Справа № 466/289/11 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/6779/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 «Ірокс» - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 «Ірокс», треті особи ТзОВ «Галичбудмонтаж», Інспекція Держархбудконтролю про зобовязання до вчинення дій. Визнання права на користування приміщенням мансарди, визнання права власності.

Дане рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує на те, що відповідач ОСОБА_5 «Ірокс» згідно умов договору підряду будівництва обєкта незавершеного будівництва № 36/6 від 15.06.2011 року зобовязувався передати їй у власність спірну квартиру ще в четвертому кварталі 2011 року, однак на протязі чотирьох років свого зобовязання так і не виконав. Крім того, переконує суд в тому, що ОСОБА_5 «Ірокс» також зобовязувався передати їй у користування стрихове приміщення з вікном загальною площею 45, 05 кв. м. над квартирою № 218 у 6-ій секції будинку № 418 на вул. Шевченка в м. Львові, що підтверджується вищевказаним договором. Із врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

В судове засідання представники третіх осіб ТзОВ «Галичбудмонтаж» та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області не з`явилися хоча були належним чином повідомлені (а.с.192-193). що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 «Ірокс» - ОСОБА_6 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Відповідно до ч. 2 ст. 875 ЦК України, договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Згідно з ч. 1 ст. 876 ЦК України, власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 15.06.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір підряду будівництва №36/6 (а.с.8-12), за умовами якого відповідач зобов`язувався передати на праві власності позивачу квартиру №218 у 6-ій секції на вул. Шевченка 418 у м. Львові. Вказане житло розташоване на 10-му поверсі будинку, його площа складає 48,0 кв.м. Умовами договору передбачено, що вартість одного квадратного метра житла складає 5500 грн. На виконання цього договору та додатків до нього, що підписувалися сторонами в подальшому, позивачем ОСОБА_2, було внесено кошти у розмірі 254 914 грн., що згідно договору вартості однокімнатної квартири №218, нумерація якої на даний час змінено на №218 «А», що стверджується технічною документацією.

Також, як вбачається з тексту договору підряду будівництва №36/6 від 15.06.2011 року, укладеного між позивачем та відповідачем, приміщення мансарди не було предметом угоди, а будь-які усні домовленості про можливість подальшої передачі у приватну власність приміщень над квартирою, позивачці не надають права користуватись такими.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, судом встановлено, що 14.01.2010 року між ОСОБА_5 «Ірокс» та ТзОВ «Галичбудмонтаж» було укладено договір підряду на виконання будівельно-монтажних робіт, згідно умов якого актом прийому передачі від 12.01.2012 року квартиру №221 «А» на вул. Шевченка. 418 площею 47,4 кв.м. вартістю 189 600 грн. було передано ТзОВ «Галичбудмонтаж».

Отже, в силу ст.334 ЦК України право власності ТзОВ «Галичбудмонтаж» на зазначене майно виникло з моменту підписання вказаного акту прийому передачі, тобто з 12.01.2012р.

Відповідно до технічної документації на будинок та Декларацію про готовність обєкта до експлуатації по багатоквартирному будинку №418 на вул. Шевченка у м. Львові квартира, яка була передана відповідачем ОСОБА_5 «Ірокс» третій особі ТзОВ «Галичбудмонтаж» обладнана на мансардному поверсі споруди та розташована над квартирою №218 «А» позивачки ОСОБА_2, а відтак стрихового приміщення на даний час не існує.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачка ОСОБА_2, згідно договору підряду будівництва №36/6 від 15.06.2011 року, не набула права власності на стрихове приміщення (мансарду) над квартирою №218 по вул. Шевченка, 418 у м. Львові, оскільки майнові права на квартиру №221»А» по вул. Шевченка, 418 у м. Львові належать ТзОВ «Галичбудмонтаж».

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів Україні про внесення змін до правил користування приміщеннями житлових будинків від 24.01.2006 року користування приміщеннями житлових будинків здійснюється згідно свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди).

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У порушення цих вимог позивачкою ОСОБА_2 на підставі належних та допустимих доказів не доведено того, що вона має право на користування стриховим приміщенням (мансардою).

Вищенаведеним також спростовуються твердження апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_5 «Ірокс» зобовязувався передати позивачу ОСОБА_2 стрихове приміщення в приватну власність.

Згідно ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Зважаючи на вищезгадані норми, позивачем позовні вимоги не уточнювалися, хоча судом першої інстанції надавалось таку можливість в тому, числі визначитись з колом відповідачів, та зважаючи на те, що на даний час майнові права належать ТзОВ «Галичбудмонтаж», а відтак колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовили у задоволені згаданих позовних вимогах.

Доводи апелянта про те, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі є безпідставними, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_7