Справа № 162/572/14-ц Провадження № 22-ц/773/1806/14 Головуючий у 1 інстанції: Покидюк М.В.
Категорія: 41 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача редакції Любешівської районної газети "Нове життя" - ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, редакції Любешівської районної газети "Нове життя" про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання заподіяння моральної шкоди, спростування недостовірної інформації за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 21 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2, редакції Любешівської районної газети «Нове життя» із вищевказаним позовом, покликаючись на те, що у Любешівській районній газеті «Нове життя» за ІНФОРМАЦІЯ_1 надрукована та поширена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої є Любешівський селищний голова ОСОБА_2 На думку позивача, відповідач свідомо опублікував наклепницькі, недостовірні та перекручені факти, чим принизив його, ОСОБА_1, честь, гідність та ділову репутацію, а редактор районної газети «Нове життя» легковажно, не провівши будь-якої перевірки викладених автором статті фактів, надрукувала дану статтю.

Зокрема, на думку позивача, є вигадкою і наклепом інформація про те, що з обійстя ОСОБА_1 по каналізаційних трубах стікали фекалії прямо в річку, де знаходяться два пляжі, оскільки ніяких труб там не було, так як ні члени його сім'ї, ні сусіди їх не прокладали і в будинку в них не має туалету. Також недостовірною є інформація про те, що він ховався від обурених сусідів через те, що нечистоти попадали десятиліттями в річку, в якій любешівці купались і ловили рибу.

Невірно трактована позиція відповідача щодо його, позивача, висловлювання про відставку селищного голови (ОСОБА_2), оскільки ОСОБА_5, як член ради громадського об'єднання «Майдан» особисто подав в селищну раду заяву від понад 20 депутатів, яка була зареєстрована в раді, чого не визнає позивач. Чим також робить неправдиве звинувачення в його адресу.

Він палко підтримував Євромайдан і його вимоги, а тому «іронічні» звинувачення щодо його, позивача, уподобання, патріотизму та професійних якостей з боку ОСОБА_2 також носять частину негативної інформації.

Крім того, відповідач з метою приниження ділової репутації позивача зробив посилання у абзаці третьому на те, що з його вини «опинився в руїнах» Зарудчівський завод силікатної цегли.

Разом з тим, ОСОБА_2 опубліковано і наклеп про самовільно зайняту земельну ділянку на березі річки Стохід, оскільки будівельні матеріали, які там знаходилися заважали проведенню будівельних робіт, у зв'язку з чим на позивача було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Опубліковано також і неправдиву інформацію про те, що оприлюднивши свої демократичні позиції, він вчинив адміністративне правопорушення. Проте, вважає, що не є порушенням закону критика і обговорювання дій керівників, оскільки позивач порекомендував відповідачу з честю піти у відставку, що не є чимось образливим чи «смертельним».

Спотворюючи факти, автор статті пише про лицемірство з його сторони, зокрема, в абзаці 11 вказано: «Ви - лицемір, адже не так давно в переповненому залі районного Будинку культури привселюдно принижували ОСОБА_7, а тепер його возвеличуєте». Проте, зазначене не відповідає дійсності, оскільки вважає, що за своїми переконаннями завжди говорить правду.

У тому ж абзаці даної статті іронічно зазначено, що у ОСОБА_1 не має вищої освіти, що робить підстави створити враження для невизначеного кола осіб про низький рівень освіти, інтелекту і т.п.

Відповідачі поряд з іншим, незаконно поширили конфіденційну інформацію щодо позивача, зокрема, дані про освіту, без отримання попередньої згоди на це та без будь-яких на те підстав.

Позивач чотири рази звертався до редактора газети ОСОБА_8 з вимогою надрукувати його спростування, надавав докази наклепів, але редактор, нехтуючи його законними правами на спростування, так і не опублікувала його. Такі дії редактора нанесли великої моральної шкоди, адже велика кількість читачів повірили публікації і до цього часу вважають позивача ,,негідником'', яким намагався виставити його у статті любешівський селищний голова ОСОБА_2

Стверджуючи, що розповсюджена відповідачем ОСОБА_2 інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, позивач просив: визнати недостовірними та такими, що ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію, відомості, опубліковані у статті ОСОБА_2 «ІНФОРМАЦІЯ_2» та поширені ІНФОРМАЦІЯ_1 газетою «Нове життя»; визнати наклепом дії відповідачів з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» та поширені відносно позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 газетою «Нове життя»; зобов'язати редакцію газети «Нове життя» опублікувати спростування позивача протягом 15 днів після набрання рішенням суду законної сили на тій самій сторінці й тим самим шрифтом, що й спростовувана стаття; витрати, пов'язані зі спростуванням відомостей, поширених відповідачами ІНФОРМАЦІЯ_1 у газеті «Нове життя», покласти на відповідачів; стягнути з відповідачів на його користь судові та інші витрати, пов'язані з розглядом даної справи (поштовим переказом на його адресу протягом 15 днів після набрання рішенням законної сили); визнати, що публікацією та поширенням статті відповідачами була завдана моральна шкоду позивачу; визнати, що в опублікованій та поширеній статті відповідачами була незаконно оприлюднена конфіденційна інформація про позивача.

Рішенням Маневицького районного суду від 21 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладена у статті оспорювана позивачем інформація не є такою, що ганьбить ОСОБА_1 як людину, чи принижує його честь, гідність, ділову репутацію, а є лише вираженням автором його особистих поглядів щодо особи позивача, його оціночним судженням, а тому ніяким чином не порушує особисті немайнові права та не може бути визнана недостовірною, внаслідок чого не підлягає спростуванню.

Такі висновки суду зроблені передчасно без повного з'ясування всіх обставин справи, а тому рішення суду першої інстанції не може вважатись обґрунтованим.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із даним позовом та покликаючись, як на підставу своїх вимог, на ст. 277 ЦК України, ОСОБА_1 просив зобов'язати редакцію газети спростувати поширену ОСОБА_2 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» вищевказану недостовірну інформацію щодо нього шляхом опублікування на шпальтах цієї газети спростування на тому місці, де містилася вищезгадана стаття, та визнати що даною публікацією йому було спричинено моральну шкоду.

Відповідно до ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

За змістом ст.ст. 270, 297, 299 ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, належать право на повагу до гідності і честі та право на недоторканість ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч. 6 ст. 277 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що особа, яка вважає, що її особисті немайнові права порушені в результаті поширення, на її думку, недостовірної інформації щодо неї має право на спростування такої інформації.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації та повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

В ході розгляду даної справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у Любешівській районній газеті «Нове життя» опублікована стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої є ОСОБА_2

Аналіз опублікованої статті свідчить про те, що суть викладеної у ній інформації зводиться до критики позивача, його дій та інтересів.

Разом з тим, як вбачається з тексту статті у ній міститься інформація щодо фактичних обставин, які на переконання автора, мали (мають) місце в дійсності.

Зокрема в абзаці 4 даної статті зазначено «Коли екскаватор зупинився навпроти обійстя ОСОБА_1 натрапивши на щось тверде, то виявилось що це були каналізаційні труби, по яких фекалії стікали прямо в річку».

Відтак в силу вищенаведених норм закону відповідачі мали б довести, що вказані обставини відповідають дійсності.

Обґрунтовуючи своє рішення в даній частині суд першої інстанції, зазначив, що свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили наявність труб для відведення нечистот від обійстя позивача до річки Стохід.

Проте, зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, з заслуханих судом апеляційної інстанції показів свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 слідує, що останні працюючи у комунальній службі за проханням ОСОБА_1 у 2012 році здійснювали очищення вигрібних ям, що розміщені на території домогосподарства позивача. При цьому щодо наявності стічних труб, пояснювали, що особисто їх не бачили, а лише чули про їх існування від сторонніх осіб, прізвищ яких не пам'ятають.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що будучи присутнім в обійсті ОСОБА_1 з особистих питань, побачив, як стічні труби від будинковолодіння останнього виходили в річку. Однак, такі покази свідка не узгоджуються із поясненнями відповідача ОСОБА_2, який зазначав, що труби були закладені на відстані одного метра від поверхні землі, що само по собі виключає можливість побачити їх на перший погляд.

В судді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 зазначав, що сам особисто був присутнім при тому, як екскаватор навпроти будинковолодіння ОСОБА_1 наткнувся на труби, з яких фекалії стікали у річку. При цьому не зміг пояснити ОСОБА_2, чому виявлене не було жодним чином зафіксовано. Також ОСОБА_2 не зміг пояснити чому інформація, щодо стоку нечистот у річку не була повідомлена санітарно-епідеміологічній службі району.

Стверджуючи про те, що екскаватор наткнувся на труби по яких нечистоти стікали в річку, відповідачі не клопотали про допит водія екскаватора, який би міг або підтвердити, або ж спростувати викладену у статті інформацію.

Представник відповідача редакції Любешівської районної газети «Нове життя» зазначила, що перед опублікуванням оспорюваної статті, нею був зроблений відповідний запит на адресу селищного голови ОСОБА_2, щодо підтвердження обставин порушення ОСОБА_1 земельного законодавства, зокрема самовільного зайняття земельної ділянки та прокладення стічних труб та лише після отримання відповіді, яка вказувала, що всі матеріали по даному питанню знаходяться в Любешівському районному суді, стаття була опублікована. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 зазначила, що нею не з'ясовувалось, яка саме справа щодо ОСОБА_1 знаходиться в суді та які результати її розгляду.

Як вбачається з відповіді ОСОБА_3 № 255/23 від 20.05.2014 року, яка надавалась селищним головою ОСОБА_2, останній повідомляв, що всі матеріали щодо захоплення земельної ділянки прибережної смуги річки Стохід ОСОБА_1 та розміщення на ній будівельних матеріалів, під якими знаходяться каналізаційні труби перебувають в Любешівському районному суді (а. с. 32). За змістом даної відповіді така жодних фактичних даних щодо наявності стічних труб не містила.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні суду перебувала лише адміністративна справа № 2-9-783/11-0309 за позовом ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та скасування постанови від 17 жовтня 2011 року про накладення адміністративного стягнення за порушення земельного законодавства. З оглянутих матеріалів даної справи вбачається, що при її розгляді жодним чином не обговорювалось питання та не досліджувались докази щодо наявності каналізаційних труб, які розміщені на території обійстя ОСОБА_1.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі в порушення положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надали жодних належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б підтвердили викладену в оспорюваній статті інформацію щодо наявності каналізаційних труб по яких фекалії з обійстя ОСОБА_1 стікали прямо в річку Сто хід, де знаходяться два пляжі та про те, що нечистоти попадали десятиліттями в річку в якій любешівці купались і ловили рибу. Таким чином, дана інформація не може вважатись достовірною, а відтак підлягає спростуванню.

Щодо інформації «17 жовтня 2011 року головний Державний спеціаліст з контролю за охороною та використанням земель ОСОБА_12 винесла Постанову № 16 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу, а 14 листопада того ж року Любешівський районний суд відмовив ОСОБА_1 у скасуванні цієї Постанови, і йому довелось сплатити штраф та забрати будівельні матеріали із самовільно зайнятої земельної ділянки на березі річки Стохід, які заважали проведенню будівельних робіт», будучи фактичними даними дана інформація підтверджена належними доказами. Так, відповідно до постанови управління держкомзему у Любешівському районі Волинської області (а. с. 97) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 53-1 КпАП України, зокрема у порушенні ст.ст. 125, 126 ЗК України. За текстом даної постанови ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,0078 га, яка відноситься до прибережної захисної смуги річки Стохід для розміщення бетонних плит. Правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку відсутні. Постановою Любешівського районного суду від 14.11.2011 року в адміністративному позові ОСОБА_1 про скасування даної постанови відмовлено. Відтак дана інформація не може вважатись недостовірною, а відтак, такою що принижує честь та гідність позивача.

Щодо інформації «Лукавить ОСОБА_1, коли каже, що я відмовляюсь скликати позачергову сесію про мою відставку, адже ніхто з 30-ти депутатів до мене з цього приводу не звертався та й немає жодних підстав, які передбачає ст. 79 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», а сам же я заяви про дострокове звільнення писати не збираюсь», яку позивач називає наклепом в свою адресу слід зазначити наступне. На підтвердження ініціювання депутатами проведення позачергової сесії Любешівської селищної ради та відмову ОСОБА_2 у її проведені, позивач надав пояснювальну записку ОСОБА_5 адресовану редактору газети «Нове життя» ОСОБА_3 (а. с. 8). За змістом даної записки ОСОБА_5 стверджує що особисто 24.03.2014 року заніс у Любешівську селищну раду заяву з підписами понад 20 депутатів селищної ради, які вимагають проведення сесії селищної ради. Вказуючи про те, що така заява при ньому була зареєстрована в журналі реєстрації секретарем селищної ради, не вказує номер такої реєстрації та не додає копію такої заяви. Натомість відповідач ОСОБА_2 надав для огляду та дослідження протокол тридцять третьої сесії Любешівської селищної ради шостого скликання від 20.05.2014 року. Згідно даного протоколу в порядку денному при присутності 30 депутатів ради не ініціювалось питання щодо недовіри селищному голові (а. с. 49-51). Необґрунтованим вважається і необхідність звернення ОСОБА_5, який не був на той час депутатом Любешівської селищної ради, з заявою про необхідність проведення сесії ради. Статтею 79 ЗУ «Про місце самоврядування» передбачено вичерпний перелік підстав дострокового припинення повноважень селищного голови.

Щодо іншої інформації у статті, а саме: «Після цього ОСОБА_1 довго ховався від обурених сусідів»; «Коли в Любешові на центральній площі проводився мітинг на підтримку Євро майдану я публічно висловив своє ставлення до подій в Києві і отримав схвальні оплески присутніх, але серед виступаючих я не побачив ОСОБА_1, який мабуть, вичікував, коли прийдуть «свої». Адже тривалий час він очолював партійну організацію Зарудчівського заводу силікатної цегли, який опинився в руїнах»; «Фундаментні блоки, плити перекриття та інші залізобетонні вироби з цього заводу…»; «ОСОБА_1, ви пішли проти людей через свої меркантильні інтереси, вчинивши адміністративне правопорушення і виконали чиєсь замовлення, спаплюживши мене в газеті»; «Ви - лицемір, адже не так давно в переповненому залі районного будинку культури привселюдно принижували ОСОБА_7, а зараз його возвеличуєте»; ««шановним» ОСОБА_1; «ваш комуністичний час давно минув, шановний секретарю партійної організації, про який Ви чомусь не хочете згадувати»; «Пропоную і Вам, ОСОБА_1, у Ваших 67 років та іншим нинішнім «мудрим люстраторам» сьогодення взяти участь у чергових виборах селищного голови і депутатів», то така інформація є критичним, оціночним та суб'єктивним судженням автора та викладена з дотримання вимог ст. ст. 2, 9, 29, 30 Закону України "Про інформацію", ст. 2, 34 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (преси) в Україні", ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, викладена у статті інформація не спрямована на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а використані в ній мовностилістичні засоби відповідають загальному критичному тону цілої статті і не можуть бути розцінені як образливі та принизливі.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Згідно з роз'ясненнями, даними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідач ОСОБА_2 такі свої висловлювання в адресу ОСОБА_1 та в його адресу пояснив тим, що у такий спосіб він дав свою оцінку діяльності позивача. З контексту статті випливає, що ОСОБА_2 не оприлюднив конкретних фактичних даних, за винятком тих, які визнанні судом недостовірними, а лише висловив з використанням мовностилістичних засобів у гіперболізованій та алегоричній формі свою оцінку діяльності та діям ОСОБА_1

Беручи до уваги вищевикладене, позивач ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутись до редакції Любешівської районної газети «Нове життя» з клопотанням про розміщення спростування або ж відповіді оціночних суджень висловлених ОСОБА_2 в його адресу, що викладенні в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2». При цьому текст спростування або ж відповіді має відповідати положенням ст. 37 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації.

Крім того, не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання незаконного оприлюднення конфіденційної інформації відносно нього, оскільки за текстом оспорюваної статті така інформація, яка б відповідала поняттю конфіденційності, визначеному ст. 21 ЗУ «Про інформацію» у ній відсутня.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Підлягає визнанню недостовірною та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_1 викладена в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» опублікована в Любешівській районній газеті «Нове життя» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 інформація про те, що були виявлені каналізаційні труби по яких фекалії стікали з обійстя ОСОБА_1 прямо в річку де знаходяться два пляжі та про те, що нечистоти попадали десятиліттями в річку в якій любешівці купались і ловили рибу.

Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. В матеріалах справи відсутні дані які б стверджували , що на час опублікування спростовуваної статі або ж на час розгляду справи ОСОБА_1 був працевлаштований, або виконував інші управлінські функції, або виконував громадську роботу, а відтак вимога про захист ділової репутації не є обґрунтованою, а тому не підлягає до задоволення.

Крім того, судом визнається недостовірною інформація, яка безпосередньо стосується лише честі та гідності ОСОБА_1, як особистості, та не пов'язана з тією чи іншою професійною, громадською діяльністю.

З врахуванням норм закону, що регулюють дані правовідносини слід зобов'язати редакцію газети «Нове життя» опублікувати протягом місяця з дня ухвалення даного рішення в газеті «Нове життя» в рубриці «Спростування» або на тій самій полосі, і тим самим шрифтом, що й спростовувана інформація спростування визнаної судом недостовірної інформації.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відтак, Законом визначений конкретний спосіб захисту у випадку приниження честі та гідності, а саме відшкодування моральної шкоди.

Відтак, вимога позивача про визнання заподіяння моральної шкоди не підлягає до задоволення, оскільки не є способом захисту порушеного права.

Відповідно до ст.88 ЦПК України в користь позивача підлягають стягненню з відповідачів понесені судові витрати в сумі 365 гривень 40 копійок по 182 гривні 70 копійок з кожного (243 грн. 60 коп. судового збору за подання позову та 121 грн. 80 коп. суд збору за подання апеляційної скарги).

Інші витрати, понесені ОСОБА_1, не можуть бути відшкодовані виходячи з наступного.

В силу ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи ( витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача).

Послуги банку, вартість CD дисків, поштові послуги за апеляційну скаргу, вартість електронної копії судового засідання, придбання ліків (а. с. 229, 256), які включені ОСОБА_1 до розрахунку судових витрат, пов'язаних з розглядом справи не можна в розумінні вищенаведеної норми останні вважати такими, оскільки вони даною нормою не передбачені.

Вартість проїзду, яка підтверджена чеками на придбання бензину (а. с. 229, 256), належним чином позивачем не обґрунтована. Зокрема, ОСОБА_1 не вказано, який транспортний засіб він використовував з метою явки в судове засідання, яка кількість палива даним транспортом затрачається, не зазначив відстань яка долалась ним на судові засідання. Відтак, суд позбавлений можливості перевірити правильність таких витрат. Крім того, дані чеки не стверджують, що придбане і використане пальне пов'язане з явкою ОСОБА_1 в судові засідання.

Набір, друк позовної заяви та апеляційної скарги (а. с. 229) не є правовою допомогою, а лише технічним набором тексту про що в судовому засіданні підтвердив ОСОБА_1, а відтак з врахуванням ст. 79 ЦПК України понесенні позивачем у зв'язку з цим витрати не можуть бути стягнуті з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 21 жовтня 2014 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення .

Позов задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_1 викладену в статті «Відповідь «номенклатурника» або Як і чим живе Любешів» опубліковану в Любешівській районній газеті «Нове життя» НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію про те, що були виявлені каналізаційні труби по яких фекалії стікали з обійстя ОСОБА_1 прямо в річку де знаходяться два пляжі та про те, що нечистоти попадали десятиліттями в річку в якій любешівці купались і ловили рибу.

Зобов'язати редакцію газети «Нове життя» опублікувати протягом місяця з дня ухвалення даного рішення в газеті «Нове життя» в рубриці «Спростування» або на тій самій полосі, і тим самим шрифтом, що й спростовувана інформація спростування визнаної судом недостовірної інформації.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, редакції Любешівської районної газети «Нове життя» в користь ОСОБА_1 365 гривень 40 копійок судових витрат по 182 гривні 70 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: