_1 в судовому засіданні не довела факту істотного збільшення у своїй цінності житлового будинку АДРЕСА_1, після 19.09.2003 року, внаслідок її трудових або грошових затрат, або затрат обох дружин.

Так, позивачка, посилаючись на висновок судово-будівельної експертизи, стверджує, що за період з 2003 року по 2007 рік нею та відповідачем спільно було проведено будівельні роботи, які істотно збільшили вартість недобудованого будинку, а саме: поштукатурено стіни 1-го та 2-го поверхів, виготовлено та встановлено 9 вікон, 8 одинарних дверей, 3 двійних дверей, облаштовано склом вказані двері, облаштовано підлогу з дерева в кімнатах 5, 6, 7, 9 з матеріалами, повністю облаштована кахельною плиткою ванна кімната, кухня, прихожа, встановлено ванну, зроблено парове опалення, сходи на другий поверх, оббито вагонкою сходи та коридор на другий поверх, облицьовано плиткою підвіконники, забетоновано підлогу в коридорі на другому поверсі, на балконі, у двох кімнатах на другому поверсі, вхідному майданчику, повністю проведено газ у будинок, побілено всю хату та поклеєно обої у кімнатах, горище згладжено глиною, виведена каналізація з кухні, ванни та зовні, об лаштована стічна яма, вкладено 12 вимикачів, 9 розеток, 3 патрони, постелено лінолеум у коридорі та двох кімнатах, закладено цеглою три арочних пройоми на балконах.

Вартість вищеперерахованих будівельних робіт, згідно висновку судово-будівельної експертизи, складає 130947 грн., що становить 60 % вартості будинку.

Також позивачка вказала, що вони з відповідачем побудували літню кухню, погріб та гараж, загальною вартістю 74313 грн. Зазначила, що за час спільного проживання з відповідачем, з вересня 2003 року по грудень 2007 року, коли будинок був зареєстрований за ОСОБА_2, їх спільні трудові та грошові затрати у будівництво склали 205260 грн. А на даний час вартість всього домоволодіння складає 293822 грн.

Суд вважає, що дані твердження позивачки є суперечливими між собою, не відповідають дійсності, суперечать вимогам закону та не враховують інтереси відповідача.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Верховним Судом України 04.12.2013 року у справі № 6-130 цс 13 викладено правову позицію, згідно якої у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, винесеній 06.03.2013 року по даній справі, зазначено, що господарсько-побутові будівлі та гараж на даний час є незавершеним будівництво та не введено в експлуатацію. Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі і споруди: сараї, гаражі, літні кухні, тощо, відповідно до положень ст.ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку з цим, положення ч. 5 ст. 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі та споруди, що були ним зведені після набуття ним права власності на будинок. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватись відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений законодавством (а.с. 263-265).

Враховуючи викладене, суд вважає, що господарсько-побутові будівлі: літня кухня, погріб та гараж, які не введені в експлуатацію і на даний час не є нерухомим майном, загальною вартістю 74313 грн., не підлягають поділу як об'єкти нерухомості. А їх вартість не враховується при оцінці істотності збільшення вартості майна, що належить відповідачеві відповідно до договору дарування.

Отже, із загальної вартості домоволодіння - 293822 грн., визначеної будівельно-технічною експертизою №1120-2-Е і визнаною сторонами, необхідно виключити вартість самочинно збудованих будівель - 74313 грн. Залишкова вартість буде становити (293822 - 74313) - 205260 грн.

Твердження позивачки, що за час спільного проживання з відповідачем, з вересня 2003 року по грудень 2007 року, коли будинок був зареєстрований за ОСОБА_2, їх спільні трудові та грошові затрати у будівництво склали 205260 грн., не приймаються судом до уваги з таких підстав.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладенні крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, зазначено,що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Отже, виходячи з вище приведених вимог, суд вважає, що із вартості будинку - 205260грн. необхідно також виключити вартість житлового будинку, який був подарований відповідачеві і належав йому на праві особистої власності.

Не оспорюючи право відповідача на житловий будинок, подарований йому батьком, позивачка не зазначила яку частку в спірному будинку становить частка будинку, одержаного відповідачем під час шлюбу в дар, і чому цю частку не потрібно вважати особистою власністю відповідача.

Незважаючи на це, суд вважає за можливе вирахувати цю частку, виходячи з таких даних.

Позивачка стверджує, що вартість вищеперерахованих будівельних робіт, згідно висновку судово-будівельної експертизи, складає 130947 грн., що становить 60 % вартості будинку. Звідси випливає, що решта будинку (40%) є часткою будинку, одержаною відповідачем під час шлюбу в дар.

Відповідач не оспорював дану вартість.

Отже, якщо від загальної вартості будинку - 205260 грн., визнаної сторонами, відняти вартість зазначених позивачкою виконаних будівельних робіт-130947грн., то частка будинку, одержаного відповідачем під час шлюбу в дар, буде оцінюватися в 74313грн.

Позивачка стверджує, що за період з 2003 року по 2007 рік нею та відповідачем спільно було проведено будівельні роботи, які істотно збільшили вартість недобудованого будинку, на загальну суму 130947 грн.

Виходячи з вимог ст. 70 СК України частки сторін є рівними. Отже частка позивачки, за умови доведеності нею позову, могла б становити ( 60% : 2) - 30%, що в грошовому виразі становило б ( 130947 : 2) - 65473 грн. 50 копійок, від вартості будинку, і ( 65473,5 х 100 : 293822) -22.3% від вартості всього домоволодіння.

Позивачка не обґрунтувала чому вона претендує на 50% домоволодіння; не пред'явила позов про встановлення і визнання за нею права власності на ідеальну долю в майні; вона безпосередньо вимагає розділити спірне домоволодіння на дві рівні частини, виділивши їй в натурі ? частину спірного домоволодіння.

Однак позивачкою не доведено, що вона має право на виділ будь - якої частки із спірного будинку.

В судовому засіданні встановлено, що після того як будинок був подарований ОСОБА_2 він істотно не збільшувався у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя - ОСОБА_1, або обох дружин.

Цей факт стверджується сукупністю таких доказів.

З технічної характеристики господарських споруд видно, що при будівництві будинку в ньому планувалося виконати такі роботи: встановити металеві та дерев'яні зовнішні двері, дубові роздільні вікна, підлогу - дерев/яну по цементній стяжці на бетонній основі та з оснащенням плиткою, при будівництві будинку в ньому планувалося обштукатурити, побілити та облаштувати плиткою стіни. (інвентаризаційна справа № 2097, а.с.12).

З акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 22.11.2001 року, видно, що житловий будинок по вул.. Подільська в смт. Тростянець Вінницької області був закінчений будівництвом, збудований згідно дозволу на виконання будівельно монтажних робіт, ці роботи виконані згідно з державними будівельними нормам и, порушень вимог органів Державного архітектурно - будівельного контролю, Державного санітарно - епідеміологічного, пожежного нагляду, органів Держнаглядохоронпраці та інших при будівництві не встановлено. Будинок визнаний готовим до введення в експлуатацію (інвентаризаційна справа № 2097, а.с. 8).

З свідоцтва про право власності видно , що 02.09.2002 року ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Даний будинок було зареєстровано в Тульчинському міжрайонному бюро технічної інвентаризації. (інвентаризаційна справа № 2097, а.с. 21).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 19.09.2003 року ОСОБА_7 подарував відповідачу по справі ОСОБА_2 житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Свідок ОСОБА_7( батько відповідача) суду показав, що приблизно в 1995-1996 роках він отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку і розпочав будівництво. Усі будівельні матеріали купляв за власні кошти. На придбанні будівельні матеріали в нього є документи. Для виконання робіт він наймав робітників з якими сам проводив розрахунок. Коли будівництво було повністю завершене, у тому числі і виконанні внутрішні роботи, він отримав свідоцтво про право власності на будинок і лише після цього подарував будинок синові. ОСОБА_1 нічого там не робила і ні за що не платила. Будинок був повністю готовий до проживання. Земельна ділянка до цього часу оформлена на нього.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що Будинок будувався для батьків ОСОБА_2 Потім батьки подарували будинок відповідачеві. Після дарування будинку там проводились косметичні роботи.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що він робив вікна і двері для всього будинку. Замовляв роботу та розраховувався з ним батько відповідача. Позивачка нічого не замовляла і не розраховувалась.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 будувалася, ремонт в будинку робили до договору дарування, а коли дарували, то все було зроблено. ОСОБА_1 знала про договір дарування і пояснювала їй, що батько дарує будинок, бо на ньому номер.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що він на замовлення ОСОБА_7 робив на другий поверх драбину. ОСОБА_7 привіз матеріал, а він зробив та встановив драбину у будинку. Розрахувався з ним ОСОБА_7. На той час у будинку вже були виконані всі роботи.

Ці докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані з дотриманням вимог законів, ніким не оскаржуються, не суперечать один одному, а навпаки - логічно доповнюють один одного та відповідають фактичним обставинам справи.

Суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що за період з 2003 року по 2007 рік нею та відповідачем спільно було проведено будівельні роботи, які істотно збільшили вартість недобудованого будинку, а саме: поштукатурено стіни 1-го та 2-го поверхів, виготовлено та встановлено 9 вікон, 8 одинарних дверей, 3 двійних дверей, облаштовано склом вказані двері, облаштовано підлогу з дерева в кімнатах 5, 6, 7, 9 з матеріалами, повністю облаштована кахельною плиткою ванна кімната, кухня, прихожа, встановлено ванну, зроблено парове опалення, сходи на другий поверх, оббито вагонкою сходи та коридор на другий поверх, облицьовано плиткою підвіконники, забетоновано підлогу в коридорі на другому поверсі, на балконі, у двох кімнатах на другому поверсі, вхідному майданчику, повністю проведено газ у будинок, побілено всю хату та поклеєно обої у кімнатах, горище згладжено глиною, виведена каналізація з кухні, ванни та зовні, облаштована стічна яма, вкладено 12 вимикачів, 9 розеток, 3 патрони, постелено лінолеум у коридорі та двох кімнатах, закладено цеглою три арочних пройоми на балконах, з таких підстав.

Ці твердження оспорюється відповідачем, який зазначає, що ці роботи були виконані до того, як будинок було йому подаровано.

Заперечення відповідача знайшли своє підтвердження в сукупності досліджених в судовому засіданні доказів, перерахованих вище.

Так, з показів позивачки видно, що для виконання вище перерахованих будівельних робіт вони наймали робітників, за що платили кошти.

Цими показами позивачка стверджує, що за час шлюбу домоволодіння істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок не трудових, а грошових затрат обох дружин. При цьому позивачкою не надано суду жодного доказу, яким би вона ствердила грошові затрати на придбання будівельних матеріалів, або оплату виконаних робіт.

Твердження позивачки про те, що ними було поштукатурено стіни 1-го та 2-го поверхів, спростовуються показами свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з яких видно, що усі роботи в будинку було виконано до того, як ОСОБА_7 подарував будинок сину. При цьому позивачка не зазначила скільки квадратних метрів штукатурки було виконано, скільки коштує штукатурка одного метра квадратного, не зазначила де, хто і які будівельні матеріали, необхідні для виконання штукатурки, придбав, ким і скільки коштів було витрачено на будівельні матеріали, необхідні для виконання штукатурки. З технічної характеристики господарських споруд видно, що при будівництві будинку в ньому планувалося поштукатурити, побілити та облаштувати плиткою стіни. З акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 22.11.2001 року, видно, що всі роботи в будинку були виконанні, згідно плану.

На спростування цих доказів і на підтвердження своїх слів позивачкою не надано суду жодного доказу.

Твердження про те, що ними було виготовлено 9 вікон, 8 одинарних дверей, 3 двійних дверей, спростовуються показами свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з яких видно, що саме ОСОБА_9 на замовлення ОСОБА_7 виготовив вікна та двері на увесь будинок. Позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження її слів.

Твердження про те, що ними було облаштовано сходи на другий поверх спростовуються показами свідка ОСОБА_11, який в судовому засіданні показав, що він на замовлення ОСОБА_7 робив на другий поверх драбину. ОСОБА_7 привіз матеріал, а він зробив та встановив драбину у будинку. Розрахувався з ним ОСОБА_7. На той час у будинку вже були виконані всі роботи. Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження її слів.

Суд не приймає до уваги покази свідків: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_21., оскільки покази цих свідків є абстрактними, неконкретизованими, мають загальний характер і суперечать вище приведеним доказам.

Суд не приймає до уваги надані позивачкою письмові докази.

Зокрема надані позивачем квитанції, що знаходяться на аркушах справи 36, 37, 38, датовані до вересня 2003 року. Розписки про виконані роботи в будинку, які знаходяться на аркушах справи 41, 42, 45, 47, свідчать про те, що роботи було виконано до вересня 2003 року.

Із розписки, що знаходиться на аркуші справи 43, 44 не вбачається, коли саме було придбано матеріали (до 19 вересня 2003 року чи після цього), а тому вони не є належним доказом.

Розписки про виконані роботи та придбані матеріали, що знаходяться на аркушах справи 48, 49 підтверджують спільне з відповідачем будівництво погріба, а не будинку.

Зазначені письмові докази свідчать, що будівельні матеріали придбавались, а роботи виконувались до вересня 2003 року, коли власником будинку був батько відповідача.

А відповідно до пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР № 4 від 31.07.1981 року «Про судову практику з вирішення спорів, пов'язаних з правом власності на житловий будинок», п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», які були чинними на час спірних правовідносин, визначалось, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Угоди про створення спільної власності сторони не укладали.

Вимоги щодо відшкодування вартості понесених витрат на будівництво спірного домоволодіння в судовому засіданні не заявлялись.

Суд частково не приймає до уваги і твердження позивача про те, що з вересня 2003 року по вересень 2009 року позивачем і відповідачем спільно було проведено великий об'єм будівельних робіт, а саме - в частині проведення таких робіт за період часу, починаючи з розірвання шлюбу між сторонами (рішення суду від 11.12.2007 року) та по вересень 2009 року. Оскільки вже з грудня 2007 року сторони не перебували в шлюбі. Тому посилання позивача на створення спільної сумісної власності подружжя з відповідачем за період з грудня 2007 року по вересень 2009 року є безпідставним.

Суд не приймає до уваги висновок будівельно-технічною експертизою №1120-2-Е від 14.03.2011 року з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази з своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст.67 КПК чи ст.62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Згідно матеріалів дослідження вбачається, що дослідження проводилось шляхом контрольних обмірів та візуального огляду житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці АДРЕСА_1. Огляд об'єкта проводився 14.02.2011 року (а.с. 58).

Однак, в судовому засіданні експерт ОСОБА_16 суду показав, що він не оглядав на місці об'єкт, а зробив оцінку будинку порівняльним методом. При цьому коробку оцінив окремо, а внутрішні роботи подібних будинків окремо. Оцінку внутрішніх робіт по їх видам не проводив.

З цього ж висновку вбачається, що при встановлені ринкової вартості будинку було використано витратний методичний підхід. При цьому, при розрахунку ринкової вартості об'єкта оцінки експертом використано ряд коефіцієнтів, які були встановлені станом на дату дослідження. Ринкову вартість об'єкта оцінки розраховано експертом станом на час проведення дослідження, тобто станом на 14.03.2011 року (а.с. 63).

З висновку експерта не вбачається який механізм проведення розрахунку вартості виконаних робіт. При цьому у матеріалах експертизи не зазначено чи розраховано дану вартість станом на грудень 2007 року, коли сторони розірвали шлюб, чи на час проведення експертизи - 14.03.2011 року (а.с. 64).

Крім того, суд не приймає до уваги локальний кошторис виконаних робіт. Згідно кошторису загальна вартість виконання робіт становить 130947 грн., що співпадає із вартістю робіт, зазначеному у висновку експерта - 130947,6 грн. Вказаний кошторис складено станом на 21.01.2014 року, а висновок експерта 14.03.2011 року. Тобто кошторис складено майже через три роки від часу складення висновку експерта, а вартість виконаних робіт в цих документах є однаковою. Подібний збіг вартості свідчить про можливе штучне підлаштування вартості під висновок експерта. Окрім того, даний кошторис було виконано під час знаходження справи в суді. Будь - яких клопотань про необхідність офіційного проведення оцінки робіт позивачка не заявляла. Спеціаліст, який проводив дану оцінку про кримінальну відповідальність не попереджався. Цей кошторис не свідчить про дійсну вартість виконаних робіт станом на момент завершення таких робіт (грудень 2007 року), оскільки розрахований станом на січень 2014 року, а більш ніж за шість років вартість таких робіт могла істотно змінитись.

Враховуючи викладене, суд вважає, що висновок експерта не є доказом, який свідчить про дійсну вартість будинку до поліпшення та після поліпшення. А наданий позивачем кошторис не свідчить про дійсну вартість виконаних робіт станом на час завершення виконання таких робіт (грудень 2007 року).

Суд вважає помилковою позицію позивача, згідно якої позивачем ототожнюється розмір збільшення вартості спірного будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя, або затрат позивача з вартістю будинку, яка збільшилася внаслідок його удорожчання за період з укладення договору дарування до дати проведення експертизи, та з вартістю проведених у будинку робіт і залучених для цього матеріалів, що не є збільшенням вартості майна одного із подружжя внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя в розумінні ст. 62 СК України.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача - адвоката Шуляк В.М. на покази свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які були допитані при попередньому розгляді справи в Тростянецькому районному суді , так як ці свідки не були допитані в даному судовому засіданні і відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України не можуть прийматися до уваги.

Суд не приймає до уваги показів свідків: ОСОБА_19 та ОСОБА_20 щодо правильності складання і підпису акта про готовність закінченого будівництвом будинку до експлуатації, оскільки даний документ не є предметом спору.

Таким чином, позивачем не доведено, що житловий будинок АДРЕСА_1 істотно збільшився у своїй цінності після 19.09.2003 року, внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя - ОСОБА_1, або обох дружин, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Адвокатом Клименко І.Ф. заявлено клопотання про застосування до цього спору наслідків спливу позовної давності. Суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки в задоволенні позову відмовляється по сутті.

На підставі викладеного та керуючись вимогах ст. ст. 10,11, 60, 179, 209, 212, 213, 214, 215, 360-7 ЦПК України, ст. ст.22, 24, 25,28, 29 КпШС України в редакції 1969 року, ст. ст. 2, 12,14, 19, 49 Закону України «Про власність» від15.04.1991 року, ст.ст. 363, 367, 376 ЦК України, п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ст.ст.57, 60, 62, 69,70,71 Сімейного Кодексу України, п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду СРСР № 4 від 31.07.1981 року «Про судову практику з вирішення спорів, пов'язаних з правом власності на житловий будинок», п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.10.1991 року № 7 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», постановою Пленуму ВерховногоСуду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ч. 2 ст. 84 ЦПК України та постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляція протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя