Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/5414/14 Головуючий у 1 інстанції: Пархоменко О.Ф.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 16» грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 23 серпня 1991 року. Від шлюбу дітей не мають, разом не проживають з листопада 2013 року.

На теперішній час мешкає разом з дочкою ОСОБА_5, 1989 року народження, від першого шлюбу.

За час шлюбу з відповідачем отримала інвалідність 2 групи, загальне захворювання, не працює, отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1049 грн., якої не вистачає на нормальне існування, оскільки більшу частину пенсії витрачає на придбання ліків. Крім того, їй необхідно купувати продукти, одяг та інші речі.

Її батьки, ОСОБА_6, 1936 року народження, та ОСОБА_7, 1939 року народження, є пенсіонерами, часто хворіють та потребують стороннього догляду.

ОСОБА_3 фізично здоровий, працює на шахті «Росія» кріпильником, отримує заробітну плату в розмірі близько 5000 грн. та має можливість виплачувати їй аліменти. Добровільної матеріальної допомоги відповідач не надає. Аліменти на утримання інших осіб з відповідача не стягуються.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти в розмірі 2000 грн. щомісячно.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на її утримання у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 12 травня 2014 року і до зміни матеріального стан сторін. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду та визначити розмір аліментів на утримання непрацездатного позивача у сумі 300,00 грн.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ, підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач є інвалідом другої групи і потребує матеріальної допомоги, тому стягнув аліменти в розмірі 1000 гривень на її утримання протягом строку інвалідності.

Проте з такими висновком суду повністю погодитися не можливо.

За положеннями ч. 2 ст. 75 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч.ч. 3, 4 указаної статті непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має лише непрацездатна особа та (або) особа, яка потребує матеріальної допомоги (тобто не забезпечена прожитковим мінімумом).

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з утратою годувальника відповідно до цього закону.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено, що прожитковий мінімум на одну особу непрацездатну особу встановлено в розмірі 949 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 23.08.1991 року. Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 22.07.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення не набрало законної сили, знаходиться в апеляційній інстанції.

Згідно з довідкою МСЕК від 01.07.2013 року позивачу встановлена 2 група інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01.08.2016 року. При цьому зазначено, що вона може виконувати легку працю та рекомендовано нагляд та лікування у лікарів.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 знаходиться на обліку в УПФУ та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання, як інвалід 2 групи, в розмірі 1049,00 грн. (а.с. 6), таким чином розмір пенсії позивачки перевищує встановлений законом прожитковий мінімум.

Судом також встановлено, що відповідач працює на ВП шахта «Росія» ДП «Селидіввугілля», про що свідчить копія трудової книжки, і його середній заробіток, згідно довідки шахти за №674 від 22.09.2014 року, складає 7566,40 грн.

З виписок з історій хвороби медичної картки стаціонарного хворого від 22.05.2014 року та 04.08.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні з захворюванням «радикуліт» та йому рекомендовано нагляд лікаря, періодичне стаціонарне лікування, ношення корсету, санаторно-курортне лікування та обмеження фізичного навантаження (а.с.60).

Судом встановлено, що мати відповідача - ОСОБА_8, 1940 року народження, отримує пенсію за віком в розмірі 1185,49грн., знаходиться під наглядом лікаря та потребує постійного прийому медикаментів та сторонньої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Суд, мотивуючи потребу позивача у матеріальній допомозі, зазначає про її необхідність придбавати ліки великої вартості. Таку потребу суд встановлює на підставі фіскальних чеків за 2013-2014 року, які містяться в матеріалах справи.

Але, з цим висновком не можна погодитись, оскільки виписка з історії хвороби № 6243, яка видана Центральною міською лікарнею № 9 м.Донецька, та на яку посилається суд першої інстанції, не містить рекомендацій з приводу приймання ліків, про які зазначає позивач, та на які надає фіскальні чеки.

Аналіз медичних документів, долучених позивачем до позову, у тому числі виписка з історії хвороби № 6243 від 17.12 2012 року, свідчить, що остання страждає сахарним діабетом без інсуліну, приймає ліки під назвою «сиофор» (а.с.85-86).

З виписки з історії хвороби, на яку посилається суд, вбачається, що після завершення курсу лікування, що тривав з 19.11.2012 року по 17.12.2012 року, позивачу надані наступні рекомендації: «Наблюдение хирурга, эндокринолога по месту жительства, контроль сахара крови и мочи, строгое соблюдение диеты № 9, Сиофор 500 1 т 1/д, йодомарин 200мг 1 т в/д. Диалипон в капсулах 600 мг 1 р/д - 3 месяца, вессел дуз 1т 2 р/д - 1 месяц, цикло 3 форт 1 т 2р/д - 1 месяц пентосан 1т 2р/д -1 месяи, мильгамма 1т Ір/д -1 месяц...».

А отже, призначене позивачу медикаментозне лікування, крім сиофору і йодомарину, не є безстроковим, має тимчасовий характер. Більш того, перелік ліків за цими рекомендаціями не співпадає і не є тотожним тим найменуванням, що містяться у аптечних квитанціях, що додані позивачем.

При цьому вимоги про стягнення в порядку ст. 203 СК України конкретних додаткових витрат, понесених у зв'язку з тяжкою хворобою у період з 19.11.2012року по 17.12.2012року, які можуть стягуватися разово чи періодично, наперед чи після їх фактичного понесення за умови доведення, ОСОБА_4 не заявлялись, отже в силу ст. 11 ЦПК України в якості предмета заявленого нею позову не розглядались.

Таким чином, загальне захворювання, за яким позивачу встановлено інвалідність, без доведення юридичного факту у вигляді наявності конкретних лікарських призначень, їх обсягів та періодичності приймання (або введення ін'єкцій), не може свідчити про її потребу у медичних препаратах, про приймання яких позивачка формально вказує.

З огляду на викладене, висновок суду про те, що позивач потребує матеріальної допомоги, оскільки необхідність витрат на придбання ліків підтверджується діагнозом хвороби позивача та рекомендаціями лікарів з виписки з історії хвороби позивача, не є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ст. 75 Сімейного кодексу України.

Однак, враховуючи часткове визнання позову відповідачем та його згоду сплачувати аліменти на утримання дружини в розмірі 300 грн., колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, зменшивши розмір аліментів стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 з 1000 гривень до 300 гривень.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2014 року у цій справі змінити, зменшити суму аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на її утримання з 1000 гривень до 300 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: