Справа № 731/392/14 Провадження № 22-ц/795/1695/2014 Головуючий у I інстанції -Семенченко О. М. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року м. Чернігів
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду від 11 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Варвинського районного суду від 11 липня 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд. Вирішено питання розподілу судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, всупереч положенням сімейного законодавства, безпідставно визнав зазначене житло спільною сумісною власністю подружжя. Апелянт зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що спірне нерухоме майно було придбане за кошти, подаровані йому його батьками.

Стверджує, що судом залишені поза увагою покази свідка ОСОБА_4 відносно підтвердження факту дарування грошей його батьками.

Також вказує, що суд першої інстанції не дав належної юридичної оцінки тій обставині, що на даний час він не є власником домоволодіння, оскільки право власності на нього у встановленому законодавством, що діяло на момент укладення договору купівлі-продажу, порядку не зареєстровано.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання на те, що судом при вирішення спору не враховані його твердження щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 був придбаний відповідачем ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з позивачем, а отже є спільним майном подружжя.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 06 серпня 1988 року по 23 грудня 1997 року, який було розірвано рішенням Варвинського районного суду від 01 грудня 1997 року (а.с. 67, 8, 7). В 2013 році позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила своє прізвище на прізвище чоловіка - «ОСОБА_3» (а.с. 12).

Під час шлюбу, а саме 06 лютого 1990 року, відповідачем був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить укладений 06 лютого 1990 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу (а.с. 9).

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні відносини, що виникли та існують між сторонами, регулюються нормами КпШС, СК України, ЦК Української РСР та ЦК України.

Згідно приписів ст. 22 КпШС, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне домоволодіння є спільним майном подружжя. Твердження ОСОБА_1 про те, що гроші на придбання будинку були подаровані його батьками, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки належних доказів на підтвердження своїх посилань стороною відповідача надано не було.

Договір дарування грошей, на який посилається апелянт як на допустимий доказ, був укладений 10 березня 1990 року (а.с. 94), тобто через місяць після вчинення купівлі житлового будинку. В договорі купівлі-продажу спірного будинку зазначено, що кошти, за які була вчинена угода, були одержані продавцем ОСОБА_6 повністю до підписання вказаного договору. Даний договір не оспорював ся і є чинним.

Дійсно, договір дарування коштів від 10 березня 1990 року містить інформацію про те, що гроші, які батьки дарують ОСОБА_1, внесені на його ім'я у відділенні банку 30 січня 1990 року. Разом з тим, стороною відповідача не надано належних та допустимих в контексті ст.ст. 58-59 ЦПК України доказів того, чи дійсно ці кошти були внесені на рахунок відповідача 30 січня 1990 року, коли, ким і яка сума знімалась з цього рахунку. Виходячи з наведеного, твердження ОСОБА_1 про придбання будинку на особисті кошти є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення, якщо їх заперечує інша сторона.

Покази свідка ОСОБА_4 щодо дарування відповідачу грошей для придбання житла його батьками обґрунтовано не були взяті судом першої інстанції до уваги при постановленні рішення, оскільки не є тими належними доказами, що мають підтверджувати певні обставини у справі. Оскільки положеннями сімейного законодавства встановлено презумпцію права спільної сумісної власності на кожну річ, набуту подружжям під час шлюбу, колегія суддів вважає, що доводами апеляційної скарги не спростовані висновки суду першої інстанції про необхідність визнання домоволодіння спільним майном подружжя.

Посилання апелянта на те, що право власності на житловий будинок на ім'я відповідача на даний час не зареєстровано в Прилуцькому МБТІ, а отже він не може бути предметом спору, є необгрунтованими, враховуючи наступне.

Договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений в період дії ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно приписів ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Таким чином, ОСОБА_1 набув право власності з моменту підписання договору купівлі-продажу. З укладеного договору вбачається, що він посвідчений секретарем виконкому Журавської сільської ради народних депутатів та зареєстрований в реєстрі за № 7, отже всі умови щодо набуття права власності за договором купівлі-продажу покупцем були дотримані.

Не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення твердження апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності. Пунктом 37 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 1ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Суд першої інстанції, враховуючи наведені роз'яснення, прийшов до правильного висновку про те, що позивачем строк позовної давності при подачі даного позову не пропущений.

Таким чином, на думку апеляційного суду, ОСОБА_3 довела факт придбання спірного житлового будинку в період шлюбу і надані апелянтом щодо таких обставин докази доводами апеляційної скарги не спростовано.

Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Варвинського районного суду від 11 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: