Номер провадження: 22-ц/785/96/14
Номер справи місцевого суду: 1522/6680/12
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комаровська Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого Комаровської Н.В.,

Суддів Гончаренко В.М., Калараша А.А.,

З участю секретаря Волчанського О.Ю.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,визнання майна об*єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суд м.Одеси від 21.11.2013р.,-

в с т а н о в и л а:

20.03.2012р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом і після неодноразового уточнення позовних вимог посилався на те,що з ОСОБА_5 він перебував в шлюбі з 22.09.2001р. і проживав в кв. 14 по вул.Сегедській ? м.Одеси,яка належить на праві сумісної власності ОСОБА_5 та її доньці ОСОБА_6

Після проходження служби у миротворчому контингенті в складі місії ООН в Демократичній ОСОБА_7 і Лівані та отримання повного розрахунку,подружжя прийняло рішення про інвестування будівництва .

09.07.2002р. між ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (СМУ-11) та ОСОБА_3,яка є матір*ю його дружини,був формально укладений договір про співробітництво в інвестуванні будівництва житлового будинку № 3 по ул.М.Говорова м.Одеси,за умовами якого інвестор фінансує будівництво та отримує у вказаному будинку трьохкімнатну квартиру № 62 пл.81,81 кв.м. Загальна сума інвестування -139503 грн.

Посилаючись на те,що він як військовослужбовець на час укладення договору перебував на квартирному обліку,договір співробітництво був укладений на відповідача ОСОБА_3,яка ніяких внесків за договором не робила,всі кошти вносились подружжям в період шлюбу,і крім того,частина грошей була передана його матір*ю ОСОБА_8,які вона отримана від продажу однокімнатної квартири,який відбувся 27.07.2002р.

В 2011 р. ОСОБА_5 розірвала з ним шлюб та вивезла його речі.

Стверджуючи,що договір мав фіктивний характер,ОСОБА_2 просив визнати його недійсним за ознаками ст.234 ЦК України в частині набуття ОСОБА_3 прав інвестора,визнати майно об*єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на1/2 частину спірної

квартири. Позивач просив поновити строк звернення до суду,зазначаючи про невиконання обіцянок ОСОБА_3 переоформити на нього квартиру протягом тривалого часу.

Відповідач позов не визнала,посилаючись на необґрунтованість вимог та стверджувала,що внески здійснювались за рахунок заощаджень її та чоловіка,який займав відповідальні посади та сім*я була достатньо забезпеченою.

Третя особа ОСОБА_5 з позовом не погодилась.

Третя особа - ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (СМУ-11) просив справу слухати у відсутність представника.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21.11.2013р. позов задоволений частково.

Визнаний недійсним договір про співробітництво в інвестуванні будівництва від 09.07.2002р. в частині набуття ОСОБА_3 прав інвестора,визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину спірної квартири.В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3М ОСОБА_4 просить про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2,мотивуючи тим,що суд неправильно застосував норми матеріального права та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог,колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2,суд виходив з того,що договір про співробітництво в інвестуванні будівництва житлового будинку № 3 по ул.М.Говорова м.Одеси від 09.07.2002р.,за умовами якого інвестор фінансує будівництво та отримує у вказаному будинку трьохкімнатну квартиру № 62 пл.81,81 кв.м. в частині набуття ОСОБА_3 прав інвестора мав фіктивний характер,був укладений ОСОБА_3 без наміру створення правових наслідків,обумовлених цим правочином. Оскільки інвестування будівництва було здійснено за сумісних коштів подружжя та матері позивача,то за ним повинно бути визнано право власності на ? частину спірної квартири як об*єкта сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_9

З таким висновком погодитись неможна,оскільки суд дійшов до нього всупереч нормам матеріального права та доказам,дослідженим судом при розгляді справи.

Так, позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про співробітництво пред*явлений на підставі ст.234 ЦК України,яка регулює підстави визнання правочину недійсним за ознаками фіктивності.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин,який вчинено без наміру створення правових наслідків,що зумовлювались цим правочином.

Позивач,на якого законом покладений тягар доказування фіктивності правочину,повинен довести те,що правочин не відповідає загальним підставами дійсності правочинів,зазначеним в ч.5 ст.203 ЦК України,оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Звертаючись з вимогами про визнання договору про співробітництво недійсним в частині набуття ОСОБА_3 прав інвестора,позивач не тільки не довів того,що обидві сторони ОСОБА_3 та ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (СМУ-11)- укладаючи договір, не мали наміру створення правових наслідків,зумовлених правочином,але й не посилався на цю важливу обставину в позовній заяві,якa

неодноразово уточнювалась в процесі розгляду справи.

Крім того,звертаючись із позовом про визнання недійсним договору про співробітництво від 09.07.2002 р.,укладеним між ОСОБА_3 та ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (СМУ-11),правонаступником якого є ТОВ «Одісей-БМУ-11», ОСОБА_2 не пред*явив позовних вимог до однієї із сторін договору - до ТОВ «Одісей-БМУ-11»,яке залучено у справі не як відповідач,а як третя особа.

З матеріалів справи вбачається,що третя особа ТОВ «Одісей-БМУ-11» в письмових поясненнях підтвердила факт укладення договору з ОСОБА_3,а також передачу спірної квартири ОСОБА_3 за актом прийому-передачі ( а.с.42).

Будь-яких доказів в підтвердження умислу обох сторін на укладення фіктивного договору матеріали справи не містять.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири,суд виходив з доведеності факту внесення позивачем коштів за рахунок зароблених позивачем за період проходження служби у миротворчому контингенті військ,а також отриманих від матері ОСОБА_8,яка 27.07.2002р. продала належну їй однокімнатну квартиру.

Доказами цього факту,на думку суду,є показання свідків.

Разом з тим,допитані судом свідки із сторони позивача не були безпосередніми очевидцями сплати коштів ОСОБА_2,а обставини досягнутої нібито домовленості про формальне оформлення договору на ОСОБА_3 відомі їм тільки із слів самого ОСОБА_2

Крім того,суд не врахував вимоги ч.2 ст.59 ЦПК України про те,що обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобам доказування,не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

ОСОБА_2 не надав суду ніяких письмових доказів в підтвердження його участі у фінансуванні будівництва,а письмові докази,надані відповідачем ОСОБА_3,зокрема, всі приходні ордери та платіжні доручення на всю суму інвестицій,договір про відкриття та обслуговування поточного рахунку в банку на ім*я ОСОБА_3,судом не оцінені і в порушення п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України не мотивовано ,чому надані ОСОБА_3 докази фактично відхилені.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає,що позивач не довів своїх позовних вимог про визнання угоди недійсною та визнання за ним права власності на спірне майно,а суд задовільнив ці вимоги з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія не погоджується із судженням суду про те,що в процесі розгляду справи ОСОБА_2 змінив підстави позову,тому в частині визнання майна об*єктом права сумісної власності йому відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звертаючись вперше з позовною заявою 20.03.2012р.,просив визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири,стверджуючи,що вона є спільним майном подружжя.

Неодноразово уточнюючі позовні вимоги,ОСОБА_2 остаточно просив визнати за ним право власності на ? частину майна як на об*єкт спільної сумісної власності подружжя,що не може вважатись зміною предмету позову та підставою для відмови в позові.

Крім того,суд,відмовляючи позові про визнання квартири об*єктом права сумісної власності подружжя,в той же час визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину цієї квартири,вказавши,що вона придбана в період шлюбу та є об*єктом сумісної власності відповідно до положень ст.60 СК України.

В задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання спірної квартири об*єктом спільної власності його та ОСОБА_5 повинно бути відмовлено з підстав їх

недоведеності,категоричного невизнання цієї обставини самою ОСОБА_5,яка залучена до участі у справі не як відповідач,а як третя особа.

Враховуючи наведене,судова колегія вважає,що суд при розгляді справи порушив норми матеріального та процесуального права,що за п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1.п.2,309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовільнити частково.

Рішення Приморського районного суд м.Одеси від 21.11.2013р.скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про співробітництво в інвестуванні будівництва,визнання майна об*єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? частину квартири відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Н.В.Комаровська

Судді: В.М.Гончаренко

ОСОБА_10