Справа №442/7250/13-ц
Провадження №2/442/168/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2014 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ТзОВ «Аптека № 116 Матері і дитини» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 комітету Дрогобицької міської ради, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа ТзОВ «Люві-П» про скасування рішень, свідоцтва на право власності та усунення перешкод, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека № 116 Матері і дитини» звернулося в суд з вищевказаним позовом, в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала цивільна справа № 442/3032/13-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення.

Під час розгляду даної справи їм стало відомо про прийняття виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради п. 1.2. рішення виконкому від 20.12.2012 р. № 519 (надалі Рішення), згідно якого було надано дозвіл ОСОБА_2 на реконструкцію квартири № 2 та частини горища для влаштування мансардного житлового приміщення в житловому будинку на вул. Шевченка, 15 та зобов'язано ОСОБА_2 звернутись у відділ містобудування та архітектури для отримання містобудівних умов та обмежень.

Однак, вважають, що Рішення прийняте всупереч чинного законодавства та підлягає скасуванню з огляду на наступне. Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека № 116 Матері і дитини» є власником нежитлового приміщення площею 147,4 кв.м. на вул. Т.Шевченка в м. Дрогобич згідно договору купівлі-продажу р. № 1009 /13.08.2004/.

Зазначене нежитлове приміщення знаходиться в цьому ж житловому будинку, в якому проживає ОСОБА_2, а саме в квартирі № 2. Квартира ОСОБА_2 та горище, на які надано дозвіл на реконструкцію, знаходяться над їхнім нежитловим приміщенням.

Згідно п. 1.3. резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1,10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Частиною 2 статті 382 Цивільного кодексу України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» (надалі Наказ) допоміжні приміщення житлового будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Відповідно до Наказу до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; копія по поверхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Вищевикладені норми матеріального права свідчать про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і органу місцевого самоврядування і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Однак, ТзОВ «Аптека № 116 матері і дитини» будь-якого дозволу на реконструкцію квартири № 2 та частини горища для влаштування мансардного житлового приміщення в житловому будинку на вул. Шевченка, 15 ОСОБА_2 не надавав.

Згідно ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Крім того, вважають, що згідно технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності громадянина (громадян), власником квартири № 2 за адресою м. Дрогобич, вул. Шевченка, 15 з 1996 року була ОСОБА_1, яка належала їй на підставі свідоцтва на право приватної власності на квартиру, виданого Дрогобицьким бюро з приватизації державного житлового фонду 29.07.1996 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 26.07.1996 року № 207-р, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в книзі 21 за записом № 5672, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 31061605.

В зазначеному Технічному паспорті вказано, що квартира розташована на 2 поверсі 2 поверхового будинку та складається з 3 кімнат, житловою площею 35,5 кв. м., в тому числі 1-а кімната площею 16,8 кв. м., 2-а кімната площею 8,8 кв. м., 3-я кімната площею 9,9 кв. м. Загальна площа квартири становить 50,6 кв. м.

Надалі згідно договору дарування від 27 липня 2010 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 подарувала ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2АДРЕСА_1, що знаходиться в місті Дрогобичі Львівської області, по вулиці Шевченка Тараса, в будинку № 15. В договорі зазначено, що квартира складається із: трьох житлових кімнат та однієї кухні, загальною площею 50,6 кв.м., в т. ч. жилою площею 35,5 кв.м.

Однак, вважають, що діями відповідачів порушено в даному випадку норми законодавства станом на момент приватизації, з огляду на наступне. Згідно поверхового плану горища (план светелки) на горищі є дві квартири, позначені літ. 1 та літ. 2. ОСОБА_1 була власником квартири № 2, яка позначена літ. 2 на поверховому плані. Експлікацією по будинку, яка знаходиться в інвентаризаційній справі будинку № 15 на вул. Шевченка в м.Дрогобичі, передбачено, що квартира № 2 складається з кухні (2,1x4,8) + (0,8x1,55)-( 1,2x0,8) площею 10,4 кв.м. та кімнати (4,75хЗ,2)-(0,5х0,3)+(0,7хЗ,0) площею 17,2 кв.м., загалом по квартирі 27,6 кв.м. Така ж площа квартири вказана і в поверховому плані горища.

Тобто, аналізуючи поверховий план горища та план квартири з технічного паспорту вбачаються ряд-розбіжностей, а саме: на поверховому плані та в експлікації з інвентаризаційної справи відсутні коридор літ. 1 пл. 4,9 кв.м., кімната літ. 4 пл. 8,8 кв.м., кімната літ. 5 пл. 9,9 кв.м., проте вони зазначені в плані квартири.

Отже, можна зробити висновок про те, що відповідачами по справі було незаконно долучено частину горища у власність ОСОБА_1, будь-яких рішень компетентних органів на долучення частини горища до квартири № 2 в матеріалах інвентаризаційної справи також немає.

Після зазначених вище незаконних дій, відповідачами по справі, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було укладено договір дарування квартири № 2 враховуючи незаконно приватизовані коридор літ. 1 пл. 4,9 кв. м., кімната літ. 4 пл. 8,8 кв. м., кімната літ. 5 пл. 9,9 кв. м.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аптека № 116 Матері і дитини», зареєстроване на підставі розпорядження виконкому Дрогобицької міської ради народних депутатів від 25.06.1996 р. № 178-р.

З 01 січня 1997 року орендарем нежитлових приміщень в будинку № 15 на вул. Шевченка в м. Дрогобичі, а з 17.09.2004 року - власником нежилого приміщення згідно договору купівлі-продажу, р. № 1009 від 13.08.2004 р. є Позивач по даній справі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україно) передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, і визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи наведене вище, вбачається, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачами по справі грубо порушені права позивача на право користування приміщенням горища, яке належить усім власникам житлових та нежитлових приміщень в будинку.

Крім того, ОСОБА_2 постійно створюються перешкоди в користуванні горищем, а саме: без їхньої згоди ОСОБА_2 самовільно поміняв замок в дверях на сходовій клітці, чим обмежив їхній доступ на горище; утримував домашніх тварин на горищі, чим привів горище до занедбаного стану; постійно заявляє про те, що це його приміщення, і жодного доступу до нього у них не має права.

Після того, як ТзОВ «Аптека № 116 Матері і дитини» було представлено ОСОБА_2 рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 25.10.2005 року № 273, згідно якого було закріплено за співвласниками будинку горищні приміщення, він припинив чинити перешкоди, проте звернувся до суду про оскарження цього рішення, та без жодних погоджень з ними отримав рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.12.2012 № 519, яким було надано йому дозвіл на реконструкцію квартири № 2 та частини горища для влаштування мансардного житлового приміщення в житловому будинку на вул. Шевченка.

Про незаконність включення частини горища в приватизацію квартири № 2 їм стало відомо лише після звернення їхнього адвоката в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» із адвокатським запитом № 4/13 від 01.08.2013 року, причиною якого стала підготовка позовної заяви про скасування рішення виконавчого комітету від 20.12.2012 № 519 в частині надання дозволу ОСОБА_2 на реконструкцію квартири № 2 та частини горища для влаштування мансардного житлового приміщення в житловому будинку на вул. Шевченка, 15.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечили щодо позовних вимог ТзОВ «Аптека № 116 Матері і дитини» просять в задоволенні позову відмовити з підстав викладених в письмовому запереченні.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з»явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, заперечує щодо задоволення позову.

Представники відповідачів ОСОБА_3 комітету Дрогобицької міської ради та КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» в судове не зявилися, хоча належним чином були повідомленими про час і місце судового розгляду та суду на час розгляду справи не подано повідомлення про причини неявки. Тому, суд заслухавши думку учасників судового процесу, ухвалив продовжувати розгляд справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка в судове засідання представника відповідача, який не повідомив про причини неявки, не є перешкодою для розгляду справи.

Перевіривши доводи позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27 липня 2010 року належить квартира АДРЕСА_2. (а.с. 13, 14)

Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.12.2012 року № 519 надано дозвіл ОСОБА_2 на реконструкцію квартири № 2 та частини горища для влаштування мансардного житлового приміщення у житловому будинку № 15 по вул. Шевченка, м.Дрогобич.(а.с. 19)

Відповідно до ч.2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 152 ЖК УРСР передбачено, що переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно рішення Конституційного суду України №4-рп/2004 від 02 березня 2004 року та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право власності на квартиру породжує й право спільної власності на допоміжні приміщення будинку, які призначені для обслуговування житлового комплексу і забезпечують його використання. Цим самим рішенням чітко визначено момент, з якого виникає право власності квартиронаймачів на допоміжні приміщення, а саме: одночасно з отриманням права власності на житлове приміщення, квартиронаймач отримує право спільної власності і на допоміжні приміщення, згідно своєї частки у майні будинку. Крім того, за цим рішенням суду набуте право власності на квартири та належні до них допоміжні приміщення є непорушним, забезпечується державою та захищається судом. Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій.

Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т.ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року у цивільній справі 442/3032/13-ц за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області, третіх осіб - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека №116 матері і дитини", Товариства з обмеженою відповідальністю "Люві-П", ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення, встановлено що ТзОВ "Аптека №116 матері і дитини" не є власником квартири у будинку № 15 по вул. Шевченка у м.Дрогобичі, а тому і не є власником допоміжного приміщення будинку (горища).

Відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки ОСОБА_2 подав до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області для отримання дозволу на реконструкцію квартири № 2 та частини горища для влаштування мансардного житлового приміщення у буд. № 15 по вул. Шевченка у м.Дрогобич всі необхідні документи, передбачені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, а дозволу позивача для улаштування мансарди не потрібно було (позивач не є власником квартири у будинку № 15 по вул. Шевченка у м.Дрогобичі, а тому і не є власником допоміжного приміщення будинку (горища), то рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.12.2012 року № 519 в частині надання дозволу ОСОБА_2 на реконструкцію квартири № 2 та частини горища для влаштування мансардного житлового приміщення у буд. № 15 по вул. Шевченка у м.Дрогобич, є законним та не підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог в частині, визнання незаконним та скасування розпорядження (наказ) від 26.07.1996 року № 207-р., з підстав, що діями відповідачів порушено норми законодавства станом на момент приватизації, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В п. 1 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" від 26.01.2000 року № 02-5/35 зазначено, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Відповідно до вказаних роз'яснень підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Із змісту позовної заяви не вбачається яким нормативно - правовим актам, чинним на час прийняття, не відповідає розпорядження (наказ) від 26.07.1996 року № 207-р. Крім того це розпорядження (наказ) не порушувало та не могло порушувати права ТзОВ «Аптека 116 Матері та дитини», оскільки останнє, на час прийняття оскаржуваного розпорядження, не було ні власником ні користувачем будь-якого житлового чи нежитлового приміщення у будинку № 15 по вул.Шевченка у м.Дрогобичі та не мало жодних прав по відношенню до вищевказаного будинку.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2,4, 7,11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Приватизовуючи квартиру та перераховуючи власні грошові кошти за неї ОСОБА_1 мала право очікувати на набуття права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

ОСОБА_1 під час приватизації квартири АДРЕСА_3 15 у м.Дрогобичі не мала і не могла мати можливості перевіряти правильність дій органу місцевого самоврядування та зобов'язана була дотримуватися встановлених умов та порядку приватизації.

Крім того самі по собі допущені органами публічної влади порушення (які є допущеними на думку позивача) при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна в комунальну власність в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Що стосується позовних вимог позивача щодо визнання недійсним договору дарування квартири від 27.07.2010 року № 2 в будинку № 15 на вул. Шевченка в м. Дрогобичі, слід зазначити, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Такої думки дотримується Верховний Суд України у справі за № 6-107цс12. Відповідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би їх позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а їх доводи є надуманими, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ТзОВ «Аптека № 116 Матері і дитини» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 комітету Дрогобицької міської ради, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа ТзОВ «Люві-П» про скасування рішень, свідоцтва на право власності та усунення перешкод відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя Крамар О.В.