Номер провадження: 22-ц/785/6280/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення незаконно отриманих аліментів,

встановила:

05 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому ставила питання

про стягнення коштів з ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів в розмірі 1/4 частки усіх його доходів щомісячно до закінчення ним навчання.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 07 червня 1997 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4, від спільного подружнього життя вони мають 3-х дітей, двоє з яких є неповнолітніми: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, а ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, досяг повноліття.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 17.11.2010 р. з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання всіх 3-х дітей в розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку відповідача щомісячно до повноліття найстаршої дитини чи до зміни матеріального, сімейного стану сторін. 26 серпня 2013 року найстаршому синові ОСОБА_5 виповнилось 18 років, але він на момент досягнення повноліття і дотепер є студентом Одеської національної академії харчових технологій, а тому потребує коштів для свого утримання. Але відповідач на теперішній час матеріальної допомоги на утримання цієї дитини не надає, а їй одній важко навчати сина за свій рахунок.

Посилаючись на вищевказане, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що він є пенсіонером МВС, його звільнено на пенсію за станом здоровя, він отримує пенсію в розмірі 2140 грн. Разом з ним проживає неповнолітній син ОСОБА_6, який хворіє і потребує систематичного, профілактичного лікування. Разом з сином їх прожитковий мінімум повинен складати суму у розмірі 2462 грн., а його доходи нижче цього мінімуму.

Крім того, він сплачує аліменти на дочку ОСОБА_9, а також на його утриманні перебуває його матір, яка є особою похилого віку. Зазначені обставини роблять неможливою його участь в утриманні сина ОСОБА_5, що навчається.

Разом з тим, 23 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому ставив питання про стягнення на його користь із ОСОБА_3 незаконно отриманих аліментів у сумі 11737 грн. 28 коп. на утримання сина ОСОБА_10.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Саратського районного суду Одеської області від 17.11.2010 р. з нього на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання всіх 3-х дітей в розмірі 1/2 частки зі всіх видів його заробітку. Але рішенням органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації від 22.06.2011 р. разом з ним визначено місце проживання сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 Отже, він повинен був виплачувати аліменти тільки на двох дітей, але з нього на підставі рішення суду продовжували стягувати аліменти на трьох дітей у розмірі 1/2 частки доходів.

10 жовтня 2011 р. він звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, але справа розглядалась два роки, а потім його позов було залишено без розгляду. 27 березня 2013 р. він повторно звернувся до суду з аналогічним позовом.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 23 серпня 2013 р. його позовні вимоги були задоволені частково.

Вищевказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку. Але до грудня 2013 року з нього продовжували стягувати аліменти на сина ОСОБА_10, який з травня 2011 року знаходився на його утриманні. В результаті цього, з червня 2011 року по грудень 2013 року ОСОБА_3 незаконно отримала від нього аліменти в розмірі 11737,28 грн.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_4 просив його позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_3 у судовому засіданні зустрічних позовних вимог не визнала, та пояснила суду, що отримані кошти витрачались в інтересах дітей, які перебували на її утриманні, на ремонт та облаштування житла, а не на її особисті потреби.

Рішенням Татарбунарського суду Одеської області від 15 травня 2014 року у позові ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково, а саме:

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 незаконно отримані аліменти за період з червня 2011 року по березень 2013 року включно у сумі 8187 грн.27 коп.;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 229 грн.40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення суду та ухвалення нового, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 залишити без задоволення та направити справу на розгляд до суду першої інстанції в іншому складі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні повних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, на період його навчання в Одеській національній академії харчових технологій, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 не має матеріальної можливості утримувати сина на період його навчання у зазначеному ВУЗ.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається із довідок, повідомлення Одеської національної академії харчових технологій ОСОБА_8 11 серпня 2013 року був зарахований на 1-й курс на навчання у зазначеному учбовому закладі, де навчається до теперішнього часу, закінчує навчання 30.06.2017 р., станом на кінець 2013 року отримував щомісячну стипендію у розмірі 730 грн., мешкає у гуртожитку № 7 академії (а.с.6,7,21,26,32,108).

Починаючи з січня 2014 року повнолітній син сторін ОСОБА_8 стипендію не отримує і перебуває на повному утриманні позивачки ОСОБА_3 (а.с.230).

У відповідності до ст.199 СК України, якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі є батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, який досяг повноліття та потребує матеріальної допомоги від батька, який проживає окремо.

У відповідності до копії розрахунку пенсії за вислугу років, проведеного Пенсійним фондом України, ОСОБА_4 отримує пенсію з надбавками у розмірі 2140,67 грн. (а.с.55).

Із довідок Мирнопільської сільської ради Саратського району Одеської області слідує, що відповідач ОСОБА_4 проживає на території даної ради по вул. Степна,15 в с. Камянка, до складу його сімї входять: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та матір ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.60,61).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_4 перебуває на обліку Головного управління ПФУ в Одеській області і отримує пенсію за вислугу років. Сума пенсії за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. склала 28677,38 грн. (а.с.62).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що матір відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7, знаходиться на утриманні відповідача.

Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, оскільки ОСОБА_11 є пенсіонеркою та отримує пенсію на своє утримання, а тому не може перебувати на утриманні ОСОБА_4

Як вбачається із довідок відділу освіти та у справах сімї, молоді і спорту Саратської райдержадміністрації Одеської області, заробітна плата позивачки ОСОБА_3, яка працює вчителем у Світлодолинській загальноосвітній школі, за 2013 рік склала 46943,99 грн. (а.с.29,30).

Згідно довідки Світлодолинської сільської ради Саратського району до складу сімї ОСОБА_3 входять: син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8, які перебувають на її утриманні (а.с. 34).

Колегія суддів зазначає, що на утриманні ОСОБА_4 перебуває син ОСОБА_10, на утримання якого стягуються аліменти з позивачки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини її доходів.

В свою чергу ОСОБА_4 сплачує аліменти на утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8, яка проживає з позивачкою ОСОБА_3 і перебуває на її утриманні, також в розмірі 1/4 частини всіх його доходів.

Із викладеного слідує, що на утримання сина ОСОБА_10 відповідач ОСОБА_4 отримує від позивачки ОСОБА_3 аліменти у двічі більшому розмірі, ніж ОСОБА_3 від ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_7.

В свою чергу, повнолітній син сторін ОСОБА_8 перебуває на повному утриманні позивачки ОСОБА_3

Всі вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_4 не лише зобовязаний, а має можливість утримувати повнолітнього сина ОСОБА_5 на період його навчання в Одеській національній академії харчових технологій.

Оскільки ОСОБА_4 має постійний дохід у вигляді пенсії, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з нього аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/6 частини від усіх доходів ОСОБА_4, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на період навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_12 23 років, тобто до 26.08.2018року.

Що стосується висновку суду про необхідність стягнення з позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 на його користь із ОСОБА_3 незаконно отриманих аліментів за період з червня 2011 року по березень 2013 року включно у сумі 8187 грн.27 коп. на утримання сина ОСОБА_10, то колегія судів погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступних підстав.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 17.11.2010 р. на ОСОБА_4 покладено обовязок сплачувати на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання 3-х дітей, у тому числі і сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9, в розмірі 1/2 частки зі всіх видів його заробітку до досягнення старшою дитини повноліття (а. с.8-9).

На підставі даного рішення суду 07.12.2010 р. було видано виконавчий лист, копія якого є у справі (а.с.42).

Згідно довідки Мирнопільської сільської ради Саратського району Одеської області ОСОБА_4 проживає на території даної ради по вул. Стапна,15 в с. Камянка і у нього дійсно з травня 2011 року на утриманні та вихованні перебуває неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.63).

У відповідності до рішення органу опіки і піклування Саратської райдержадміністрації Одеської області № 7-к від 22.06.2011 року місцем проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9, визначено разом з батьком ОСОБА_4 за адресою: Одеська область, Саратський район, с. Камянка, вул. Cтепна,15, що вбачається із його копії (а.с.72).

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.08.2013 року позовні вимоги позивача ОСОБА_4 задоволено частково, припинено стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_10 з 01.06.2011 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_10 аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (а.с.77-78).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05.12.2013 року вищевказане рішення Татарбунарського районного суду змінено в частині визначення дати припинення стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_10 та визначено датою припинення стягнення аліментів 27 березня 2013 року (а.с.79-81).

Таким чином, судом встановлено, що син ОСОБА_10 почав проживати з батьком позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 з травня 2011 року, а у червні того ж року рішенням органу опіки та піклування визначено його місце проживання разом з батьком.

З огляду на викладене, з червня 2011 року відпали підстави для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_10, оскільки дитина проживала біля батька, знаходилась на його утриманні і повному забезпеченні.

Разом з тим, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3, усвідомлюючи безпідставність отримання нею аліментів на дитину, що не перебувала на її утриманні, не повідомила про це відділ державної виконавчої служби, продовжувала отримувати аліменти, які стягувалися до березня 2013 року, що свідчить про її навмисні дії на отримування не належних їй платежів.

Доводи ОСОБА_3 про те, що отримані нею аліменти на утримання сина ОСОБА_10, який знаходився на утриманні позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4, вона витрачала в інтересах дітей, які перебували на її утриманні, на ремонт та облаштування житла, а не на її особисті потреби, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що в результаті таких дій відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 порушувались права і законні інтереси не тільки позивача ОСОБА_4, з пенсії якого вираховувались безпідставно кошти, а й неповнолітнього сина ОСОБА_10, який знаходився на утриманні ОСОБА_4 і який в результаті зазначеного не отримував у повному обсязі необхідного матеріального забезпечення.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з тим, що вирішуючи даний спір суд виходив із вимог, передбачених ст. 387 ЦК України, оскільки в даному випадку спірні правовідносини повинні регулюватись ст. 1212 ЦК України.

Такого висновку колегія суддів виходить із того, що ОСОБА_3 безпідставно набула майно у вигляді грошових коштів у сумі 8187,27 грн., а тому зобовязана їх повернути ОСОБА_4

При цьому слід зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 1215 аліменти та інші грошові суми не підлягають поверненню, за виключенням тих випадків, коли мається недобросовісність набувача аліментів.

Як було зазначено вище, набувач аліментів ОСОБА_3, в період з червня 2011 року по березень 2013 року, діяла недобросовісно, оскільки не повідомила органи державної виконавчої служби України про безпідставність отримання аліментів на утримання сина ОСОБА_10, в той час, як він перебував на утриманні платника аліментів ОСОБА_4

Оскільки у відповідності до ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів вважає, що застосування судом першої інстанції ст. 387 ЦК України не спростовує правильних висновків суду, а тому не є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти зустрічних позовних вимог та оскаржуваного рішення суду, а також доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5, є помилковим, у звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Що стосується рішення суду, в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, то доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду в цій частині залишити без змін.

У звязку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_3, яка звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 121,80 грн.

У відповідності до ст. 182, 183, 199, 200 СК України, ст. 1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1, п.3 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 15 травня 2014 року, в частині відмови в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_11, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_12, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_13, аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/6 частини від усіх доходів ОСОБА_4, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,на період навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_12 23 років, тобто до 26.08.2018року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 121,80 грн. (сто двадцять одну гривню 80 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_13

ОСОБА_2