АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Шахової О.В., Саліхова В.В.,

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13.06.2014 в справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третіх осіб Головного управління юстиції у м. Києві, відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту батьківства, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом (по праву представлення), -

В С Т А Н О В И Л А

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила встановити факт батьківства ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, стосовно ОСОБА_2, внести зміни до актового запису №1695 від 25.07.1979 щодо батька та видати нове свідоцтво, а також визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом (по праву представлення після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1978 році мати позивача ОСОБА_7 працювала на Київській кінокопіювальній фабриці, де і познайомилась з ОСОБА_5, батьком позивача, який також працював на даній фабриці. Вони почали зустрічатись, мати позивача ОСОБА_7 завагітніла, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась позивач, проте шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не був зареєстрований. ОСОБА_5 не вказаний батьком позивача, оскільки був направлений на примусове лікування в Лікувально- трудовий профілакторій в с.Мартусовка Київської області. Після лікування в ЛТП ОСОБА_5 повернувся до матері позивача ОСОБА_8 і вони стали проживати разом, вели спільне домашнє господарство, виховували позивача, водили її в зоопарк, в цирк. Пізніше, коли батьки перестали жити разом, ОСОБА_5 продовжував брати участь у її вихованні, що свідчило про визнання ним свого батьківства. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла батькова сестра ОСОБА_6. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2. Позивач вказуючи на вишевикладені обставини, вважає себе спадкоємцем померлої другої черги за правом представлення, а тому і просить встановити вказані факти.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13.06.2014 заявлені позовні вимоги задоволені частково.

Визнано, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Луга Ленінградськоїобласті , громадянин України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_9, яку ІНФОРМАЦІЯ_4 народила ОСОБА_8.

Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва зобов'язано внести зміни до актового запису № 1695 від 25.07.1979 про народження ОСОБА_9, та видати нове Свідоцтво про народження.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглянув справу однобічно, з порушенням основних засад змагальності і диспозитивності. Апелянт не погоджується з тим, що позивач приходила у родину до ОСОБА_5 та спілкувалася з нею та, що її визнавали, як доньку ОСОБА_5, оскільки це спростовується показами свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Також наголошує на тому, що за життя ОСОБА_5 та членів його родини позивач не ставила вимог про визнання батьківства, хоча була повнолітньою і мала таку можливість.

Посилання позивача на положення ч.2,3 ст.53 КпШС, на думку апелянта, лише надають їй право звернутися до суду про визнання батьківства, та в судовому засіданні жоден з допитаних свідків зі сторони не зазначив чітко, що ОСОБА_5 є батьком позивача і всі свідки позивачки, на думку апелянта, є зацікавленими особами.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Позивач заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила відмовити у задоволенні апеляційних вимог, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ч. 2, 3 ст. 53 КпШС та вважав, що в ході розгляду справи на підставі показів свідків та пояснень сторін доведено, що ОСОБА_5 визнавав своє батьківство по відношенню до позивача як в період вагітності, так і після її народження. В період з 1981 року по 1982 рік проживав з ОСОБА_8, яка є матір'ю позивача, однією сім'єю, спільно виховували народжену дитину, тобто позивача ОСОБА_2.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Справа № 757/1977/14-ц
апеляційного провадження:22-ц-796/9609/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 3 Постанови Пленуму № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Згідно з положеннями ст. 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Виходячи з наведеного визначальним при встановленні батьківства в судовому порядку є встановлення факту спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю і батьком дитини до її народження , або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Тобто батьківство може бути встановлено при доведеності однієї з двох підстав: спільного проживання батьків до народження дитини або визнанням відповідачем батьківства.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 та мала прізвище «ОСОБА_17». ЇЇ батьками зазначені були ОСОБА_7 та ОСОБА_14.

ОСОБА_14 зазначений батьком ОСОБА_7, що підтверджується даними свідоцтва про її народження, виданого повторно 15.04.1986 Воздвиженською сільською радою Ямпільського району Сумської області. Таким чином, при народженні позивача її батьком був вказаний її дід.

У подальшому ОСОБА_15, змінила своє прізвище на «ОСОБА_9», у зв'язку з чим в актовий запис про народження позивача були внесені зміни та її прізвище змінено на «ОСОБА_9».

23.04.1986 відділом РАГС Московського РВК м. Києва повторно видано свідоцтво про народження позивача, де її прізвище вказано «ОСОБА_9», а батьками зазначенні «ОСОБА_19» та «ОСОБА_8».

11.10.1997 позивач змінила прізвище «ОСОБА_9» на «ОСОБА_9» у зв'язку з реєстрацією шлюбу.

Особа, батьківство щодо якої позивач просить встановити - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його сестра ОСОБА_6, після смерті якої відкриласьспадщина у вигляді квартири АДРЕСА_3 та грошових вкладів.

Спадкоємці ОСОБА_6 - ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_16 заперечують факт батьківства ОСОБА_5 щодо ОСОБА_2.

Вказані обставини були встановлені рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.07.2013 у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу РАЦС Голосіївського РУЮ м. Києва, треті особи: КМДА, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_16 про встановлення факту батьківства, а також ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21.11.2013, якою вказане рішення залишено без змін /а.с.34-42/.

В силу ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

А отже наведені вище обставини доказуванню не підлягають.

Обґрунтовуючи позовні вимог позивач посилається на те, що її мати та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебували та не проживали однією сім'єю до її народження, а у акті про її народження відомості про батька зазначені зі слів матері. Однак, ОСОБА_5 визнав себе її батьком, спілкувався з нею, займався її вихованням.

Одним із доказів, наданим позивачем є листи ОСОБА_5 адресовані до ОСОБА_8, які покладені в основу рішення як такі, що беззаперечно доводять батьківство ОСОБА_5 по відношенню до ОСОБА_2.

Проте, лише один із цих листів стосується дитини. Дослівно записка є наступного змісту: «Если она родилась в этом месяце, то по-моему её надо назвать ОСОБА_2 и записывать на мою фамилию ОСОБА_20…» (а.с.26).

Отже, текст записки зводиться до вибору імені та прізвища дитини, а не свідчить про визнання батьківства особою, що його написала. Крім того, із тексту вбачається певна невпевненість особи щодо часу народження, зокрема, місяця, а тому твердження позивача щодо написання записки в пологовий будинок є суперечливими.

Як вбачається, покази свідків, які взяті до уваги судом першої інстанції, стосуються переважно обставин щодо знайомства матері позивача та ОСОБА_5. Разом з тим, підставою пред'явленого позову заявлено визнання ОСОБА_5 свого батьківства за час життя. Однак, покази свідків щодо визнання батьківства є неконкретними, зводяться лише до спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_5 до того ж лише протягом року, що не може вважатися вчиненням дій, які свідчать про визнання ним батьківства. До того ж слід погодитись з доводами апеляційної скарги, щодо наявності певної зацікавленості свідків у розгляді справи, як то ОСОБА_8 - матері позивача, ОСОБА_17 - дядька позивача та його дружина ОСОБА_18.

Крім того, після народження позивача і в період спільного проживання з матір'ю ОСОБА_5 не було вчинено жодних дій направлених на добровільне визнання свого батьківства в установленому законом порядку.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про встановлення батьківства ОСОБА_5 лише після смерті всіх членів родини ОСОБА_5, які б могли б свідчити про визнання ним свого батьківства відносно позивача, підтвердити або спростувати і біологічне походження.

За наведених обставин, висновки суду першої інстанції, що покази свідків беззаперечно доводять те, що ОСОБА_5 визнавав своє батьківство по відношенню до позивача як в період вагітності, так і після її народження, а саме в період з 1981 року по 1982 рік проживаючи однією сім'єю з ОСОБА_8 спільно виховуючи народжену дитину, тобто позивача ОСОБА_2є необґрунтованими.

Отже, на думку колегії суддів, зазначене вище свідчить про відсутність батьківських правовідносин, які б виникли у ОСОБА_5 за його життя відносно позивача як дитини, а саме не доведена наявність матеріальної допомоги, піклування, бажання спілкування, турботи, участь у вихованні, які б слугували підставами для встановлення батьківства. А тому підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту батьківства не вбачається.

Відмова у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно мотивована судом першої інстанції тим, що позивач не позбавлена можливості реалізувати своє право згідно вимог чинного цивільного законодавства.

Проте, оскільки в ході розгляду справи є недоведеним факт батьківства ОСОБА_5 щодо позивача, то підстави для спадкування у останньої відсутні. Отже і підстави для відмови у задоволені вказаних вимог є іншими, ніж вказано судом першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13.06.2014 - скасувати та ухвалити нове рішення .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третіх осіб Головного управління юстиції у м. Києві, відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту батьківства, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом (по праву представлення) - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: