Справа № 445/1145/14 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/5018/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника Золочівського МВЖКП - Наконечної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 червня 2014 року у справі за позовом Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Золочівське міське виробниче житлово-комунальне підприємство звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачка зареєстрована у АДРЕСА_1. Ця квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку комунального житлового фонду, утримання і експлуатацію якого здійснює Золочівське МВЖКП. Загальна площа квартири відповідачки становить 56,02 кв. м. Золочівське МВЖКП надає відповідачці житлово-комунальні послуги, а вона зобов'язана щомісячно їх оплачувати. Претензій до них з боку відповідачки щодо ненадання або неповного, неякісного надання житлово-комунальних послуг не надходило. Золочівська міська рада Львівської області 27.04.2011 року прийняла рішення № 137, яким затвердила тарифи на утримання житла. В порушення вимог п. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідачка не уклала договору з МВЖКП про надання житлово-комунальних послуг по утриманню багатоквартирного житлового будинку. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 17.08.2011 року судовий наказ № 2-с-47/11 про стягнення з ОСОБА_3 в користь МВЖКП заборгованості в розмірі 2 429,31 грн. був скасований. Оскільки ОСОБА_3, порушуючи вимоги ст. ст. 66, 68 ЖК України, ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», п. 14 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», не погасила заборгованості і надалі відмовляється проводити оплату за надані послуги, то утворилася заборгованість, яка станом на 1 квітня 2014 року становить 4 816,03 грн., яку просить стягнути з відповідачки.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 4816,03 грн. боргу за надані житлово-комунальні послуги в користь Золочівського міського виробничого житлово-комунального підприємства і 243,60 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3. Вважає його таким, що суперечить дійсним обставинам справи, вимогам закону та таким що порушує її законні права та інтереси. Зазначає, що суд неправомірно задовольнив заяву Золочівського МВЖКП Львівської області про звільнення від сплати судового збору, оскільки позивач не надав суду першої інстанції документів, котрі підтверджують його право на звільнення від сплати судового збору в розмірі 243,60 грн. чи його право на відстрочення (розстрочення) сплати такого судового збору. Звертає увагу на те, що ухвала Золочівського районного суду Львівської області від 17.08.2011 року, що набрала законної сили і відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України є обов'язковою до виконання, беззаперечно свідчить, що вказана Золочівським МВЖКП Львівської області заборгованість в розмірі 2 429,31 грн. існувала станом на 01.04.2011 року, - через що звертаючись 14.05.2014 року з позовом про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинку в розмірі 4 816,00 грн. Золочівське МВЖКП Львівської області по вимозі стягнення 2 429,31 грн. пропустило строки позовної давності. Стверджує, що позивач не надав в розпорядження суду першої інстанції доказів на підтвердження наданих їй житлово-комунальних послуг з утримання будинку в розмірі 4 816,00 грн. Крім цього, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зробив невірний висновок про те, що між сторонами існують договірні зобов'язання, які є правовою підставою для задоволення позовних вимог. Просить скасувати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 червня 2014 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» встановлено, що балансоутримувачем будинку є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом.

З матеріалів справи вбачається наступне.

З СтатутуЗолочівського МВЖКП вбачається, що підприємство створене Золочівською міською радою. Метою діяльності підприємства в тому числі є і здійснення обслуговування житлового фонду міста.

Судом встановлено, що відповідачка у справі ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, у якій зареєстрована та проживає, що сторонами не заперечується.

Будинок є комунальною власністю і перебуває на обслуговуванні Золочівського МВЖКП .

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від. 17.08.2011 року судовий наказ № 2-с-47/11 про стягнення з ОСОБА_3 в користь Золочівського МВЖКП заборгованості в розмірі 2429,31 грн. був скасований.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що між позивачем та відповідачкою з 2005 року не укладено договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території на підставі Типового договору.

Проте посилання на відсутність договору між сторонами на надання житлово-комунальних послуг, не звільняє відповідачку від відповідальності за оплату цих послуг виходячи з наступного.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, відповідачка від користування послугами Золочівського МВЖКП не відмовлялася, а фактично такими користувалася і користується, а відтак відсутність письмового договору на надання житлово - комунальних послуг не є підставою для відмови відповідачки від сплати за фактично надані житлово - комунальні послуги.

Згідно помісячного розрахунку про нарахування та оплату послуги за утримання будинку борг відповідачки перед позивачем по оплаті за зазначену послугу станом на 01 квітня 2014 року складає 4816,03 грн.

Отже, оскільки квартира, в якій зареєстрована та проживає відповідачка - ОСОБА_3 належить їй на праві приватної власності, то вона зобов'язаний вносити плату за наданні їй послуги з утримання будинку.

Згідно Правил утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, комунальні послуги, це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, установленому законодавством.

Утримання будинків і прибудинкових територій це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. Частиною 4 ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок виконавця вирішити питання про перерахунок платежів.

У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку, щодо надання позивачем послуг неналежної якості.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом у травні 2014 року та просив стягнути з відповідачки заборгованість, яка виникла з квітня 2005 року по березень 2014 року.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає правильним висновок суду про достатність правових підстав для задоволення позову Золочівського МВЖКП за весь період заборгованості, оскільки позивач не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, а відповідачка не просила застосувати позовну давність.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.