Номер провадження: 22-ц/785/1531/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді Процик М.В.,

суддів Доценко Л.І.,Гірняк Л.А.,

при секретарі Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2012 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року ОСОБА_2, посилаючись на боргову розписку звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу у сумі (екв. 10 тис. дол.. США) 80000 грн., інфляційних нарахувань у сумі 14400 грн., трьох процентів річних у розмірі 6000 грн. та судових витрат. Позивач посилався на невиконання відповідачем своїх боргових зобовязань, що виникли на підставі розписки від 01.02.2007р. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач участі у розгляді справи не приймав.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2012 року позовна заява ОСОБА_2 задоволена. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100400 грн. та судові витрати у розмірі 1004 грн.

Ухвалою суду від 26 червня 2012 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року заочне рішення суду від 27 квітня 2012 року було скасоване і ухвалено нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача боргу у сумі 79930 грн., 3% річних у сумі 7738,98 грн. та судових витрат у сумі 876 грн. 68 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року рішення апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Проти апеляційної скарги заперечували представники позивача.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд 1-ої інстанції виходив з того, що розписка є підтвердженням укладення договору позики, що відповідач своє зобовязання по поверненню позики не виконав, а тому з нього слід стягнути борг, 3% річних і суму інфляційних нарахувань.

Однак неповно зясовані судом обставини, що мають значення для справи, не доведеними є обставини, що мають значення для справи, і які суд вважав встановленими, неправильним є застосування судом норм матеріального права, та порушені судом норми процесуального права, що згідно з п.п.1,2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду 1-ої інстанції.

За змістом ст. ст. 1046,1047ч.2,1050 ч.1 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Вказана стаття передбачає можливість стягнення з боржника, який прострочив грошове зобовязання, суми боргу та 3% річних від простроченої суми.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2007 року ОСОБА_4 склав розписку про те, що він взяв в борг у ОСОБА_2 10 тис. дол.. США та зобовязується повернути йому цю суму в період з 01.02.2008р. до 10.02.2008р. (а.с.143) На момент ухвалення цього рішення борг по офіційному курсу НБУ становить 117480,94 грн. (10000х11,748094)., а 3% річних ( в межах позову за 30 місяців) складають 8811,08 грн..

Встановлено, що в вищевказаній розписці міститься також не визнана відповідачем дописка щодо повернення боргу «до 01.09.2009р.». (а.с.143) Водночас в своїх письмових поясненнях та в апеляційній скарзі, не визнаючи позов, відповідач посилався на інші правовідносини з позивачем, на безгрошевість розписки, та на написання її під морально-психологічним тиском. Належними і допустимими доказами вказані ствердження відповідача не підтверджені. Наданий відповідачем договір від 22.01.2007р. (а.с.63-64) зміст розписки не спростовує.

За висновком призначеної апеляційним судом судово-технічної експертизи документів № 3917/03 від 08.08.2013р. надана позивачем розписка, що міститься на а. с. 143 є оригіналом; в цілому виконана пишучим приладом із стержнем, заправленим гелієвими чорнилами чорного кольору, проте запис «до 01.09.2009р.», який розміщений у вказаній розписці, виконаний пишучим приладом із стержнем, заправленим пастою для кулькових ручок чорного кольору.(а.с.169-171)

Відтак, достеменно встановлено, що оригінал розписки знаходився у позивача, і це підтверджує існування боргового зобовязання з боку відповідача.

Разом з тим, за висновком призначеної апеляційним судом почеркознавчої експертизи № 1206/02 від 14.04.2014р. вирішити питання про те, чи виконаний у наданій борговій розписці від імені ОСОБА_3 рукописний запис «до 01.09.2009р.» ОСОБА_3 або іншою особою не виявилось можливим, при цьому експерт посилається на дослідницьку частину, в якій є посилання як на збіги так і на розбіжності в написанні тексту, що повязано з малим обсягом графічного матеріалу, який міститься у короткому та простому дослідженому запису.(а.с.228-232)

Враховуючи вказаний висновок, те, що дописка «до 01.09.2009р.» у борговій розписці жодним чином не оговорена, додатково відповідачем не підписана, і що в копії розписки відповідача такої дописки немає, то колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не доведено факту виконання спірної дописки саме відповідачем, і, як наслідок, не доведено факту зміни обумовленого раніше строку повернення боргу. Відтак, слід виходити з того, що строк виконання зобовязання відповідача з повернення позики настав 10.02.2008р., про що первісно було зазначено у розписці відповідачем. Про порушення свого права як кредитора позивач знав, починаючи з 11 лютого 2008 року. Однак, позов до суду подав тільки 03 квітня 2012 року, тобто більше ніж через чотири роки з дня настання строку виконання зобовязання.

За правилами ст. ст. 257,261ч.1,267 ЦК України строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач участі у розгляді справи у суді 1-ої інстанції не приймав і судом було ухвалено заочне рішення за відсутності обох сторін. Внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості до ухвалення рішення подати заяву про застосування строку позовної давності.

Порядок виклику сторін в судове засідання та вручення їм судових повісток визначено ст.ст.74-76 ЦПК України.

Згідно зі ст.76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручили, повертається до суду.

У відповідності з матеріалами справи розписки саме відповідача про одержання судової повістки на 27.04.2012р. у справі немає. Судова повістка з копією ухвали про відкриття провадження у справі повернулась до суду за закінченням терміну зберігання і була прикріплена судом до обложки справи. (а.с.243-244) В матеріалах справи міститься повідомлення про вручення (начебто відповідачу) якогось поштового відправлення, а саме зазначено: «к. ухвали, к. позову + дод -5арк.».(а.с.11) Про вручення відповідачу судової повістки в повідомленні не йдеться. Водночас в повідомленні підпис вчинено тільки працівником поштового звязку і нею ж зазначено, що відправлення вручено ОСОБА_4. Однак підпис отримувача повідомлення не містить. Достеменно встановлено, що відповідачу 16.05.2012р. була вручена копія ухвали про забезпечення позову від 06.04.2012р. та згодом - 21.05.2012р. була вручена копія рішення суду від 27.04.2012р..(а.с.242,245)

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач зазначав, що жодних поштових відправлень від суду до ухвалення рішення не отримував (а.с.24-26), що копія розписки, яка є в справі сфальсифікована, і вона не відповідає дійсності. Водночас відповідач подав клопотання про застосування строку позовної давності та надав суду копію розписки без дописки «до 01.09.2009р.».(а.с.29-32,34) З огляду на те, що суд першої інстанції розглянув справу без сторін, оригінал розписки не досліджував, належним чином відповідача про час та місце розгляду справи не повідомляв, то за ст.232 ЦПК України наявними були усі підстави для перегляду такого заочного рішення. Відмовивши в перегляді заочного рішення, суд першої інстанції тим самим позбавив відповідача можливості на законних підставах вимагати застосування строку позовної давності. А тому така заява правомірно була подана відповідачем до суду апеляційної інстанції.(а.с.87-88) Протягом усього часу розгляду справи позивач про поважність причин несвоєчасного звернення з позовом до суду не повідомляв. Посилання представників позивача як на поважну причину пропуску строку факт визнання відповідачем боргу є неспроможними. Визнання боргу за ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перериває, однак це має бути доведено. Натомість представниками позивача належні і допустимі докази вчинення відповідачем дій, що свідчили б про визнання ним свого боргу не надані.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе застосувати строк позовної давності і відмовити позивачу у позові у повному обсязі у звязку з пропуском строку позовної давності.

Окрім того, враховуючи зміст ст. ст. 533, 625 ч. 2 ЦК України, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції помилково було нараховано інфляційні втрати стосовно боргу в іноземній валюті.

В процесі розгляду справи та при подачі апеляційної і касаційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір у сумі 1229,30 грн. (107,30+502+620) та на стадії апеляційного провадження оплачено проведення експертиз у сумі 3379,44 грн. (1470+1909,44). (а.с.42,53,102,172,227) Понесені судові витрати у звязку з відмовою позивачу у позові у загальній сумі 4608,74 грн. покладаються на позивача на підставі ст. 88 ЦПК України. Оскільки представник відповідача приймала участь у розгляді справи за довіреністю, підстав для відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу у сумі 1800 грн., відповідно до змісту ст. 84 ЦПК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303,307ч.1п.2,309,313-314,316-317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2012 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу повністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) понесені судові витрати у сумі 4608,74 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Л.І. Доценко

ОСОБА_5