РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13100/14-ц

пр. № 2/759/4763/14

29 грудня 2014 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого Морозова М.О.

при секретарі Захарчук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю з відповідачем по справі, який є її колишнім чоловіком, виділивши та визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 1250000 грн., ? частину автомобіля марки «ОРЕL», виділивши відповідачу по справі ? частину даної квартири, що складає 1250000 грн., ? частину автомобіля марки «ОРЕL».

При цьому, посилається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі по 26.12.2013 р., й за час проживання у шлюбі набули вищевказане майно, по поділу якого є спір, тому виникла необхідність поділу спільного сумісного майна подружжя у судовому порядку.

Відповідач позов не визнав, в свою чергу пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1, автомобіль «Опель Астра», 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3.

При цьому, посилається на те, що шлюбні відносини між ними припинені з 2000 р., а на початку літа 2001 р. він почав відносини з іншою жінкою ОСОБА_3, перебуваючи з нею у фактичних шлюбних відносинах. В 2002 р. він разом з ОСОБА_3 вирішили придбати власне житло і 25.09.2002 р. він уклав із ДГО «Житло-Інвест» інвестиційний договір №1745-Ф, згідно якого він інвестував у будівництво житла з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_1 за 204250 грн. із строком здачі під заселення в 111 кварталі 2003 р. Ним були внесені власні кошти, отримані від підприємницької діяльності, та кошти від реалізації 07.09.2001 р. власної квартири, розташованої в АДРЕСА_2, яку він отримав у спадщину 21.03.2000 р. після смерті свого батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 Після отримання у власність даної квартири 20.01.2004 р. наприкінці весни 2004 р. він та ОСОБА_3 переїхали жити в нову квратиру, 28.10.2004 р. він знявся з реєстраційного обілку за його попереднім місцем проживання та прописався за новою адресою. Автомобіль «Опель Астра», 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3 він придбав у автосалоні 12.01.2008 р. вже після припинення з ОСОБА_1 шлюбних відносин.

В судовому засіданні ОСОБА_1 зустрічний позов не визнала, вважаючи його надуманим, свої позовні вимоги підтримала.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала, зустрічний позов не визнала, вважаючи їх таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя ОСОБА_2 підтримав, основний позов ОСОБА_1 не визнав з тих же підстав, що і його довіритель.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, з'ясувавши обставини справи, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що основний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.02.1982 р. по 26.12.2013 р. За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторони нажили спільне майно: квартиру АДРЕСА_1.

Сторони дійшли згоди в ході розгляду справи по вартості спірного майна, тому суд при вирішенні спору виходить з його вартості, узгодженого між ними.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 65 СК України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з*ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що перелік майна, вказаний позивачем по справі до поділу, у вигляді трикімнатної квартири АДРЕСА_1, дійсно сторони нажили під час шлюбу, і воно є в наявності та користуванні. Оскільки сторони не дійшли згоди по варіанту розділу спільного майна, придбаному подружжям за спільні сумісні кошти під час шлюбу, представлений позивачем варіант поділу майна у вигляді квартири суд приймає до уваги як обгрунтований.

Визнанню права власності за позивачем та відповідачем підлягає кожному по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Вартість ? частини квартири, що виділяється кожному із сторін, становить 897000 грн., що підтверджується довідкою ПП «Експерт забезпечення» (а.с.144).

Суд не погоджується з позовною вимогою позивача ОСОБА_1 про поділ майна та визнання за нею та відповідачем право власності кожному з них по 1/2 частині автомобіля «Опель Астра», бо автомобіль був придбаний ОСОБА_2 в 2008 р., вже після фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин між сторонами по справі, що підтверджується копією акту приймання-передачі автомобіля від 13.01.2008 р., довідкою Управління ДАІ в місті Києві від 31.10.2014 р., тому за ОСОБА_2 необхідно визнати право особистої приватної власності на вказаний автомобіль в судовому порядку, оскільки існує по ньому спір (а.с. 67, 143).

Суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність права його колишньої дружини ОСОБА_1 на квартиру, бо вказане майно хоч і оформлено на нього, але придбане подружжям під час перебування в шлюбі, й відповідач не довів, що вказане майно придбане саме за його особисті кошти чи в період фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин між ними.

Так, 25.09.2002 р. ОСОБА_2 уклав із ДГО «Житло-Інвест» інвестиційний договір №1745-Ф, згідно якого він інвестував у будівництво житла з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_1 за 204250 грн. із строком здачі під заселення в 111 кварталі 2003 р. Грошові кошти були проінвестовані в квартиру в 2002, 2003 р.р. і 20.01.2004 р. ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житло (а.с.88-90).

При подачі ОСОБА_2 позову до суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 він вказував у позові, що з середини 1999 р. сімейні стосунки були припинені, спільне господарство не велось, з кінця 2003 р. переїхав до іншого помешкання. Як вбачається з копії рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26.12.2013 р., ОСОБА_2 в судовому засіданні вказував, що з 2000 р. припинили ведення спільного господарства та шлюбні відносини, мешкали в різних кімнатах в квартирі, в 2004 р. переїхав до іншого помешкання. Суд же в своєму рішенні не відобразив, з якого конкретно часу сторони по справі не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні відносини, пославшись лише на те, що це продовжується тривалий час (а.с.4).

Свідок ОСОБА_3, яка є дружиною відповідача ОСОБА_2, показала суду, що між ними почалися сімейні відносини у серпні 2001 р., стали проживати разом сім'єю з 2004 р., з моменту побудови квартири. При цьому, суд приймає до уваги, що вказаний свідок засвідчила, що з серпня 2001 р. ОСОБА_2 жив і у неї в квартирі, коли дітей не було вдома, і повертався додому до дружини, і все це продовжувалось до 2004 р.

Суд приймає до уваги покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, заявлених з боку відповідача, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 2001 р. стали підтримувати тісні стосунки між собою і їх часто бачили разом, при цьому знали зі слів ОСОБА_2, що в його сім'ї відбуваються негаразди. Такі свідчення відповідають дійсним обставинам справи.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що є подругою ОСОБА_1, знає давно подружжя ОСОБА_2, бувала часто у них у гостях і до 2004 р. бачила їх разом вдома, при цьому ніколи не чула від них про те, що буде купуватись квартира окремо ОСОБА_2 та за його особисті гроші.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що на час інвестування коштів у квартиру в 2002, 20003 р.р. та придбання спірної квартири у власність сторони по справі продовжували спільне проживання та ведення спільного господарства. Ніякими доказами не підтверджено, що ОСОБА_2 у вказаний період припинив остаточно сімейно-шлюбні відносини з ОСОБА_1 Остання це також заперечує і це вбачається і з судового рішення від 26.12.2013 р. про розірвання шлюбу між сторонами по справі. Сам по собі факт підтримання тісних відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_3 не може свідчити про обов'язкове припинення ОСОБА_2 сімейно-шлюбних відносин з ОСОБА_1 Існування паралельно таких відносин в реальному житті є ймовірним, що і мало місце в даному випадку, як це вбачається із з'ясованих обставин по справі та перевірки їх доказами.

У 2002 р. було прийнято Сімейний кодекс України, стаття 119 якого визначає можливість встановлення режиму окремого проживання подружжя за рішенням суду. Проте, ОСОБА_2 протягом 2002-2004 р.р. до суду з таким позовом не звертався, наміру юридично оформити факт окремого проживання, без розірвання шлюбу, не висловлював. Отже, він свідомо займаючись інвестуванням квартири та оформляючи її на своє ім'я, свідомо приймав на себе ризики можливих спорів по квартирі у майбутньому.

Беззаперечних доказів зворотнього з боку ОСОБА_2 не надано, як і не надано належних доказів з його боку про придбання спірної квартири за його особисті кошти. Продажа однієї квартири та придбання іншої квартири в короткий проміжок часу не є підставою вважати, що придбання спірної квартири по справі відбулось саме за кошти від проданої квартири та в інтересах саме ОСОБА_2, грошова сума, за яку була продана успадковувана квартира-8315 грн., не співвідноситься з вартістю придбаної проінвестованої квартири (а.с.97).

Тому, суд критично відноситься до обґрунтування позовних вимог відповідача ОСОБА_2 з посиланням на свідків, заявлених з його боку, оскільки вказані особи знають лише про факти знайомства ОСОБА_2 з ОСОБА_3, їх тісні стосунки, але їм невідомо про дійсні подружні взаємовідносини сторін по справі період 2001-2004 р.р. та придбання подружжям конкретного майна у вигляді квартири, що є предметом спору по даній справі.

Це ж стосується і фотографій, наданих ОСОБА_2 у обґрунтування своїх позовних вимог (а.с.79-87).

Той факт, що ОСОБА_2 отримував значні кошти від підприємницької діяльності, не може бути підставою для визнання за ним права власності на спірну квартиру, бо не змінює природу її придбання під час перебування в сімейно-шлюбних відносинах з позивачем по справі (а.с.93, 94).

В силу ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути судові витрати по справі з відповідача на користь позивача в сумі 895 грн. 34 коп., виходячи з об'єму задоволених позовних вимог сторін, сплаченого сторонами по справі судового збору при подачі основного та зустрічного позовів до суду та узгодженої між сторонами по справі вартості спірного майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 392 ЦК України, ст.ст.10, 31, 60, 61, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

Основний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити частково.

Поділити майно, що є спільною власністю подружжя, і виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на ? частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, вартістю 897000 гривень; виділити ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на ? частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, вартістю 897000 гривень.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2, обліковий номер платника податків якого НОМЕР_2, автомобіль «Опель Астра», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, обліковий номер платника податків якого НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 895 гривень 34 копійки.

В іншій частині основного та зустрічного позовів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду м.Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя