№ 201/8727/14 ц
провадження 2/201/2260/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради, третя
особа Перша Дніпропетровська державна
нотаріальна контора про встановлення
факту постійного проживання та
визнання права власності на частину
майна в порядку спадкування за законом,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 липня 2014 року звернувся
до суду з позовною заявою до
відповідача територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради про
встановлення факту постійного
проживання та визнання права власності
на частину майна в порядку спадкування
за законом. Позивач у своєму позові та з
представником в ході судового
засідання посилаються на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача
ОСОБА_2, яка проживала разом з ним в
приватизованій квартирі АДРЕСА_1, ця
квартира належить позивачу і його
матері на праві спільної часткової
власності по ? частці. Після смерті
матері відкрилася спадщина на ? частину
квартири, що належала матері. У
встановлений строк не мав можливості
звернутися до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини,
звернувся в 2014 році, але постановою
нотаріуса йому було відмовлено в
видачі свідоцтва. Але він постійно
проживав в цій квартирі, доглядав свою
хвору матір, на день смерті останньої
мешкав у цій квартирі і фактично
прийняв спадщину, факт його мешкання в
цьому житлі підтверджують свідки. В 2007
році виїхав до Німеччини, але в 2009 році
повернувся в Україну і мешкав у
вказаному житлі з матір'ю. На час
відкриття спадщини не був
зареєстрований у вказаній квартирі,
але фактично мешкав там. Позивач є
одним і єдиним спадкоємцем, інших
спадкоємців немає і з заявами про
прийняття спадщини ніхто більше не
звертався, позивач фактично прийняв
вказану спадщину та просив суд
встановити вказаний факт і визнати за
ним право власності на вказану
квартиру, яка належала померлій.
Встановлення юридичного факту надасть
йому можливість реалізувати свої
права, гарантовані законодавством
України, а саме, надасть можливість
оформити документи про право власності
на квартиру, в якій він мешкає. Раніше
не мав можливості звернутися,
звернувся до нотаріуса з питанням
оформлення спадщини, але нотаріус
рекомендував звертатися до суду, отже в
добровільному порядку питання не
вирішене, виник спір, права позивача
порушено і він вимушений звертатися до
суду. Просив встановити юридичний факт
постійного мешкання його в цій
квартирі зі спадкодавцем на час
відкриття спадщини та визнати право
власності в порядку спадкування за
законом на вказану частину спадкової
цієї квартири за ним, оскільки він є
спадкоємцем за законом померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, задовольнивши
позов в повному обсязі.

Представник відповідача
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради
позовні вимоги не визнав, вказавши, що
позивач не довів того, що на час
відкриття спадщини мешкав зі
спадкодавцем у вказаному житлі,
зареєстрований в передбаченому
законом порядку після смерті ОСОБА_2,
нотаріус правильно відмовив позивачу в
видачі свідоцтва про право власності,
оскільки фактично цю спадщину таким
чином позивач не приймав. З цього
виходить, що позивач належними
доказами свої вимоги не довів, а отже не
може бути і спадкування, а тому вважає
позовні вимоги безпідставними і просив
в їх задоволенні відмовити в повному
обсязі. і вважав можливим розгляд
справи за наявними матеріалами справи
за їх відсутності. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності
представника вказаного відповідача
відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи неодноразово
повідомлявся належним чином, про
причини неявки суду не повідомив. В
письмовому зверненні до суду проти
позовних вимог не заперечував, вважали
за можливе винесення рішення на розсуд
суду, просили справу розглянути без їх
участі Суд вважає можливим розгляд
справи за відсутності представника
вказаної третьої особи відповідно до
ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і
його представників, з'ясувавши думку
сторін і третьої особи, оцінивши надані
та добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає заявлені
вимоги не обґрунтованими та не
підлягаючими задоволенню за наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
мешкав та був належним чином
зареєстрований зі своєю матір'ю ОСОБА_2
в квартирі АДРЕСА_1. В передбаченому
законом порядку вони приватизували
займане житло про що отримали
свідоцтво про право власності на
вказане житло від 06 грудня 1993 року, де
вказано що цією квартирою вони володію
на праві спільної часткової власності
(тобто по ? частині). ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати позивача ОСОБА_2, яка
раніше проживала разом з ним в
приватизованій квартирі АДРЕСА_1. Після
смерті матері позивача відкрилася
спадщина на ? частину квартири, що
належала матері. У встановлений
передбачений законом шестимісячний
строк позивач не звернутися до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, звернувся лише 30
травня 2014 році, але постановою
державного нотаріуса Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори від 30 травня 2014
року йому було відмовлено в видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом після смерті ОСОБА_2. Позивач
вважає вказане неправильним, оскільки
він постійно проживав в цій квартирі,
доглядав свою хвору матір, на день
смерті останньої мешкав у цій квартирі
і фактично прийняв спадщину, факт його
мешкання в цьому житлі підтверджують
свідки. 15 червня 2007 році виїхав до
Німеччини, але 31 серпня 2009 році
повернувся в Україну і мешкав у
вказаному житлі з матір'ю. На час
відкриття спадщини не був
зареєстрований у вказаній квартирі,
але фактично мешкав там. Позивач
посилається на те, що є одним і єдиним
спадкоємцем, інших спадкоємців немає і
з заявами про прийняття спадщини ніхто
більше не звертався, позивач фактично
прийняв вказану спадщину та просив суд
встановити вказаний факт і визнати за
ним право власності на вказану
спадкову частку цієї квартири, яка
належала померлій. Встановлення
юридичного факту надасть йому
можливість реалізувати свої права,
гарантовані законодавством України, а
саме, надасть можливість оформити
документи про право власності на
квартиру, в якій він мешкає. Раніше не
мав можливості звернутися, звернувся
до нотаріуса з питанням оформлення
спадщини, але нотаріус рекомендував
звертатися до суду, отже в
добровільному порядку питання не
вирішене, виник спір, права позивача
порушено і він вимушений звертатися до
суду. Просив захистити його законні
права.

Суд вважає позовну заяву не
підлягаючою задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Нормою ст. 1217 ЦК України визначено, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Приписами ч. 1 ст. 1220 ЦК України
встановлено, спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлої.

Чинність заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини, що відповідає положенням ч. 4
ст. 1236 ЦК України.

Приписами ст. 182 ЦК України
зазначається, право власності та інші
речові права на нерухому речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід, припинення підлягають
державній реєстрації.

Судом встановлено, що позивач
звернувся до нотаріуса, проте, нотаріус
своєю постановою від 30 травня 2014 року №
1837/02-31, посилаючись на ст. ст. 1269, 1270, 1269,
1268 ЦК України, відмовив позивачу у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
у зв'язку з тим, що позивач не звернувся
до нотаріальної контори із належним
чином оформленою заявою про прийняття
спадщини у встановлений законом
шестимісячний строк для прийняття
спадщини з дня смерті спадкодавця -
ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, також
не підтвердив факт прийняття спадщини,
оскільки не проживав та не був
зареєстрований зі спадкодавцем на
момент смерті (у копії паспорту
позивача є дані реєстрації у спірній
квартири - 25 березня 2010 року - після
смерті матері), що також
підтверджується наявною у матеріалах
справи довідкою № 610 від 22 травня 2014
року (видана ОСОБА_1 для надання
нотаріусу), у тому числі зазначено, що
ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній
квартирі з 04 вересня 1984 року по 09
березня 2010 року та на момент її смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_1 - вона була єдиною
зареєстрованою особою за цією адресою.
Нотаріус зазначив, що позивач
вважається таким, що не прийняв
спадщину у відповідності до вимог ст.1268
ЦК України. Отже, у позивач не
підтверджує належними доказами факт
постійного проживання з ОСОБА_2 на час
відкриття спадщини.

Таким чином, позивач невірно обрав
спосіб захисту (ст. 16 ЦК України)
передчасно звернувшись до суду з
позовом про визнання права власності в
порядку спадкування за законом, адже
визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку
(постанова № 7 пленуму ВСУ від 30 травня
2008 року). Фактично, позивач ОСОБА_1
пропустив термін на прийняття
спадщини. Спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно зі
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269
ЦК).

Норми ст. 1272 ЦК щодо права на звернення
до суду з позовом про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини застосовуються до
спадкоємців, право на спадкування яких
виникло із набранням чинності ЦК.

Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено
наслідки пропущення строку для
прийняття спадщини, зокрема, якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву
про прийняття спадщини, він вважається
таким, що не прийняв її. За письмовою
згодою спадкоємців, які прийняли
спадщину, спадкоємець, який пропустив
строк для прийняття спадщини, може
подати заяву про прийняття спадщини
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини. За позовом спадкоємця, який
пропустив строк для прийняття спадщини
з поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини (ч. З ст. 1272 ЦК України).

Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
подається: 1) у разі відсутності
письмової згоди всіх спадкоємців, які
прийняли спадщину, на подання
спадкоємцем, який пропустив
шестимісячний строк, заяви про
прийняття спадщини до нотаріальної
контори; 2) у разі пропуску
шестимісячного строку подання заяви
про прийняття спадщини до нотаріальної
контори та відсутності інших
спадкоємців, які прийняли спадщину та
могли б дати письмову згоду на подання
цієї заяви.

Спадкоємець після визначення йому
додаткового строку для прийняття
спадщини має право прийняти спадщину в
порядку, встановленому ст. 1269 ЦК
України, та набути право на спадщину
відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299
ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання
права власності в порядку спадкування
може відбуватися лише після прийняття
спадщини (постанова № 7 пленуму ВСУ від
30 травня 2008 року).

В першій Дніпропетровській державній
нотаріальній конторі відкрита
спадкова справа за № 316-2014, заведена
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на
підставі заяви позивач про прийняття
спадщини за законом. Заява стосується
успадкування частини вказаної
квартири.

Право власності на нерухоме майно у
разі прийняття спадщини виникає у
спадкоємця з моменту державної
реєстрації речового права на нерухоме
майно (стаття 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»).

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до п. 4 ст. 25 ЦК України,
встановлено, що цивільна
правоздатність і фізичної особи
припиняється у момент її смерті.
Цивільна правоздатність - це здатність
особи мати певні права та обов'язки.
Згідно ст. 346 ЦК України - право
власності припиняється у разі смерті
власника.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Стаття 379 ЦК України передбачає, що
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст.
317 ЦК України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном, а ч. 1 ст. 319
ЦК України передбачено, що власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Згідно
ст. 318 ЦК України суб'єктами права
власності є Український народ та інші
учасники цивільних відносин. Усі
суб'єкти права власності є рівними
перед законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у
судовому порядку можуть бути
встановлені також інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Відповідно до листа Міністерства
юстиції України від 19 жовтня 2007 року №
19-39-827 «Щодо надання роз'яснення деяких
питань законодавства, пов'язаних з
державною реєстрацією прав власності
на нерухоме майно», у разі, коли право
власності на нерухоме майно виникає на
підставі рішення суду, єдиним можливим
документом, що підтверджує виникнення
права власності на новостворене
нерухоме майно, є рішення суду, саме
таке рішення суду подається для
державної реєстрації прав на нерухоме
майно.

Відповідно до ст.1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час прийняття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього кодексу, він
не заявив про відмову від неї.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його
дiями не було порушено його права або
права відповідача. Однак, жодних
доказiв позивачем до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

Згідно із ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах , що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті викладених норм
законодавства, суд приходить до
висновку, що відмова нотаріуса у
видачі позивачу свідоцтва про право на
спадщину за законом на частину
вказаної квартири не є протиправною та
не обґрунтованою, вона не оскаржена і
законна, а позовні вимоги щодо визнання
за позивачем права власності на цю
квартиру не підлягають задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України
ніхто не може бути примушений робити
те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги
наполягання позивача на позові,
оскільки вони спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних
вимог до територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради про
встановлення факту постійного
проживання та визнання права власності
на частину майна в порядку спадкування
за законом відмовити.

Таким чином, позовні вимоги про
встановлення факту постійного
проживання та визнання права власності
на частину майна в порядку спадкування
за законом не ґрунтуються на вимогах
закону і не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124
Конституції України, ст. ст. 15, 16, 25, 317-319,
321, 328, 346, 379, 383, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1268, 1269, 1270,
1272 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.
ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218, 256 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради, третя
особа Перша Дніпропетровська державна
нотаріальна контора про встановлення
факту постійного проживання та
визнання права власності на частину
майна в порядку спадкування за законом
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -