Номер провадження № 22-ц/785/2855/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2А,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2013 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії,

встановила:

09 серпня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку №7, розташованого по вул. Краснодонській в м. Ізмаїлі Одеської області (далі спірний житловий будинок). Позивач проживав у м. Владивосток Російської Федерації, а його колишня дружина ОСОБА_5 разом з повнолітніми синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до недавнього часу проживали в належному йому будинку. В травні-червні 2012 року відповідачі, переїжджаючи до іншого місця проживання, здійснили ушкодження житлового будинку, привівши його в непридатний для проживання стан, чим завдали йому матеріальної та моральної шкоди.

Посилаючись на зазначені обставини, після уточнень позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно матеріальну шкоду в сумі 25 452,25 грн., моральну шкоду в сумі 5 000 грн., зобовязати їх повернути технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, будинкову книгу та проект на підведення газопостачання, а також стягнути з останніх судові витрати зі сплати судового збору в сумі 531,48 грн., на правову допомогу в сумі 4 095 грн., та витрати, повязані з проведенням судової експертизи в сумі 3 000 грн.

Відповідач ОСОБА_5 та представник відповідачів позовні вимоги не визнали, надавши заперечення проти позову, в яких пояснила, що дійсно в 1993 році позивач поїхав на заробітки до Російської Федерації. Перший час з певною періодичністю він підтримував зв'язок із сімєю, після чого протягом тривалого часу не давав про себе вістки, перестав матеріально підтримувати дружину з неповнолітніми дітьми. Це призвело до розпаду сімї, і як наслідок, розірвання шлюбу та звернення із заявами про визнання його спочатку безвісти відсутнім, а в подальшому померлим.

За час проживання відповідачів у зазначеному будинку позивач жодного разу не приїжджав, поточний та капітальний ремонти не здійснював, проте вони весь час слідкували за тим, щоб будинок знаходився у придатному для проживання стані.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.12.2013 року позовні вимоги були задоволені частково, та було стягнуто із відповідачів на користь позивача солідарно 8 006 грн. матеріальної шкоди та зобовязано відповідачів повернути позивачу технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок та будинкову книгу. В іншій частині позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_7 просить змінити зазначене рішення, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_6 у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник відповідачів ОСОБА_8 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі зобовязані повернути позивачу як власнику садибного спірного житлового будинку, технічний паспорт і будинкову книгу, та солідарно відшкодувати завдані йому збитки на суму 8006 грн.

Інші позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_5 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 18.06.1988 року по 23.05.1998 року. Від шлюбу сторони мають повнолітніх синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.31).

Сторони припинили шлюбні відносини в листопаді 1993 року, що не заперечується ними та підтверджується рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.05.1998 року та Свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1, а.с.32, 168).

З 1993 року по теперішній час позивач проживає на території РФ. В свою чергу, зі згоди позивача відповідачка ОСОБА_5 з 1988 року, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - з часу народження по травень-червень 2012 року проживали в будинку №7, розташованому по вул. Краснодонській в м. Ізмаїлі Одеської області (спочатку як члени сімї, в подальшому як колишні члени сімї). Дані обставини також не заперечуються сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Під час проживання відповідачів за вищезазначеною адресою, останні поліпшували житловий будинок, зокрема, починаючи з 2003 року, замість одинарних вхідних дверей встановили подвійні, деревяне вікно у кімнаті замінили на залізопласмасове, підключили газопостачання (т.1, а.с.35, 166, 194).

Між співвласниками вищезазначеного житлового будинку, якими є ОСОБА_6 та ОСОБА_9, по 1/2 його частині, фактично склався порядок користування його приміщеннями. Так, у володінні та користуванні ОСОБА_6 перебувають приміщення житлового будинку літ.«А», позначені на плані №ІІ веранда площею 8,0 кв.м, №2 жила кімната площею 12,3 кв.м, №3 жила кімната площею 7,9 кв.м, загальною площею 28,2 кв.м, а також сарай літ.«В» (графічно зображено у додатку №2 до висновку судової будівельно-технічної експертизи №07/07-2013 (т.1, а.с.94, 98).

У відповідності до вказаного висновку належна ОСОБА_6 частина житлового будинку на час дослідження не придатна для постійного проживання, оскільки в ній не забезпечується дотримання допустимого рівня мікроклімату і повітряного середовища через відсутність опалення приладів і відсутність склопакету у віконній рамі.

Внаслідок демонтажу будівельних виробів та елементів інженерного обладнання будівлі, а саме: дверного полотна вхідних дверей; дверного полотна міжкімнатних дверей між приміщеннями №ІІ та №2; склопакету у вікні; освітлювальних приладів (люстр); вимикачів та штепсельних розеток; опалювальних приладів чавунних радіаторів; газового котлу; газової плити; газового лічильника; відключення від зовнішньої мережі газопостачання та електропостачання, а також демонтажу віконних блоків сараю літ.«В», власнику частини житлового будинку, яким є ОСОБА_6, завдана матеріальна шкода в розмірі 11 537 грн. (т.1, а.с.90-111).

Як вбачається з матеріалів справи, у травні-липні 2012 року відповідачі під час виселення із спірного житлового будинку демонтували будівельні вироби та елементи інженерного обладнання будівлі, а саме: дверне полотно вхідних дверей; дверне полотно міжкімнатних дверей між приміщеннями №ІІ та №2; склопакет у вікні; освітлювальні прилади (люстри); вимикачі та штепсельні розетки; опалювальні прилади чавунні радіатори; газовий котел; газову плиту; газовий лічильник; відключили від зовнішньої мережі електропостачання, а також демонтували віконні блоки сараю. Спільно з працівниками газової служби також відключили від зовнішньої мережі газопостачання (а.с.15-17, 33, 51, 145-150, 242-253).

Зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні суду першої інстанції свідками ОСОБА_10, ОСОБА_11, а також судовим експертом ОСОБА_12 та представником позивача ОСОБА_9, яка є сестрою позивача та співвласником спірного житлового будинку.

Доводи відповідачів про те, що ОСОБА_9 самостійно відчинила двері, зайшла до будинку і, можливо, привела його в непридатний для проживання стан, спростовуються показаннями вищевказаних свідків, а також відмовними матеріалами за №№3679 (ЖРЗПЗ №4893 від 23.05.2012 року), 4824 (ЖРЗПЗ №6340 від 30.06.2012 року), 4910 (ЖРЗПЗ №6433 від 03.07.2012 року) за зверненням ОСОБА_9 (т.1, а.с.15-17, 51, 64, 145-147, 171, 172, 205-211, 242-268).

У відповідності до ч.ч.12 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з чч.1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_6 в частині відшкодування шкоди в сумі 3 529 грн., розрахованої у розділі 4 «Газопостачання» висновку судової будівельно-технічної експертизи №07/07-2013 від 04.07.2013 року, яка включає вартість встановлення газових плит побутових двохконфоркових, встановлення квартирного газового лічильника на існуючому газопроводі, прокладення трубопроводів газопостачання зі сталевих водогазопровідних не оцинкованих труб діаметром 20 мм, врізання штуцером під газом у діючі сталеві газопроводи низького тиску діаметром до 125 мм із зниженням тиску, пневматичне випробування газопроводів тощо (т.1, а.с.304), не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_6 про те, що у 2006 році ним були перераховані грошові кошти в сумі 400 доларів США відповідачці ОСОБА_5 безпосередньо для газифікації житлового будинку, то суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що не знайшло свого підтвердження те, що зазначені кошти були витрачені саме на газифікацію спірного житлового будинку (т.1, а.с.169, 170).

З підстав викладеного, суд також обґрунтовано відмовив у відшкодуванні позивачу вартості газового котла та газового лічильника, яка за підрахунком позивача складає 7 154,72 грн., а також газової плити на суму 2250 грн.

Згідно висновку вищевказаної судової будівельно-технічної експертизи вартість вхідних дверей та трьох вікон залізопласмасових становить 4 510,53 грн.

Однак, суд правомірно відмовив в задоволені позовних вимог в цій частині, оскільки вказані вікна і двері хоч і були демонтовані, але фактично знаходилися в літній кухні. При цьому судом обгрунтовано зазначено, що на час відїзду позивача із спірного житлового будинку вхідні двері були одинарними; до виселення відповідачів, у літній кухні були встановлені деревяні вікна, а не залізопласмасові.

Що стосується висновку суду про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про відшкодування на його користь моральної шкоди, то колегія суддів також погоджується з даним висновком.

Так, у відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно розяснень Верховного Суду України, викладених у пп.3, 4, 9 постанови Пленуму № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодження здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

З огляду на викладене, позивач не надав суду вмотивованого обґрунтування та доказів завдання йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачами.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобовязання відповідачів повернути позивачу технічний паспорт на спірний житловий будинок, будинкову книгу та проект на підведення газопостачання, суд виходив з положень ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст.391 ЦК України, згідно з якими власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки оригінал технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок та будинкова книга, які належать позивачу, знаходяться у відповідачів, що не заперечувалось сторонами, то суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобовязання відповідачів повернути позивачу оригінал проекту на підведення газопостачання.

При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що замовником на підключення газового обладнання виступала відповідачка ОСОБА_5, власниками газового обладнання є ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5В, які, у свою чергу, оплатили роботи з його підключення до газової мережі (а.с.194).

Обгрунтованим є висновок суду також щодо розподілення між сторонами судових витрат. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, суд з огляду на положення ч.1 ст.56 ЦПК України, дійшов обгрунтованого і правильного висновку про те, що вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки позивач за правовою допомогою до адвоката або іншого фахівця в галузі права не звертався. Інтереси позивача в суді представляли за дорученням представники ОСОБА_9 та ОСОБА_7 Представник особи, яка бере участь у справі за дорученням має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено ст.ст.26, 42 ЦПК України, і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. ЦПК України не відносить до судових витрат витрати на послуги представника у суді.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судова колегія зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти них та доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської Області від 26 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_13

ОСОБА_2