П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,Сеніна Ю.Л.,
Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8 до державного підприємства "Львіввугілля", третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області, про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, за заявою ОСОБА_8 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з липня 1979 року до липня 1994 року перебував у трудових відносинах із відповідачем і виконував підземні роботи. Згідно з висновком МСЕК від 13 липня 1994 року йому вперше встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням. Висновком МСЕК від 2 вересня 2004 року встановлено безстроково третю групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням.

Посилаючись на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичних і душевних стражданнях, що призвели до значної зміни ритму та порядку життя, порушення нормальних життєвих зв'язків, ОСОБА_8 просив задовольнити його позовні вимоги й стягнути з державного підприємства "Львіввугілля" (далі - ДП "Львіввугілля" 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 3 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "Львіввугілля" на користь ОСОБА_8 2 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання; у решті позову відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 3 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 березня 2014 року відмовлено.

У жовтні 2014 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_8 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 440 - 1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та абзацу другого пункту 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної правцівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), унаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення в подібних правовідносинах.

У зв'язку із цим ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2014 року вказану справу допущено до провадження Верховного Суду України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом статті 360-4 ЦПК України суд задовольняє заяву про перегляд справи Верховним Судом України і скасовує судове рішення у справі, яка переглядається з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, якщо встановить, що судове рішення є незаконним.

Судами під час розгляду справи встановлено, що протягом 1979 - 1994 років ОСОБА_8 працював у шкідливих умовах на підприємствах ДП "Львіввугілля".

Відповідно до витягу ЛОКЛ відділу профпатології від 28 червня 1994 року №10636 ОСОБА_8 установлено діагноз антракосилікоз І ст., інтерстиціальна форма, ДН ІІ ст. (друга). Захворювання - професійне.

Висновком МСЕК від 9 липня 1994 року ОСОБА_8 уперше встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати працездатності.

Згідно з висновком МСЕК від 2 вересня 2004 року ОСОБА_8 безстроково встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати працездатності.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_8 і стягуючи з ДП "Львіввугілля" на його користь 2 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що внаслідок ушкодження здоров'я під час виконання трудових обов'язків потерпілому спричиняються моральні та фізичні страждання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із дії норм права на час виникнення спірних правовідносин, коли існувало обмеження розміру відшкодування моральної шкоди (не менше п'яти та не більше двохсот мінімальних розмірів заробітної плати). Мінімальна заробітна плата застосовується в розмірі, який діяв на час установлення потерпілому вперше стійкої втрати професійної працездатності. Також суд виходив із засад виваженості, розумності та справедливості з урахуванням глибини моральних та фізичних страждань позивача.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_8 на зазначені судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 9 квітня 2014 року зазначив, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

ОСОБА_8 зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду більш ніж двох справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Для прикладу заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, на підставі яких із ДП "Львіввугілля" на користь потерпілого стягнуто 3 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я під час виконання ним трудових обов'язків, суд касаційної інстанції зазначив, що згідно із чинним законодавством, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, (висновок МСЕК від 19 лютого 1997 року) законодавством установлювалося обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати (стаття 440-1 ЦК УРСР), а також максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (пункт 11 Правил), що були чинними на час розгляду справи.

Таким чином, існує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 440-1 ЦК УРСР та пункту 11 Правил, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних і моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Пунктом 11 Правил (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до частини першої статті 95 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд, вирішуючи це питання на засадах розумності, виваженості та справедливості, повинен виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, залишив поза увагою, що при визначенні розміру моральної шкоди було враховано розмір мінімальної заробітної плати на час виникнення спірних правовідносин, що не відповідає вимогам законодавства.

Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України встановлено неоднакове застосування статті 440-1 ЦК УРСР та пункту 11 Правил, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року не може залишатись у силі, а підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 355, 360 - 3, 360 - 4 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої

статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко