Справа №468/1877/14-ц 10.12.2014 10.12.2014 10.12.2014
Провадження 22ц-784/3260/14
Суддя першої інстанції: Копейка Т.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О.,

Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання:
Романенко Ю.О.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3, та представників відповідачів:
Кравченка Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_5

на рішення Баштанського районного
суду Миколаївської області від 23
жовтня 2014 року по цивільній справі за
позовом

ОСОБА_5

до

Головного управління Держземагенства
в Миколаївській області, Відділу
Держземагенства у Баштанському районі
Миколаївської області та Баштанської
районної державної адміністрації в
Миколаївській області

про

визнання права постійного
користування земельною ділянкою в
порядку спадкування

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовною
заявою до Головного управління
Держземагенства в Миколаївській
області, Відділу Держземагенства у
Баштанському районі Миколаївської
області, Баштанської районної
державної адміністрації в
Миколаївській області про визнання
права постійного користування
земельною ділянкою в порядку
спадкування.

Позивач зазначав, що його батьку ОСОБА_6
на підставі державного акту від 3 липня
2005 року належало право постійного
користування земельною ділянкою,
площею 38, 1 га для розширення
селянського (фермерського)
господарства, розташованої на
території Кашперо-Миколаївської
сільської Ради народних депутатів. В
грудні 2013 року батько помер, позивач є
єдиним спадкоємцем, проте нотаріусом
відмовлено йому у видачі відповідного
свідоцтва.

Посилаючись на викладене, просив
визнати за ним право постійного
користування вказаною земельною
ділянкою в порядку спадкування за
законом.

Рішенням Баштанського районного
суду Миколаївської області від 23
жовтня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просить вказане рішення суду
скасувати, посилаючись на
незастосування судом норм
матеріального права, які підлягали
застосуванню, та по справі ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
приймали участь в судовому засіданні,
дослідивши письмові докази по справі,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
відповідно до положень ст. 92 ЗК України,
не передбачено передачу в постійне
користування земельної ділянки
громадянам, а відповідно до положень
ст. 1225 ЦК України спадкуванню підлягає
лише право власності на земельну
ділянку, спадкування ж права
користування земельною ділянкою
(емфітевзис), як роз'яснено в п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7 "Про
судову практику у справах про
спадкування", як вважав суд, не є
можливим, оскільки позивач не може
бути стороною відносин емфітевзису.

С зазначеним висновком суду не можна
погодитись, оскільки він протирічить
нормам процесуального та
матеріального права.

Із змісту позовних вимог
вбачається, що батьку позивача ОСОБА_6
на підставі державного акту від 3 липня
1995 року належало право користування
земельною ділянкою площею 38, 1 га на
території Кашперово-Миколаївської
сільської ради народних депутатів для
розширення селянського фермерського
господарства (а.с.39).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.38).

Позивач, в установлений строк
прийняв спадщину та отримав свідоцтво
на право спадкування після смерті
батька на іншу земельну ділянку (а.с.48).

Відповідно до положень ст.1218 ЦК
України встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Проте, постановою від 3 жовтня 2014
року приватним нотаріусом
Баштанського районного нотаріального
округу позивачу відмовлено в видачі
свідоцтва на право спадкування права
постійного користування спірною
земельною ділянкою, в зв'язку з тим, що
спадкодавець не був власником спірної
земельної ділянки (а.с. 14).

З роз'яснень, викладених в п. п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року за № 7 "Про
судову практику у справах про
спадкування" вбачається, що за
наявності умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину, вимоги про визнання
права на спадщину судовому розгляду не
підлягають і лише в разі відмови
нотаріуса в оформленні права на
спадщину особа може звернутись до суду
за правилами позовного провадження.

При цьому, відповідно до Закону України
" Про нотаріат" нотаріус відмовляє у
вчиненні нотаріальної дії, якщо не
подано відомості та документи ,
необхідні для вчинення нотаріальної
дії. Постанова про відмову у вчиненні
нотаріальної дії може бути оскаржена
до суду, як то встановлено ст. 50 Закону
України "Про нотаріат".

Позовне провадження характеризується
наявністю матеріально-правового спору
між сторонами. Таким чином,
відповідачем у справі стосовно спору
щодо спадкового майна мають бути інші
спадкоємці, які прийняли спадщину. А у
разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
прав на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмова від її
прийняття, відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідного органу місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини, як то встановлено ст. 1277 ЦК
України.

Проте, районний суд, у супереч вимогам
ст. 214, 215 ЦПК України, не звернув уваги
на вказані вище обставини, відповідно
до вимог ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив
особам, які брали участь у справі їх
права та обов'язки відповідно до
наведених норм права та не попередив
про наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій, не з'ясував коло
спадкоємців, які в установлений
законом спосіб прийняли спадщину, та
відповідно від встановленого не
визначився з належним відповідачем у
даній справі, в порядку ст. 33 ЦПК
України, вирішивши по суті спадковий
спір пред'явлений до Головного
управління Держземагенства у
Миколаївській області та Відділу
Держземагенства у Баштанському районі
Миколаївської області, які є
неналежними відповідачами.

Відповідно до положень п.п.1,3 ст. 303
ЦПК України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Однак, апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно з роз'ясненням, які містяться
в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку" № 12 від 24 жовтня 2008 року, якщо
помилки у оскаржуваному рішенні
стосуються фактичної сторони справи чи
правового обґрунтування рішення, то їх
усунення необхідно вважати зміною
рішення.

Враховуючи, що відповідно до положень
ч. 1 ст. 304 ЦК України, колегія суддів
позбавлена права заміни неналежного
відповідача, то оскаржуване рішення
районного суду в частині зазначення
правової підстави відмови в
задоволенні позову підлягає зміні, із
зазначенням іншої правової підстави
відмови в задоволенні позову, а саме -
пред'явлення позову до неналежного
відповідача.

В іншій же частині оскаржуване
рішення, тобто в частині висновку про
відмову в задоволенні позову, підлягає
залишенню без змін.

За вказаних обставин, позивач, при
наявності зазначених в наведеному
рішенні умов, не позбавлений права
повторного звернення до суду з
аналогічним позовом.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 , 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду
Миколаївської області від 23 жовтня 2014
року в частині правового
обґрунтування підстави відмови в
задоволенні позову змінити, вказавши
як правове обґрунтування відмови в
задоволенні позову - пред'явлення
позовної вимоги до неналежного
відповідача.

В іншій частині вказане рішення
суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді