Номер провадження № 22-ц/785/2334/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визнання договору недійсним, визнання права власності та стягнення боргу за договором позики,

встановила:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визнання договору недійсним, визнання права власності та стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який укладений 15.11.1969 року. Під час перебування у шлюбі її чоловік ОСОБА_5 15.03.2004 року на підставі договору купівлі-продажу придбав у власність квартиру № 16 в будинку № 168 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі (далі спірна квартира).

28.09.2004 року ОСОБА_5 склав заповіт, в якому зазначив, що все майно, яке належить йому на момент смерті, він заповів своїй дружині - ОСОБА_3

Однак, у 2012 році їй стало відомо про те, що 25.12.2006 року її чоловік ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_4 договір довічного утримання, якій передав у власність спірну квартиру, а ОСОБА_4 прийняла на себе обов'язок забезпечити ОСОБА_5 та його дружину правом пожиттєвого проживання у цій квартирі, довічним утриманням та доглядом, розмір якого сторони визначили в сумі 400 грн. щомісячно з урахуванням інфляції та індексації, а також обовязок поховати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 після їх смерті.

Позивачка вважає, що умови договору ОСОБА_4 ніколи не виконувалися, оплату комунальних послуг вона не здійснювала, після смерті ОСОБА_5 всі витрати, пов'язані з його похованням, здійснювала виключно вона.

Крім того, позивачка в своєму позові зазначила, що у листопаді 2011 року ОСОБА_4 отримала у борг від неї 8500 доларів США, який частково повернула. Залишок станом на момент подання позову складав 6400 доларів СІІІА. 21.07.2012 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 у борг ще 2000 доларів США зі строком повернення до кінця 2012 року, однак ці грошові кошти ОСОБА_4 їй не повернула, відсотки за користування грошима не сплачувала.

Позивачка ОСОБА_3 зазначила, що її чоловік ОСОБА_5 не мав права розпоряджатися квартирою спочатку шляхом складання заповіту на імя позивачки, в тому числі і на її частину квартири, а в подальшому - шляхом передання квартири у власність ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання, враховуючи що спірна квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності, згоди на відчуження цієї квартири ОСОБА_3 не надавала, від свого права власності на 1/2 частину квартири не відмовлялась.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка ОСОБА_3 вважає, що вона має право власності на квартиру в цілому, оскільки 1/2 частина належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, а 1/2 вона успадкувала за заповітом після смерті свого чоловіка, а тому просила суд визнати недійсним заповіт, визнати договір довічного утримання недійсним, визнати за позивачкою право власності на квартиру, а також стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики.

Відповідачка в судове засідання не зявилась, про слухання справи буда повідомлена належним чином, що підтверджується її клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи від 26 березня 2013 року та розпискою про ознайомлення з матеріалами справи від 28 березня 2013 року (а.с.164).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2013 року позов ОСОБА_3 був задоволений частково.

Договір позики, укладений 07 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в частині повернення боргу в розмірі 6400 доларів США, був розірваний.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу в розмірі 67141 грн. 20 коп., відсотки за користування грошима в розмірі 6031 грн. 52 коп. та 100 грн. 68 коп. - в якості 3-х відсотків річних, а також стягнуто судовий збір.

В решті позову було відмовлено.

Зазначене рішення було оскаржено в апеляційному порядку представником позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 В апеляційній скарзі її заявник просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Рішення, в частині задоволення позову про стягнення боргу, сторонами в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2013 року було скасоване зазначене вище заочне рішення суду та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності був задоволений.

Визнано спірну квартиру, ринковою вартістю 493967,40 грн., придбану за договором купівлі-продажу від 15 березня 2004 року, спільною власністю подружжя - ОСОБА_5 і ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 25 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та повернуто позивачці ОСОБА_3 1/2 частини спірної квартири.

Визнано в порядку спадкування за заповітом за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири № 16 в будинку № 168 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, що належала ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру в цілому.

В іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 грудня 2013 року зазначене вище судове рішення суду апеляційної інстанції було скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.64-65).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсними заповіту, договору довічного утримання та визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела суду обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, зареєстрованим 15 листопада 1969 року у Київському відділі ЗАГС міста Одеси. Дітей від даного шлюбу в них не було. Під час перебування у шлюбі родина ОСОБА_5 15.03.2004 року на підставі договору купівлі-продажу придбали у власність спірну квартиру, яка стала належати подружжю ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, ОСОБА_5 належала лише 1/2 частина спірної квартири, а інша 1/2 частина належала позивачці ОСОБА_7

28.09.2004 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким вказану квартиру та усе майно, що належатиме йому на момент смерті, заповів своїй дружині - ОСОБА_3

25.12.2006 року чоловік позивачки - ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_4 договір довічного утримання, якій передав у власність спірну квартиру, а ОСОБА_4 прийняла на себе обов'язок забезпечити ОСОБА_5 та його дружину правом пожиттєвого проживання у цій квартирі, довічним утриманням та доглядом, розмір якого сторони визначили в сумі 400 грн. щомісячно з урахуванням інфляції та індексації, а також обов'язок поховати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 після їх смерті.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Разом з тим, під час розгляду справи судом було встановлено, що умови договору ОСОБА_4 ніколи не виконувалося, оплату комунальних послуг здійснювало виключно подружжя ОСОБА_5, а після смерті ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_3 за свої власні кошти поховала його.

Що стосується послуг ОСОБА_4 по догляду за подружжям ОСОБА_3, то вона отримувала в якості платні за ці послуги грошові кошти в розмірі 500 грн. на місяць. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_4 не виконувала умов договору довічного утримання щодо утримання подружжя ОСОБА_3, а надавала ці послуги на платній основі.

Також судом встановлено, що договір довічного утримання ніколи не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були обумовлені умовами договору, з тих підстав, що родина ОСОБА_3 ніколи грошових коштів не потребувала, оскільки отримували відсотки від грошових коштів, отриманих від продажу будинку.

Більш того, родина ОСОБА_3 неодноразово допомагала відповідачці ОСОБА_4, надаючи їй грошові кошти, що підтверджується розписками, а ОСОБА_4 ніколи не надавала родині ОСОБА_8 грошових коштів, окрім повернення боргу.

Зазначені обставини фактично визнані сторонами, у тому числі представником ОСОБА_4, який у судовому засіданні пояснив, що дійсно спірна квартира належить ОСОБА_8, ОСОБА_4 ні послуг щодо допомоги родині ОСОБА_8, ні щодо поховання ОСОБА_5 не здійснювала, будь-яких доказів того, що договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, у них немає.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин мас вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 747 ЦК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що враховуючи те, що виділу в натурі частки у спільному майні подружжя ОСОБА_5 не було здійснено, ОСОБА_5 не мав права укладати договору довічного утримання та передавати у власність ОСОБА_4 як своєї частки у спірній квартирі, так і частки, яка належала на праві власності позивачці ОСОБА_3

Вищевикладені правові позиції були також зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року, якою було скасоване рішення апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2013 року (т.2, а.с.64-65).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_3, в частині визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 25.12.2006 року, та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрованого у реєстрі № 341.

У зв'язку із задоволенням вказаних вище вимог позивачки, підлягає також задоволенню її позов і в частині визнання в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину спірної квартири, та визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру в цілому.

При цьому колегією суддів враховано, що позивачка ОСОБА_3 на день смерті ОСОБА_5 проживала разом з ним і продовжує проживати у спірній квартирі до теперішнього часу, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 1/2 частини спірної квартири, яка належала йому на праві спільної сумісної власності.

Що стосується доводів представника відповідачки ОСОБА_4 стосовно того, що 25.12.2006 року ОСОБА_3 склала та нотаріально посвідчила заяву, якою надала своєму чоловікові ОСОБА_5 згоду на укладання договору довічного утримання з ОСОБА_4, а тому розуміла правові наслідки цього договору, то колегія суддів зазначає, що зазначені обставини не спростовують вищевикладеного висновку колегії суддів щодо незаконності укладеного договору довічного утримання.

Крім того, колегія суддів зазначає, що саме цією заявою ОСОБА_3 відмовилася від виділу своєї частки у спільному сумісному майні подружжя, що в свою чергу та у відповідності до ч. 2 ст. 747 ЦК України і ст. 67 СК України виключає відчуження частки спірної квартири, яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 (т.1, а.с.152).

Також безпідставними є посилання представника відповідачки ОСОБА_4 на необхідність застосування до спірних правовідносин позовної давності, за огляду на наступні обставини.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давінсть астосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ні відповідачка ОСОБА_4, ні її представник до винесення судового рішення не заявляли про необхідність застосування строків позовної давності, а тому у суду не було правових підстав для застосування цього інституту цивільного права.

Посиланя преставника відповідачки ОСОБА_4 на те, що остання не була повідомленою про розгляд справи в суді і про необхідніть подання заяви про застосування строків позовної давності, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_4 була цілком обізнана про розгляд справи в суді, 04.03.2013 року зверталась до суду із заявою про перенесення судового засідання (т.1, а.с.126), 11.03.2013 року заявляла клопотання про витребування доказів (т.1, а.с.134), а також про ознайомлення з матеріалами справи (т.1, а.с.164).

Таким чином, будь-яких перешкод ОСОБА_4 для подачі до суду заяви про застосування строків позовної давності не існувало.

Крім того, діюче цивільне законодавство не повязує застосування строків позовної давності із обізнаністю особи про необхідність подання відповідної заяви до суду.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення по справі, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення суду в тій частині, в якій воно оскаржено, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, при ухваленні рішення суд неправильно застосував норми матеріального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду, в частині відмови в позові та мотивів такої відмови, скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси у справі № 520/2050/13ц, (провадження №2/520/2647/13) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в частині відмови в позові та мотивів такої відмови, скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким:

визнати квартиру АДРЕСА_1, ринковою вартістю 493 967 гривень 40 копійок на дату позову, придбану за договором купівлі - продажу квартири від 15 березня 2004 року, спільною власністю подружжя - ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) і ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), як майно, набуте під час шлюбу, укладеного 15.11.1969 року Київським відділом ЗАГС міста Одеси;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири №16 в будинку №168 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, ринковою вартістю 246 983 гривні 70 копійок, як члена подружжя під час її придбання;

визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 25 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та повернути передану їй за цим договором 1/2 частину квартири №16 в будинку №168 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, що належала ОСОБА_3 на праві спільної власності подружжя, у власність ОСОБА_3;

визнати заповіт, складений ОСОБА_5 28 вересня 2004 року, недійсним, в частині заповідального розпорядження щодо належної ОСОБА_3 1/2 частини квартири №16 в будинку №168 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі;

визнати в порядку спадкування за заповітом за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири №16 в будинку №168 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, що належала ОСОБА_5.

визнати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), право власності в цілому на квартиру №16 в будинку №168 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, яка складається з жилої кімнати площею 12,5 кв.м., жилої кімнати площею 7,2 кв.м., жилої кімнати площею 16,9 кв.м., коридору площею 8,4 кв.м., кухні площею 9,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., туалету - площею 1,0 кв.м., лоджій площею 2,5 кв.м. та 1,3 кв.м., має жилу площу у 36,6 кв.м., загальну площу 61,8 св.м., інвентарною вартістю 22 372 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір на користь державного бюджету України в розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень).

В решті судове рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_9

ОСОБА_2