Справа № 212/804/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року
м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області в
складі головуючого: судді Борис О.Н., з
участю секретаря Хазієвої Т.В.,
представників сторін: позивача ОСОБА_1 -
адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Кривого Рогу цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,
третя особа завідуюча Першою
Криворізької державної нотаріальної
контори Уколова Надія Миколаївна про
визнання правочину недійсним та
визнання права власності, -

В С ТА Н О В И В:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6,
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3,
в якому просила визнати договір
дарування укладений 30 жовтня 1995 року,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Криворізької державної
нотаріальної контори Уколовою Н.М. та
зареєстрований в реєстрі за № 1-5381,
недійсним. Поновити право спільної
сумісної власності на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6

У зв'язку зі смертю позивача
ОСОБА_6 ухвалою суду від 15 жовтня 2013
року до участі у справі залучено
ОСОБА_1, який уточнив позовні вимоги і
просив визнати договір дарування
укладений 30 жовтня 1995 року, посвідчений
державним нотаріусом Першої
Криворізької державної нотаріальної
контори Уколовою Н.М. та зареєстрований
в реєстрі за № 1-5381, недійсним. Поновити
право спільної сумісної власності на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6
та ОСОБА_7, визнати право власності за
спадкоємцем за законом за ОСОБА_6 після
смерті чоловіка ОСОБА_7, визнати за ним
право власності як за спадкоємцем за
заповітом на спірну квартиру. В
обґрунтування своїх вимог позивач
вказав, що відповідно договору
дарування від 30 жовтня 1995 року ОСОБА_6
та ОСОБА_7 подарували, а ОСОБА_3 прийняла
у дар квартиру АДРЕСА_1. Не погоджуючись
із укладеним договором, позивач
посилається на те, що ОСОБА_6 не мала
наміру дарували відповідачу спірну
квартиру, між собою родинних відносин
не мали, відповідач не доглядала за
померлою ОСОБА_6, оскільки в цьому не
було необхідності, при цьому не мала
іншого житла. Про існуючий договір
ОСОБА_6 дізналась випадково, зі слів
ОСОБА_8, яка в свою чергу дізналась від
матері відповідачки - ОСОБА_9, котра
була її близькою подругою та сусідкою.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
вказує, що ОСОБА_7 під час укладення
договору не мав повної цивільної
дієздатності, оскільки був відсутній
зір, був визнаний інвалідом І групи, на
той момент самостійно не пересувався,
майже не розмовляв та мав проблеми зі
слухом. Вважає, що їх підписи були
підроблені, тому просить визнати
договір дарування недійсним. Крім
цього зазначає, що спірний правочин
був вчинений під впливом тяжкої
обставини і на вкрай невигідних умовах
, тому може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто є
ініціатором такого правочину, згідно
до ч.1 ст.233 ЦК України.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
просила задовольнити у повному обсязі
посилаючись на обставини викладені у
позові.

Відповідач та представник
відповідача, позовні вимоги не визнали,
просили відмовити у позові,
посилаючись на те, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження позовних вимог, при
цьому ОСОБА_3 суду пояснила, що ОСОБА_7
та ОСОБА_6 подарували їй квартиру за
власним бажанням. Про наявність
договору вони добре знали, оскільки
підписували його в її присутності та в
присутності нотаріуса. ОСОБА_7 не був
повністю позбавлений зору, він ходив в
окулярах. Тривалий час в квартирі разом
з ОСОБА_6 мешкала її донька разом зі
своїм чоловіком. Ніколи ніяких
претензій стосовно укладення договору
дарування квартири дарувальники їй не
висловлювали. Про оспорювання договору
дарування вона довідалася лише після
того, як отримала позовну заяву,
вважають, що позивачем було пропущено
строк звернення до суду.

Третя особа Уколова Н.М. до суду не
з'явилась, надала письмову заяву про
розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши представника
позивача, відповідача та його
представника, дослідивши матеріали
справи, суд дійшов наступного.

З свідоцтва про укладення шлюбу
(а.с. 25т.1) вбачається, ОСОБА_7 та ОСОБА_6
перебували у зареєстрованому шлюбі з 13
жовтня 1945 року. Відповідно до
інформаційної довідки про перехід
права власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7
набули права власності на квартиру
АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про
право власності на житло, видане
виконкомом міської ради народних
депутатів від 13.08.1995 року , р/№ Ж1235. 30
жовтня 1995 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6
подарували, а ОСОБА_3 прийняла у дар
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Даний
договір був посвідчений державним
нотаріусом Першої криворізької
державної нотаріальної контори
Уколовою Н.М. та зареєстрований в
реєстрі за № 1-5381 (а.с. 20-21т.1), право
власності за ОСОБА_3 зареєстровано в КП
ДОР «Криворізьке бюро технічної
інвентаризації» 23.08.1995 року ( а.с.22т.1).

Згідно ксерокопії довідки від
08.09.1978 року ( а.с.27 т.1) ОСОБА_7 був
інвалідом першої групи по зору.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що
підтверджено свідоцтвом про смерть,
видане відділом РАГС Жовтневого РВК м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області 10 травня 1996 року (а.с. 26т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, про
що видано свідоцтво про смерть
відділом ДРАСЦ Лохвицького районного
управління юстиції Полтавської
області 27 березня 2013 року (а.с. 115 т.1). На
час розгляду справи за позовом ОСОБА_6
суду, а саме 11 квітня 2013 року, стало
відомо, що 26 березня 2012 року ОСОБА_6
склала заповіт, яким заповідала все
своє майно де б воно не знаходилось та з
чого б не складалось ОСОБА_1, що
підтверджено заповітом, посвідчений
державним нотаріусом Першої
Лохвицької державної нотаріальної
контори Жук Т.П. (а.с. 116 т.1).

Згідно отриманої судом
інформації, після смерті ОСОБА_6 була
заведена спадкова справа за № 160/2013 , з
заявою про прийняття спадщини після
смерті останньої звернувся ОСОБА_1 (
а.с. 126 т.1), свідоцтво про право на
спадщину не видавалось (а.с. 122т.1).

Допитана в судовому засіданні за
клопотанням позивача свідок ОСОБА_11
суду пояснила, що вона була добре
знайома з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і
підтримувала з ними добросусідські
стосунки. Остання розповідала їй
щонайменше 7-10 років назад про те, що
подарувала квартиру племінниці ОСОБА_3
Також вона особисто знала, що в спірній
квартирі проживали разом з ОСОБА_6
дочка ОСОБА_3 з чоловіком. Також вона
особисто розмовляла з ОСОБА_6 про те, що
вони правильно вчинили подарувавши
квартиру дітям, яких вона особисто
вважає дуже порядними людьми. Від
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вона ніколи не чула
про те, що в них хтось без їх відома
забрав право на квартиру. Лише під час
перебування останньої в Полтавській
області у своєї сестри, ОСОБА_6
зателефонувала їй та попросила піти
свідком в суд та підтвердити, що вона зі
своїм чоловіком нікому квартиру не
дарувала. На цю пропозицію вона
відмовилася, пояснивши причину відмови
тим, що зі слів самої ОСОБА_6 вони вдвох
з чоловіком вирішили подарувати
квартиру племінниці і вдвох це зробили.
Таке рішення вона вважає правильним,
оскільки з квартири саму ОСОБА_6, вона
сама поїхала до сестри не зважаючи
навіть на те, що вона особисто вмовляла
її цього не робити.

Щодо заяви представника відповідача
ОСОБА_4 про застосування строків
позовної давності суд виходить з
наступного.

Спірний договір був укладений 30 жовтня
1995 року, до суду позивачка ОСОБА_6
звернулась 02.10.2012 року ( а.с.3 том 1).

Представник позивача ОСОБА_2 не змогла
суду пояснити коли саме ОСОБА_6
дізналася про зазначені обставини.

Але в своїй позовній заяві позивач
ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_6 про
наявність договору дарування стало
відомо випадково від ОСОБА_8, яка
начебто дізналася про це від матері
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_9 Також в
позові зазначено, що ОСОБА_6 від ОСОБА_8
стало відомо, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3
здійснюють процедуру оформлення
договору дарування вище зазначеного
нерухомого майна (т.1 а.с. 150 на звороті).

За клопотанням позивача були
витребувані копії матеріалів
інвентарної справи з КП «КБТІ» в яких
міститься заява від 15.10.1995 року від
ОСОБА_7 ( а.с. 70-72 т.1).

Згідно вказаної заяви ОСОБА_12
звернувся до КП «Криворізьке БТІ» з
заявою для виготовлення
довідки-характеристики для продажу
квартири . Справжність цієї заяви
сторони не оспорюють, а отже суд вважає,
що сторони визнали обставину подання
цієї заяви до КП «КБТІ» саме ОСОБА_7,
тому суд приймає цю заяву її як доказ по
справі, згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК
України.

Згідно штампу КП «КБТІ» на договорі
дарування, спірний договір був
зареєстрований у вказаній установі
20.11.1995 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації
актів цивільного стану Жовтневого
районного управління юстиції м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3
(а.с. 31 т.2).

Крім того, доводи позивача про те, що
ОСОБА_6 не знала про існування договору
дарування АДРЕСА_1 та що вона і її
чоловік не дарували спірну квартиру
відповідачу спростовуються
поясненнями в судовому засіданні
відповідача ОСОБА_3 та свідка з боку
позивача ОСОБА_11

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
суду пояснила, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6
подарували їй квартиру за власним
бажанням та добре розуміли які дії вони
вчиняють. Про наявність договору вони
добре знали, оскільки підписували його
в її присутності та в присутності
нотаріуса. ОСОБА_7 не був повністю
позбавлений зору, він ходив в окулярах.
Тривалий час в квартирі разом з ОСОБА_6
мешкала її донька разом зі своїм
чоловіком. Ніколи ніяких претензій
стосовно укладення договору дарування
квартири дарувальники їй не
висловлювали. Про оспорювання договору
дарування вона довідалася лише після
того, як отримала позовну заяву.

З огляду на зазначене суд приходить до
висновку, що ОСОБА_6 було відомо про
укладення договору дарування та
переоформлення права власності на
квартиру за життя ОСОБА_9 та коли
процедура оформлення ще не була
завершена.

За таких обставин суд вважає, що
позивачем ОСОБА_6, а отже і її
правонаступником позивачем ОСОБА_1
пропущено без поважних причин строк
звернення до суду з позовом та про
поновлення цього строку позивачі не
просили.

Однак, згідно роз'яснень, викладених у
абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» зазначено, що
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Суд приходить до висновку, що строк
позовної давності не підлягає
застосуванню по справі у зв'язку з тим,
що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню також з інших підстав
окрім пропуску строку позовної
давності.

Так доводи позивача про те, що ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 не дарували квартиру ОСОБА_3 та
не підписували договір дарування
квартири спростовуються вище
наведеними поясненнями ОСОБА_3 та
показами ОСОБА_11, а також письмовими
запереченнями на позов нотаріуса
Уколової Н.М. в яких остання заперечує
факт підписання договору дарування
іншими особами ніж ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Не доведена та обставина, що ОСОБА_7
взагалі нічого не бачив та не міг сам
прочитати договір та його підписати.
Будь-які медичні дані про те, що у
ОСОБА_7 на 100% був відсутній зір суду не
надано. Допитана в судовому засіданні
свідок ОСОБА_11 спростувала те, що
ОСОБА_7 нічого не бачив. Свідок суду
пояснила, що останній весь час ходив в
окулярах і працював тривалий час. Вона
часто його бачила коли той виходив на
вулицю як сам так і ОСОБА_6, у тому числі
і в 1995-1996 роках. Також вони разом
отримували пенсію і ОСОБА_7 сам
розписувався в її отриманні. ОСОБА_6 їй
ніколи не розповідала про те, що її
чоловік зовсім нічого не бачить. Не
казала вона про це і останні роки його
життя.

З огляду на зазначене суд не вбачає
підстав для застосування при вирішенні
спору ст. 44 ЦК УРСР 1963 року. Також суд не
приймає до уваги твердження позивача
про обмежену дієздатність ОСОБА_7,
оскільки відповідного судового
рішення про визнання його обмежено
дієздатним суду не надано.

Не надано суду також доказів наявності
тяжких для дарувальників обставин під
впливом яких вони змушені були
подарувати квартиру. Не надано суду і
доказів на підтвердження наявності
вкрай невигідних умов договору
дарування. В позовній заяві позивач
взагалі не зазначив які саме тяжкі
обставини і вкрай невигідні умови мали
місце.

Не заслуговують на увагу посилання
позивача на положення ст. 368 ЦК України,
оскільки квартира отримана ними у
власність в порядку ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», а отже квартира перебувала в
спільній частковій власності ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Також не заслуговують на увагу
твердження позивача про те, що ОСОБА_3
начебто сама зняла з реєстрації місця
проживання ОСОБА_6 та начебто
відправила її в м. Лохвиці Полтавської
області. Зазначені твердження
спростувала в судовому засіданні
свідок ОСОБА_11, котра пояснила, що
ОСОБА_6 сама за власним бажанням
поїхала до сестри і не погоджувалася на
вмовляння з її боку повернутися та
більше не їздити до сестри.

Також відсутність обставин, на які
послався позивач про підписання
договору дарування іншими особами
спростовується постановою про відмову
в порушенні кримінальної справи за цим
фактом від 05 липня 2012 року слідчого
прокуратури Центрально-міського
району м. Кривого Рогу Сокальського Т.Н.
на яку послався сам позивач в своїй
позовній заяві. Наявність цієї
постанови сторони не оспорювали та про
її скасування суд не повідомляли.

Крім того, згідно Порядку реєстрації
місця проживання та місця перебування
фізичної особи в Україні та зразків
необхідних для цього документів
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі: заяви
про зняття особи з реєстрації місця
проживання, яка подається особою або її
законним представником;судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою;свідоцтва
про смерть;паспорта або паспортного
документа, що надійшов з органу
державної реєстрації актів цивільного
стану, або документа про смерть,
виданого компетентним органом
іноземної держави, легалізованого в
установленому порядку;інших
документів, які свідчать про
припинення: підстав для перебування на
території України іноземців та осіб
без громадянства. Інформація
територіального органу ДМС України або
територіального підрозділу ДМС
України, на території обслуговування
якого зареєстровано місце проживання
особи, про закінчення строку дії
посвідки на тимчасове проживання або
копія рішення про скасування посвідки
на тимчасове проживання чи посвідки на
постійне проживання в Україні;підстав
для проживання або перебування особи
на обліку у закладі/установі …Зняття з
реєстрації здійснюється в день
звернення особи. Особа, яка досягла
14-річного віку, подає заяву про зняття з
реєстрації місця проживання особисто.
За заявою особи зняття з реєстрації
місця проживання може бути здійснено
одночасно з реєстрацією нового місця
проживання.

Згідно ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК
України, які мають універсальний
характер і можуть застосовуватись до
відповідних суб'єктивних прав. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

За положеннями ст. 16 ЦК України
під час розгляду і вирішенні цивільної
справи суд визначає спосіб захисту
виходячи із закону, який регулює
конкретні правовідносини, і тих
юридичних фактів, що обумовлюють
виникнення цих правовідносин та цього
спору. Особа, законний інтерес або
право якої порушено, може скористатися
способом захисту із числа передбачених
ст. 16 ЦК України урахуванням специфіки
порушеного права й характеру
правопорушення.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України від 16
січня 2013 року Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або за змістом п.
п. 2, 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" відповідність чи не
відповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину. Правочин
вчинений під впливом тяжкої обставини
і на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалась є
оспорюваним. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім`ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини , для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа, яка оскаржує правочин, має
довести , що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

По справі встановлено, що 30 жовтня
1995 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 , що мешкають за
адресою : АДРЕСА_1 та ОСОБА_3, що мешкає
за адресою: АДРЕСА_2 уклали договір про
таке: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 подарували, а
ОСОБА_3 прийняла у дар двокімнатну
квартиру на четвертому поверсі , що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В
договорі зазначено, що зміст ст. 227
Цивільного кодексу України сторонам
роз'яснено та що договір підписано
сторонами в присутності нотаріуса.

Договір дарування посвідчений 30
жовтня 1995 року державним нотаріусом
Першої Криворізької державної
нотаріальної контори Уколовою Н.М. (а.с.
20-21 т.1), зареєстрований в реєстрі за
№1-5381(а.с. 21 т.1).

З урахуванням періоду укладання
вказаного договору та зазначених
положень діючого законодавства,
правовідносини, які склались між
сторонами щодо укладених правочинів
регулються нормами Цивільного Кодексу
УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до положень ст. 243 ЦК
УРСР в редакції 1963 року за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

За змістом ст. 57 ЦК УРСР в
редакції 1963 року, якою передбачена
недійсність угоди, укладеної на вкрай
невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин, може бути
визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної
чи громадської організації.

Із змісту позовної заяви
вбачається, що вимоги щодо недійсності
договору дарування від 30 жовтня 1995 року
позивач обгрунтовувала наявністю
тяжкої обставини і на вкрай невигідних
умовах , так як ОСОБА_7 на той момент
дуже хворів , а ОСОБА_6 була
заклопотана його доглядом. Крім цього ,
позивач ОСОБА_6 уважала, що вона та її
чоловік взагалі не підписували договір
дарування, навіть якщо припустити, що
дійсно підписали даний договір, то
підписали тільки на вкрай невигідних
умовах.

Разом з тим, виходячи зі змісту
ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року,
договір дарування вважається
укладеним, коли сторони мають повну
уяву не тільки про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Як вбачається із справи, договір
дарування квартири від 30 жовтня 1995
року підписаний сторонами в
присутності державного нотаріуса
Першої Криворізької державної
нотаріальної контори Уколової Н.М. про
що зазначено в тексті договору. ОСОБА_14
та ОСОБА_7, як дарувателям, роз'яснені
відповідно зміст ст. 227 Цивільного
Кодексу України посвідчений державним
нотаріусом Першої Криворізької
державної нотаріальної контори
Уколовою Н.М. та зареєстрований у
відповідному реєстрі.

Таким чином, наведені обставини
свідчать про те, що під час укладання
договору дарування позивачці були
роз'яснені правові наслідки цієї
правової угоди, яка в свою чергу
підтвердила дійсність своїх намірів на
укладання саме договору дарування, а не
іншого правочину, що сторони
домовились про істотні умови договору,
про що свідчать їхні підписи на
договорах дарування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Укроаїни
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно із справи, достовірних
доказів в розумінні ст.ст. 57, 58 ЦПК
України, які б містили інформацію щодо
предмета доказування, а саме доказів
того, що оспорюваний договір укладено
під впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах, матеріали справи не
містять.

Таким чином, встановлені
обставини свідчать, що доказів про
порушення права ОСОБА_6, в подальшому
ОСОБА_1 , яке підлягає захисту у обраний
спосіб, матеріали справи не містять, у
зв'язку з чим суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на
законі.

Керуючись ст.ст. 16,203,215,233, 257-261 ЦК
України, ст.ст. 44,45,57 ЦК УРСР , ст.ст. 10, 60,
88, 212-115 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа
завідуюча Першою Криворізької
державної нотаріальної контори
Уколова Надія Миколаївна про визнання
правочину недійсним та визнання права
власності відмовити у повному обсязі.

Судові витрати віднести на
рахунок ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом десяти днів з моменту
проголошення. Особи, які приймали
участь у справі , але не були присутні
під час проголошення рішення, мають
право подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з моменту
отримання копії рішення.

Суддя: О. Н. Борис