Справа № 148/6972/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 грудня 2014 року
Тульчинський районний суд Вінницької
області

В складі : головуючого
судді Робак С.О.

при секретарі
Грох Т.А.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Тульчині,
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання будинку об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та виділення частки із спільного майна,

В С Т А Н
О В И В:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1
звернулась до Тульчинського районного
суду з позовом до ОСОБА_2 з урахуванням
змінених позовних вимог про визнання
будинку об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та
виділення частки із спільного майна.

Обгрунтовуючи свої позовні
вимоги, позивач посилалась на те, що
05.05.1991 року вона зареєструвала шлюб з
відповідачем ОСОБА_2 Під час шлюбу, на
підставі рішення виконкому
Кирнасівської селищної ради ними було
побудовано житловий будинок по
АДРЕСА_1, на який на ім'я відповідача
ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право
власності. Сімейне життя з
відповідачем не склалось і 17 листопада
2005 року їх шлюб було розірвано. Після
розірвання шлюбу вона зверталась до
Тульчинського районного суду з позовом
про поділ майна подружжя, проте її
позов розглянутий не був, а справа
внаслідок пожежі в суді була знищена,
про що їй стало відомо лише тепер. Тому
вважає можливим повторно звернутися з
даним позовом до суду, так як строк
позовної давності пропущено нею з
поважних причин.

Майно набуте подружжям у
шлюбі є спільним сумісним майном
подружжя. Частки майна подружжя є
рівними. Відповідно до ст. 370 ЦК України
кожен співвласник спільного сумісного
майна має право на виділення своєї
частки із спільного сумісного майна.

В зв'язку з наведеним,
просить поновити строк звернення до
суду. Визнати будинок АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя та
виділити їй 1/2 частину даного житлового
будинку.

В судовому засіданні позивач
та її представник ОСОБА_3 підтримали
позовні вимоги, посилаючись на
викладені обставини, а також позивач
ОСОБА_1 суду пояснила, що в 1995 році мати
відповідача ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2
житловий будинок по АДРЕСА_1. Так як
даний будинок був не придатний для
проживання, оскільки був побудований
до 1917 року, то вони його знесли і на його
місці в 1999 році побудували новий
двохповерховий будинок, який був
зареєстрований за відповідачем.
Оскільки спірний житловий будинок
побудований нею і відповідачем в шлюбі,
то він є їх спільною сумісною
власністю. Не заперечує, що батьки
відповідача, а також її батьки надавали
їм безоплатну посильну допомогу в
будівництві даного будинку.

Представник відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_4 позов не визнала,
пославшись на те, що будинок АДРЕСА_1
вона фактично придбала у ОСОБА_5, який
їй належав на підставі свідоцтва про
право на спадщину після смерті ОСОБА_6,
оформивши договором дарування на сина
ОСОБА_2 в 1995 році.

Згодом вона за власні кошти
реконструювала даний житловий будинок,
на фундаменті і погребі даного будинку
збудувала спірний будинок, оскільки в
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 коштів не було. Вважає,
що даний житловий будинок не являється
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, оскільки ОСОБА_1 його не
будувала і їй відповідач подарував
житловий будинок АДРЕСА_2. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення
учасників процесу, дослідивши
матеріали цивільної справи, з'ясувавши
дійсні обставини справи, суд приходить
до висновку, що в задоволенні позову
слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст.2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК
України, а також правильно витлумачив
ці норми.

Обгрунтованим визнається
рішення ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст.214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання : чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються ; чи є інші
фактичні дані ( пропущення строку
позовної давності тощо ), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження ; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин ; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Так, при розгляді справи
судом встановлені наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

05 травня 1991 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який був
розірваний 17 листопада 2005 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
укладення шлюбу та копією рішення
Тульчинського районного суду від 31
жовтня 2005 року про розірвання шлюбу (
а.с. 5,6 ).

Відповідачу ОСОБА_2 відповідно до
договору дарування від 29 листопада 1995
року був подарований житловий будинок,
позначений літерою «А», загальною
площею 40,10 кв.м., житловою площею 18,50
кв.м. та погріб, позначений літ.»П», який
розташований на земельній ділянці по
АДРЕСА_1 ( а.с.44-46 )

Відповідно до
інвентаризаційної справи даний
житловий будинок був побудований до 1917
року і його технічний стан станом на 1973
рік був незадовільний.

В зв'язку з тим, що в даному
житловому будинку було неможливо
проживати, то сторони його знесли і на
його місці в 1999 році збудували
двохповерховий житловий по будинок,
позначений літ.»А», загальною площею
162,7 кв.м. та житловою 49,70 кв.м., який
розташований по АДРЕСА_1,
Тульчинського району, на який
відповідно до рішення виконкому
Кирнасівської селищної ради № 18 від 10
березня 1999 року ОСОБА_2 01 червня 1999 року
було видано свідоцтво про право
власності (а.с.78,79 ).

Той факт, що спірний будинок
був побудований, а не реконструйований
старий дерев'яно- валькований
підтверджується актом державної
технічної комісії про готовність
закінченого будівництвом об'єкта до
експлуатації від 20 січня 1999 року ( а.с.77
).

Допитаний в судовому
засіданні в якості спеціаліста -
експерт ОСОБА_7 показав суду, що
технічно неможливо було
реконструювати житловий будинок
загальною площею 40,10 кв.м., побудови до
1917 року, який був дерев'яно-валькований
і в якому технічний стан основних
конструктивних елементів був
незадовільний в двохповерховий
житловий будинок, загальною площею 162,7
кв.м., в якому фундамент збудований із
блоків, стіни з блоків та цегли,
міжповерхове перекриття в будинку з
залізобетонних панелів.

Таким чином, суд вважає, що
будинок АДРЕСА_1 був збудований
сторонами під час шлюбу в 1999 році.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК
України та ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу є їхньою
спільною сумісною власністю.

Таким чином, побудований
житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом
спільної сумісної власності сторін.

Згідно ст.68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте під час шлюбу.

Відповідно до ст. 370 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності..

У разі виділу частки із майна,
що є у спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Враховуючи дані норми
матеріального права, позивач ОСОБА_1
має право на виділ частки із майна
спільної сумісної власності, яка
складає 1/2 частину житлового будинку
АДРЕСА_1.

Суд вважає, що доводи
представника відповідача ОСОБА_4 про
те, що спірний будинок не являється
об'єктом спільної сумісної власності,
оскільки він фактично не будувався
сторонами, а був реконструйований з
житлового будинку АДРЕСА_1, який в 1995
році був подарований відповідачу
ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні.

Згідно ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення за
допомогою дослідження показів свідків,
письмових та речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок по доказуванню
обставин, викладених в позові
покладений саме на позивача.

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК
України до вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу
застосовується позовна давність у три
роки.

Згідно ч.5 ст.267 ЦК України,
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

В судовому засіданні
встановлено, що позивач зверталася з
даним позовом до Тульчинського
районного суду, що підтверджується
довідкою голови Тульчинського
районного суду від 20.11.2013 року за № 4971/13,
згідно якої в книзі вхідної
кореспонденції за 2005 рік за № 8640 від 22
грудня 2005 року значиться реєстраційний
запис про те, що ОСОБА_1 подала позовну
заяву про розподіл майна, однак,
цивільна справа в алфавітному
покажчику за 2005-2006 рік не значиться.
Дані про прийняте рішення по її
позовній заяві відсутні.

Той факт, що ОСОБА_1 дійсно
зверталась до суду з даним позовом
підтверджується і копією даної
позовної заяви, на якій є відмітка про
отримання її судом 29.11.2005 року, а також
копією ухвали Тульчинського районного
суду від 13 березня 2006 року із якої
видно, що ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання будинку
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та його поділ і в
порядку забезпечення позову судом був
накладений арешт на спірний житловий
будинок АДРЕСА_1 Тульчинського району,
який не знятий по даний час, так як ні
одна із сторін не зверталась до суду з
даною вимогою. Будь-яке рішення по
даній позовній заяві судом прийнято не
було. Дана справа в суді відсутня. А так
як позивач в установлений законом
строк позовної давності зверталась з
даним позовом до суду і не з її вини не
було прийнято рішення по її позовній
заяві, то суд вважає можливим поновити
позивачу строк звернення до суду за
захистом свого права.

Враховуючи вищевикладені
обставини, норми матеріального права з
урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України відповідачем належними
доказами в судовому засіданні не
спростовані доводи позовної заяви.

На підставі викладеного та
керуючись ст. 57, 60, 70 СК України, ст..ст.16,
267 ч.5, 368, 370 ЦК України, ст.ст.4, 8,15, 58, 59, 60,
212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И
Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для
звернення до суду.

Визнати житловий будинок
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1
та виділити ОСОБА_1 1/2 частину
вищевказаного двоповерхового будинку
АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 понесені по справі судові
витрати в розмірі 300 грн.

Рішення може бути оскаржено
в апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, а для
осіб які не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення до апеляційного
суду Вінницької області через
Тульчинський районний суд.

Повний текст рішення виготовлено 19.12.2014
року.

Суддя: