АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач: Нежура В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

23 грудня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В., Усика Г.І.

при секретарі: Троц В.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 5 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування об'єктом спільної сумісної власності подружжя, вселення до квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 5 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про встановлення порядку користування об'єктом спільної сумісної власності подружжя, вселення до квартири відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити його вимоги, визнавши 1/2 частину спірної квартири спільним майном подружжя і в порядку його розподілу визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири, та задовольнити інші вимоги за первісним позовом, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на те, що шлюб між сторонами не було розірвано 17.09.1999 р., про що помилково зазначив суд у рішення, оскільки жодна із сторін не отримала в органах РАЦС свідоцтво про розірвання шлюбу, як того вимагав діючий на той час КпШС України, а тому придбана у 2000 році спірна квартира в період перебування сторін у шлюбі і є їх спільним майном. Суд не з*ясував точно походження грошових коштів на придбання квартири, оскільки 4 200 грн., були надані за рахунок продажу апелянтом в квітні 2000 року власної квартири, що могли підтвердити в судовому засіданні свідки, яких суд відмовився допитати. Це має важливе значення ще й з тих підстав, що позивачка на час придбання спірної квартири в жовтні 2000 року була студенткою і не мала достатнього самостійного джерела доходів.

В суді апеляційної інстанції апелянт і його представник підтримали подану скаргу, із викладених в ній підстав, представник відповідача за первісним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 серпня 1988 року між сторонам у справі було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1539 (а.с. 5).

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 06 вересня 1999 року, яке набрало законної сили 17 вересня 1999 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено вказаним рішенням суду, що сторони тривалий час не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, сім'я розпалася та відновити її неможливо. ОСОБА_2 пред*явлений позов про розірвання шлюбу визнав в повному обсязі, рішення не оскаржував

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О., ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки ОСОБА_2, продала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1, яка належала продавцям на праві особистої власності в рівних частках (а.с. 41).

Того ж дня, ОСОБА_3, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах своєї доньки ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2000 року, посвідченим також приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О., придбала в рівних частках у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2, (а.с. 45).

Згідно Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації, право власності на квартиру АДРЕСА_2 (далі - спірна квартира) було зареєстроване 05.10.2010 р. в рівних частках за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 42).

У своїй позовній заяві, з урахуванням уточнення позовних вимог викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 (далі - позивач) просить визнати спільним майном подружжя 1/2 частину спірної квартири, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 (далі - відповідач), і в порядку розподілу спільного майна визнати за право на 1/4 частку квартири, посилаючись на те, що квартира придбана в період перебування сторін в зареєстрованого шлюбі, крім того, ним було сплачено 4 200 грн. за придбання спірної квартири, виручених ним від продажу власної 1-кімнатної квартири АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2000 р.

Правовий режим спільної власності на майно подружжя регулюється чинним на момент виникнення права власності законодавством.

Оскільки спірна квартира придбана в жовтні 2000 року, то й усі питання між подружжям щодо придбаного в цей період майна регулювалися КпШС України 1970 року.

Згідно статей 39, 40 КпШС України, розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану.

Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст.. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Як передбачено ч. 2 ст. 28 КпШС України і аналогічною за змістом ч. 6 ст. 57 СК України (набрав чинності з 01.01.2004 р.), суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

З матеріалів справи вбачається, що сторони розірвали шлюб між собою у судовому порядку, але не оформили його припинення, як того вимагали правила ст. 40 КпШС України, з чого випливає висновок про те, що формально сторони продовжували перебувати у зареєстрованому шлюбі до 01.01.2004 р., часу набрання чинності нового Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 114 якого визначала час припинення шлюбу днем набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

В ході розгляду справи також встановлено, що на час придбання ОСОБА_3 разом із дочкою ОСОБА_2 спірної квартири в жовтні 2000 року, вона із ОСОБА_2 спільного господарства не вела і разом вони не проживали, тобто в розумінні ст. 28 КпШС України шлюб між сторонами було фактично припинено.

З урахуванням встановлених ч. 2 ст. 28 КпШС України і аналогічною за змістом ч. 6 ст. 57 СК України правил, за якими майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, може бути визнано судом власністю кожного з них, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира (1/2 її частка), яка зареєстрована за відповідачкою є її особистою власністю, і обгрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог в цій частині..

Доводи апелянта про те, що він приймав участь у придбанні спірної квартири в розмірі 4 200 грн., відхиляються колегією суддів, оскільки вони нічим об*активно не підтверджуються, слід також зазначити, що спірна квартира була придбана через шість місяців з часу продажу позивачем власної однокімнатної квартири.

Різниця між ціною продажу двокімнатної квартири і придбаною спірною трикімнатною квартирою у 4200 грн. (16400-12260) не свідчить про неможливість відповідачкою покрити цю різницю за рахунок власник коштів із інших джерел, а не обов*язково за рахунок коштів, наданих саме позивачем.

Щодо вимог ОСОБА_3 за зустрічним позовом судом було встановлено , що згідно довідки форми № 3, виданій КП "Житлосевріс "Оболонь", позивач сторони у справі та їхня дочка ОСОБА_4 зареєстрований у спірній квартирі з 06 лютого 2001 року, а відповідач з дочкою - з 24 жовтня 2000 року (а.с. 44).

Як пояснювала відповідач вона зробила це на прохання позивач, але останній у квартиру не вселявся і в ній не проживав.

В ході розгляду справи встановлено, і це підтвердив сам позивач в суді апеляційної інстанції, ним була створена нова сім*я, у зв*язку із чим він проживає в м. Борисполі (а.с. - 9).

Надані позивачем на спростування вимог за зустрічним позовом Договір про надання телекомунікаційних послуг від 14.10.2007 р. в спірній квартирі, підписаний позивачем, квитанції про сплату на адресу ВАТ «Укртелеком» двох платежів у 2007 році докази, а також заява відповідачки на згоду відчуження позивачем земельної ділянки в нотаріальну контору від 10.06.2008 р. не можуть свідчити про факт проживання позивача в спірній квартирі з урахуванням інших доказів, зібраних судом у справі.

Щодо заяви позивача до Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві про неможливість вселення і проживання в спірній квартирі, то на думку колегії суддів, таке звернення у листопаді 2013 року зроблено з метою створення штучної доказової бази порушення його житлових прав і пред*явлення згодом відповідного позову до суду.

Інших доказів, якіб свідчили про порушення прав позивача на проживання у належній йому квартирі з лютого 2001 року по листопад 2013 року матеріали справи не містять.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім*ї власника житла, а також колишній член сім*ї власника, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності такого члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки позивач не проживав в спірній квартирі біль ніж один рік без поважних причин, а доказів існування будь-якої домовленості із іншими власниками квартири щодо можливого не проживання понад встановлений законом час надано не було, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог за зустрічним позовом, і визнав позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують, і на законність ухваленого рішення не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення законним і обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасуванню не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 5 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: