Номер провадження: 22-ц/785/7294/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П,

ОСОБА_2А,

за участю секретаря Феленко В.В.,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту,

встановила:

20 травня 2014 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, звернулася до суду позовом, в якому ставила питання про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 на імя ОСОБА_3, та накладення арешту на квартиру № 97, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, буд. 68 (далі спірна квартира), шляхом заборони Третій одеській державній нотаріальній конторі м. Одеси видавати свідоцтво на право власності вищевказаної квартири по заповіту.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 13 грудня 2013 року була відкрита спадщина після смерті рідної бабусі ОСОБА_5 - ОСОБА_6, яка мешкала у спірній квартирі та яка належала їй на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва від 12 січня 2009 року, виданого Київською райдержадміністрацією м. Одеси.

Після смерті спадкодавця, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, звернулася до державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналась, що бабуся заповідала усе належне їй майно відповідачу ОСОБА_3

Однак, ОСОБА_4 вважала, що вказаний заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки під час його складання та підписання ОСОБА_6 внаслідок хвороби, прийняття медикаментів та під впливом сторонніх осіб, не усвідомлювала значення своїх дій в повній мірі.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити та пояснив суду, що заповіт був складений та посвідчений державним нотаріусом за пять років до смерті спадкодавця, яка в повній мірі розуміла свої дії, психічними захворюваннями не страждала, правочин вчинено відповідно до закону, а отже волевиявлення спадкодавця розпорядитися своїм майном, як це вказано у заповіті, було вільним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2014 року по справі № 520/5822/14-ц, у вигляді накладення арешту на спірну квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_6, та щодо встановлення Третій одеській державній нотаріальній конторі заборони видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування вищевказаного рішення суду та ухвалення нового, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду даної справи не було встановлено підстав для визнання заповіту недійсним, так як заповіт складено особою, яка мала на це право, а також вимоги щодо форми заповіту порушені не були. Волевиявлення було вільним, відповідало волі заповідача, яка на момент складання заповіту ніякими психічними захворюваннями не страждала.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що спадкодавцю ОСОБА_6 на праві приватної власності належала спірна квартира, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про право власності від 12 січня 2009 року (а.с.40).

21 січня 2009 року ОСОБА_6 на імя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 5-158 (а.с.35).

На протязі майже пяти років зазначений заповіт не скасовувався і не змінювався.

13 грудня 2013 року через хворобу серця спадкодавець ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-ЖД за № 357255, актовий запис № 12117, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с.48).

Судом обґрунтовано встановлено, що спадкодавець приходилась дружиною померлого двоюрідного дідуся спадкоємця ОСОБА_3 - ОСОБА_9. За останні роки життя спадкодавець ОСОБА_6 мала лише хворобу колінних суглобів, у зв'язку з чим вона потребувала сторонньої допомоги для прибирання квартири, принесення продуктів, ліків, прання білизни тощо. Саме з цих підстав, в червні 2008 року спадкодавець запропонувала бабусі ОСОБА_3, яка приходилась рідною сестрою ОСОБА_9, щоб онуки доглядали та допомагали їй, а за це вона заповість їм квартиру.

У звязку з цим, відповідач ОСОБА_7 з дружиною на протязі п'яти с половиною років доглядали та допомагали у всьому спадкодавцю ОСОБА_6: купували продукти, оплачували ліки.

Судом також обґрунтовано встановлено, що поховання спадкодавця здійснював ОСОБА_7 за власні кошти, що підтверджується договором-замовленням на організацію проведення поховань від 15 грудня 2013 року з ФОП ОСОБА_10 та договором-замовленням на організацію та проведення поховання № 012391 з КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» (а.с.50-51).

Колегія суддів зазначає, що вказані обставини не відіграють правового значення для вирішення питання щодо дійсності заповіту, однак спростовують доводи заявника апеляційної скарги про те, що спадкоємець ОСОБА_7 є сторонньою особою спадкодавцю ОСОБА_6, яка безпідставно і незаконно заповіла йому свою квартиру.

Суд також обгрунтовано спростував доводи позивачки ОСОБА_4 про те, що після смерті батька спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_11, а саме 23 липня 2003 року, покійна бабуся просила, щоб онука ОСОБА_5 мешкала з нею та при необхідності допомагала їй, оскільки відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5 народилась 05 серпня 2000 року, а отже трьохлітня онука не могла допомагати своїй бабусі.

При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які були допитані в судовому засіданні, та які показали суду, що вони були близькими подругами спадкодавця ОСОБА_6, знайомі багато років.

Вказані свідки показали суду, що спадкодавець ОСОБА_6 мала лише хворобу колінних суглобів та через це потребувала сторонньої допомоги, яку їй надавав відповідач ОСОБА_7 на протязі п'яти с половиною років до її смерті, а саме: допомагав їй матеріально, купував ліки, продукти харчування. Вказані свідки зазначили, що ОСОБА_6 розповідала їм, що склала заповіт на ім'я ОСОБА_3, оскільки останній їй у всьому допомагав та доглядав за нею. Крім того зазначили, що ОСОБА_6 психічними захворюваннями не страждала, на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебувала. Витрати на поховання та ритуальні послуги ОСОБА_6 ніс ОСОБА_7

При цьому позивач ОСОБА_4 ні за життя ОСОБА_6, ні під час її поховання ніяким чином не надавала матеріальної або іншої допомоги.

Таким чином, з посиланням на ст.ст. 203, 215, 1233, 1234, 1257 ЦК України, суд дійшов обґрунтованого і правильного висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним або нікчемним.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги з приводу того, що спадкодавець ОСОБА_6 на час складання заповіту на імя ОСОБА_3 не в достатній мірі розуміла значення своїх дій та не керувала ними, то ці доводи спростовуються вищевикладеними обставинами, а також наступним.

Так, на вимогу суду з Третьої одеської державної нотаріальної контори до суду надійшла копія спадкової справи ОСОБА_6, які було досліджено в судовому засіданні та встановлено, що заповіт відповідає вимогам законодавства на час його складання.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, її заявник ОСОБА_4 також просила суд призначити у справі судову медичну психолого-психіатричну експертизу для зясування питання: чи розуміла значення своїх дій та чи могла керувати ними ОСОБА_6 в період підписання заповіту (а.с.89).

З цією метою заявник апеляційної скарги ОСОБА_4 надала також до суду клопотання про витребування доказів у справі, а саме: із Приватної психіатричної клініки «Salus Populi Supremalex» - медичну карту амбулаторного хворого ОСОБА_6, із Одеського обласного психоневрологічного диспансеру, Одеського міського психоневрологічного диспансеру, Одеського обласного наркологічного диспансеру - медичної документації про проходження лікування амбулаторного хворого ОСОБА_6, оскільки на її думку остання проходила лікування у зазначених закладах (а.с.111).

Однак, до суду апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги та її представник ОСОБА_14 двічі не зявились.

При цьому, розгляд справи, який був призначений на 30.09.2014 року, був відкладений за клопотанням представника ОСОБА_14 на 21.10.2014 року, на 09.30 год. (а.с.99, 113).

Однак, в наступне судове засідання ні заявник апеляційної скарги, ні її представник не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції зявився відповідач ОСОБА_7, який надав суду довідки із Одеського обласного медичного центру психічного здоровя про те, що ОСОБА_6 згідно даних архіву, реєстратури та картотеки психіатричного та наркологічного обліку не значиться (а.с.122,123). Аналогічна довідка також була надана Комунальною установою «Міський психіатричний диспансер» (а.с.124).

Крім того, згідно Постанови слідчого відділу Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 15 жовтня 2014 року Приватної психіатричної клініки «Salus Populi Supremalex» не існує і вона не реєструвалась (а.с.127).

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про витребування вищевказаних доказів у справі.

У звязку з цим, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання про призначення у справі судової медичної психолого-психіатричної експертизи, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу того, що спадкодавець ОСОБА_6 на час складання заповіту на імя ОСОБА_3 перебувала на обліку в медичних установах з приводу психіатричного чи наркологічного захворювання.

Крім того, матеріали справи взагалі не містять обєктивних, належних, достатніх і допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_6 на час складання заповіту на імя ОСОБА_3 перебувала у такому стані, який би перешкоджав їй розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При цьому, колегія суддів також враховує, що з моменту складання спірного заповіту і до смерті спадкодавця ОСОБА_6 пройшло майже 5 років, однак ні вона, ні інші особи не піддавали сумніву правомірність складання заповіту.

Тобто висновки суду про те, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, під час складання заповіту 21 січня 2009 року була здоровою людиною та в цей період не хворіла психічними хворобами й не перебувала на обліку в будь-якій психіатричній чи наркологічній установі, а тому в момент складання заповіту повністю розуміла значення своїх дій та вільно керувала ними, не спростовані ні матеріалами справи, ні заявником апеляційної скарги.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_15

ОСОБА_2