Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4222/14 Головуючий у 1 інстанції: Притуло Л.В.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності

Позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її донька - ОСОБА_4 Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 Вона та відповідач, який був чоловіком померлої ОСОБА_4 є єдиними спадкоємцями за законом. У встановлений строк вона звернулася у державну нотаріальну контору за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом та отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину спірної квартири . Відповідач також отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину вказаної квартири.

Однак, позивач вважає свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири, видане відповідачу ОСОБА_3 незаконним з наступних підстав. 04.05.2001 року вона подарувала своїй доньці квартиру АДРЕСА_1. 24.02.2007 року її донька уклала шлюб з відповідачем. Починаючи з 2004 року донька тяжко хворіла та у 2007 році перенесла дві тяжкі операції, та продовжувала хворіти аж до своєї смерті. Вказує, що весь цей час вона надавала своїй доньці матеріальну та моральну підтримку, проте ОСОБА_3 жодного разу її доньці не допоміг, матеріальної допомоги не надавав, зловживав спиртними напоями.

Вважає, що її донька та відповідач перебували лише у зареєстрованому шлюбі, однак фактичних шлюбних відносин у них не було, а тому у відповідача не було законних підстав спадкувати майно, яке залишилося після смерті її доньки. З 2004 року і до теперішнього часу вона мешкає у вказаній квартирі, оплачує комунальні платежі. Поховання своєї доньки також вона здійснювала самостійно за власний кошт.

Посилаючись на ці обставини, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.04.2013 року на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, видане ОСОБА_3, посвідчене державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лісовою Н.В., а також визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статті 1261 ЦК України, згідно якої у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Також суд застосував приписи статті 1301 ЦК України, відповідно до якої свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, та на положення частин 2, 4 статті 1224 ЦК України за змістом яких не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині та не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду.

Вирішуючи спір суд виходив з того, що з огляду на обставини справи та виходячи з доказів, наданих сторонами, доводи позивача ОСОБА_2 про те, що у її доньки та відповідача не було фактично шлюбних відносин, є безпідставними та такими, що повністю спростовані поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків. Посилаючись на те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на час смерті спадкодавця не був розірваний або визнаний недійсним за рішенням суду, а тому у відповідності до статті 1261 ЦК України, відповідач ОСОБА_3 має законне право на спадкування після смерті своєї дружини ОСОБА_4, суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд надав перевагу показанням свідків, які були свідками відповідача, а не позивача. Апелянт вважає, що допитані свідки, показанням яких суд надав перевагу, зовсім їй невідомі та не можуть знати все про подружнє життя її доньки та стосунки доньки з чоловіком - відповідачем в справі.

Такі доводи апеляційної скарги є неспроможними з огляду на те, що частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін в засіданні апеляційного суду, позивач ОСОБА_2 не була позбавлена можливості при розгляді справи заявляти клопотання про допит інших свідків або надати будь-які інші докази на доведення зазначених в позові обставин.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З матеріалів справи та зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що судом першої інстанції дотримано вищевказані вимоги процесуального закону.

Також апелянт ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач не брав участі в похованні своєї дружини - ОСОБА_4, а всі витрати були понесені особисто нею.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на висновок суду першої інстанції, оскільки позбавлені правового підґрунтя.

В засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 наполягала на тому, що її донька - ОСОБА_4 з 2004 року хворіла, відповідач ОСОБА_3 ввійшов до неї в довіру, одружився з її донькою з корисних мотивів, проте, не проживав з її донькою разом, шлюбних відносин з нею не мав, спільного господарства у них не було.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, але вказані доводи апелянта ОСОБА_2 мають характер припущень.

Так, в позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що з 2004 року і до теперішнього часу вона мешкає у вказаній квартирі, оплачує комунальні платежі.

Проте, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивачем пред'явлено паспорт громадянина України, з якого вбачається, що в спірній квартирі ОСОБА_2 зареєстрована після отримання нею свідоцтва про право власності на 1/ 2 цієї квартири - з 21.08.2013 року.

В засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулося 23.12.2014 року, ОСОБА_2 не заперечувала, що вона раніше проживала за межами міста Мелітополь - з 04.10.2010 року проживала та була зареєстрована за адресою, вказаною в її паспорті: АДРЕСА_2.

Тобто, з урахуванням значної відстані між місцями проживання позивача та відповідача, позивач ОСОБА_2 була позбавлена можливості знати достовірно про те, чи були відсутні між її дочкою - ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 шлюбні відносини, чи було у них роздільне ведення господарства, та яким чином він брав участь у витратах на лікування своєї дружини.

Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивача, висловлену в ході розгляду справи і полягають лише в переоцінці доказів, зокрема, показань свідків, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: