АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсних правовстановлюючих документів на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив :

§ визнати недійсним акт ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 15.07.2010 про передачу стягувачу нереалізованого з прилюдних торгів майна боржника як правовстановлюючий документ на об'єкт нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_1;

§ визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого 27.03.2013 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 як правовстановлюючий документ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Акт державного виконавця та видане на його підставі свідоцтво видані з порушенням норм чинного законодавства, а саме вчинені під час дії арешту вказаного нерухомого майна, що був застосований судом при розгляді справи про поділ майна подружжя ОСОБА_1. Тому вказані документи, які є правовстановлюючими, мають бути визнані недійсними, оскільки правочин щодо передачі майна вчинений з порушенням норм чинного законодавства.

Справа № 755/22714/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/10697/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2014 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус КМНО ОСОБА_4 про визнання недійсними правовстановлюючих документів на квартиру.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що при ухваленні рішення суд неповно та не приділяючи необхідної уваги дослідив обставини справи, дав неправильну оцінку доказам та невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що у свою чергу призвело до ухвалення необ'єктивного рішення у справі. Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні позивач, його представник та третя особа ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, при цьому пославшись на приюдицію, а саме на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2013, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_1, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним акту прилюдних торгів та перехід права першочергової купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.11.2009 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості в розмірі 494701,54 грн. та судові витрати в розмірі 1700,00 грн. та 250,00 грн. Всього стягнуто 496651 (чотириста дев'яносто шість тисяч шістсот п'ятдесят одна) гривня 54 копійки (додаток до цивільної справи - копія виконавчого провадження а.с.2-6). На виконання вказаного рішення суду 30.11.2009 виданий виконавчий лист № 2-5696/09 (т.1 а.с.12).

Згідно даних матеріалів виконавчого провадження, копії яких є додатком до даної цивільної справи (далі по тексту - Додаток), постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 08.12.2009 (а.с.10 Додатку). В ході виконавчого провадження протягом 2009 - 2010 проводились численні виконавчі дії. 12.05.2010 були призначені прилюдні торги з реалізації належного боржнику ОСОБА_1 майна, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1, які не відбулись у зв'язку з відсутністю покупців (а.с.32-35 Додатку). Після здійснення переоцінки повторні прилюдні торги були призначені на 02.06.2010, які також не відбулись у зв'язку з відсутністю покупців (а.с.36-101 Додатку). Листом від 02.06.2010 держаним виконавцем запропоновано стягувачу ОСОБА_2 вирішити питання щодо залишення за собою не реалізованого на відкритих прилюдних торгах вказаного майна боржника (а.с.102 Додатку). 03.06.2010 до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва надійшла заява ОСОБА_2, в якій він просив залишити за ним нереалізоване майно боржника, а саме квартиру АДРЕСА_1, як була оцінена в сумі 428571 грн. в рахунок сплати боргу (а.с.104 Додатку).

Постановою від 15.07.2010 квартира АДРЕСА_1, що належала боржнику ОСОБА_1 передана в рахунок погашення боргу за оцінкою, за якою вона була передана на реалізацію стягувачу ОСОБА_2, про що також складений Акт від 15.07.2010 (т.1 а.с.10,13; а.с.114,115 Додатку).

Також 15.07.2010 Постановою держаного виконавця звільнено з-під арешту нерухоме майно боржника, на яке було накладено арешт згідно постанови державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва від 15.04.2010 (а.с.117 Додатку)

27.03.2013 ОСОБА_2, на підставі акту ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва про передачу стягувачу нереалізованого майна з прилюдних торгів від 15.07.2010, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке зареєстровано в реєстрі за № 689.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказує на те, що квартира АДРЕСА_1 станом на 15.07.2010 перебувала під судовою забороною, а тому вчинення дій щодо її відчуження іншим особам є незаконним, отже такий правочин має бути визнаний недійсним.

Так, згідно з положеннями ч.1-3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В порядку ст. 10 цього Закону державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відповідно до ст. 28 цього Закону інформація про зареєстровані права та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною. Разом з тим, для фізичних та юридичних осіб інформація з Державного реєстру прав надається виключно за об'єктом нерухомого майна в електронній формі через офіційний веб-сайт центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав, чи в паперовій формі шляхом подання заяви особисто або пересилання поштового відправлення органам державної реєстрації прав та нотаріусам у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Для посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів внутрішніх справ, органів прокуратури, органів Служби безпеки України, адвокатів, нотаріусів інформація з Державного реєстру прав у зв'язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом, надається за суб'єктом права чи за об'єктом нерухомого майна в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру прав за умови ідентифікації відповідної посадової особи за допомогою електронного цифрового підпису.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 21.07.2010 та станом на 22.12.2010 має місце запис про арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, який був зареєстрований 09.06.2010 (т.1 а.с.69,70).

Проте, згідно з витягом станом на 15.07.2010 зробленим на запит ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві інформація за вказаними параметрами відсутня (т.1 а.с.71). При цьому вбачається, що були задані параметри за прізвищем, ім'ям, по-батькові боржника із зазначенням його ідентифікаційного коду, тобто за суб'єктом права, що не суперечить наведеним вище нормам законодавства.

Разом з тим, з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 21.07.2010 та станом на 22.12.2010 вбачається, що підставою обтяження є ухвала від 31.05.2010 № 2-4148/10. Як копія самої ухвали, так і дані про її скасування в матеріалах справи відсутні. За твердженням позивача вказана ухвала постановлена в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, чого не заперечував і відповідач. На даний час вказана справа розглянута.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 28.11.2012, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_2 про поділ майна подружжя-відмовлено. Також відмовлено у задоволені позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_1, ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про виключення майна зі складу спільного сумісного майна подружжя та усунення перешкод у реалізації права власності (т.1 а.с.46-52,53-55). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2013 вказані судові рішення скасовані у частині вирішення позовних вимог про поділ рухомого майна, а справу в цій частині направлено на розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.56-59). Тобто в частині вирішення позовних вимог щодо нерухомого майна рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2012 залишено без змін і воно набрало законної сили. Вказаним рішенням встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не входить до складу спільного майна подружжя.

Отже, арешт був накладений для забезпечення вимог ОСОБА_3, які згодом були відхилені судом. При цьому, виходячи із принципів обов'язковості до виконання рішення суду та недопустимості забезпечення позову шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили, посилання позивача на наявність такого арешту, як на підставу для визнання недійсним акту та постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу є необґрунтованим.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2013 відмовлено у позові ОСОБА_3 до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_1, КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним акту прилюдних торгів та перехід права першочергової купівлі частки у праві спільної часткової власності. Цим рішенням також скасовані заходи забезпечення позову про арешт квартири АДРЕСА_1, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2012. Проте даних про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна арешту на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2012 матеріали справи не містять. Отже, посилання на цю ухвалу є безпідставним.

Разом з тим, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2013, яке набрало законної сили після його перегляду апеляційним судом 31.07.2013 встановлено, що сторони виконавчого провадження були обізнані про складання державним виконавцем Акту про передачу стягувачу нереалізованого з прилюдних торгів майна боржника від 15.07.2010, а також щодо винесення державним виконавцем постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 15.07.2010. ОСОБА_1, божником за виконавчим провадженням, у встановленому законом порядку дії державного виконавця не оскаржувались, що свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру, набутого у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тому таке право власності підлягає захисту. При цьому судом не встановлено порушення норм законодавства, що регулює правовідносини з реалізації арештованого майна на стадії виконання судових рішень.

Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 27.03.2013 відомості про наявність заборон відчуження об'єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 - відсутні (т.2 а.с.42).

Таким чином, на час здійснення нотаріального посвідчення переходу права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна та здійснення державної реєстрації прав нового власника інформація щодо заборон відчуження цього об'єкту була відсутня в Державному реєстрі.

Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Положення ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. А також визначають, що постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

В порядку ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідоцтво про право власності на нерухоме майно підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації.

В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підставою недійсності правочину, як зазначено у ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. А саме, згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не маже суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Посилаючись на поручення норм чинного законодавства при укладенні правочину щодо переходу права власності на об'єкт нерухомого майна позивач не конкретизує які саме норми є порушеними.

Виходячи з того, що за даними державного реєстру було зареєстровано обтяження на спірний об'єкт з 09.06.2010, що арешт був накладений для забезпечення вимог ОСОБА_3, які згодом були відхилені судом, що не було встановлено порушення процедури передачі майна стягувачу, що ОСОБА_2 визнаний добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру, що на момент здійснення державної реєстрації права власності дані про обтяження відсутні, колегія суддів вважає, що наявність самого арешту під час передачі майна боржника стягувачу, без наявності порушення прав будь-яких осіб не є підставою для визнання цього акту, як правочину недійсним. Крім того, в порядку ст. 210 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Моментом вчинення правочину щодо переходу права власні на нерухоме майно, згідно цих норм, є здійснення його державної реєстрації. В даному випадку на момент державної реєстрації правочину в державному реєстрі були відсутні дані про обтяження.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положенням ст. 60 ч. 1 ЦПК України позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з положень ЦПК України є обов'язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Також аналізуючи всі обставини справи колегія суддів вважає, що дії позивача при зверненні до суду з даним позовом направлені на ухилення від виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.11.2009, що суперечить принципу обов'язковості виконання рішення суду, що набрало законної сили, встановленого положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: