Справа № 125/1510/14-ц
19 грудня 2014 року Шаргородський
районний суд Вінницької області
головуючого судді - Славінської
судового засідання - Бабиної І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Шаргороді в залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод до
ОСОБА_2 звернувся до Барського
районного суду Вінницької області з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення
перешкод до користування, який після
задоволення відводів та самовідводів
суддів Барського районного суду
передано до Шаргородського районного
суду Вінницької області.
Мотивуючи позовні вимоги позивач
зазначив, що є власником гаража
загальною площею 48,6 м.кв. з підвалом,
площею 20,5 м.кв., який розташований в
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
дарування від 15.11.2013 року, який пройшов
державну реєстрацію.
Також, йому належить земельна ділянка
площею 0,0033 га з цільовим призначенням
для будівництва індивідуальних
гаражів, яка розташована в м. Бар на
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності від 17.02.2014 року.
Відповідачі незаконно заволоділи його
гаражем з підвалом та земельною
ділянкою і доступу до них він не має.
Добровільно звільнити його майно
відповідачі не бажають.
З приводу порушення своїх прав він
звертався в Барський РВ УМВС України,
де йому роз'яснили, що спір між ним та
відповідачами є цивільно-правовим і
порекомендували звернутися до суду.
Крім того, він звертався з приводу
порушення його прав, як власника майна,
до виконкому Барської міської ради,
якою 28.05.2014 року було складено акт про
те, що відповідачі займають його гараж
і що, нібито, вони його купили, проте,
правовстановлюючих документів на
гараж з підвалом та земельну ділянку
відповідачі не надали. Тобто, порушуючи
його право власності на гараж з
підвалом та земельну ділянку,
відповідачі зайняли його гараж
Позивач просить усунути
перешкоди до користування його майном -
гаражем з підвалом та земельною
ділянкою, що знаходяться в АДРЕСА_1,
зобов'язавши відповідачів звільнити
гараж, підвал та земельну ділянку від
належних їм речей, транспорту та
передати йому ключі від дверей гаража.
В судове засідання позивач ОСОБА_2 та
його представник - адвокат ОСОБА_5, що
діє на підставі договору про надання
правової допомоги від 10.07.2014 року, не
з'явилися, надіслали на електронну
адресу суду електронною поштою заяву
та клопотання про розгляд справи у їх
відсутності, позовні вимоги
підтримують в повному обсязі, просять
позов задовольнити, а також стягнути з
відповідачів на користь позивача
понесені ним при зверненні в суд судові
витрати (а.с.146-147).
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, електронною
поштою на електронну адресу
Шаргородського районного суду
надіслали клопотання про розгляд
справи в судовому засіданні,
призначеному на 19.12.2014 року у їх
відсутності (а.с.151), а також заперечення
щодо позовних вимог ОСОБА_2 (а.с.152-153).
З надісланих до суду заперечень
відповідачів вбачається, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 позов ОСОБА_2 до них не визнають,
заперечують щодо його задоволення,
посилаючись на те, що в серпні 2004 року
знайшли для придбання для власного
проживання квартиру в АДРЕСА_2, яка
продавалася разом із гаражем, що
знаходився у дворі поруч із будинком,
та належала ОСОБА_6 і ОСОБА_7
Обов'язковою умовою купівлі квартири
на вимогу продавців була купівля і
гаража, оскільки ОСОБА_6 з сім'єю мав
намір виїхати на постійне місце
проживання до м. Києва та придбати там
житло. Вони домовилися про купівлю
квартири з гаражем. Проте, на той час
квартира з гаражем коштувала дуже
суми у них відразу не було і вони
домовилися про оплату вартості
квартири з гаражем частинами. Про це
ними було складено розписки в двох
примірниках, один з яких залишався у
них, а другий - у ОСОБА_6 15.12.2004 року вони
оформили договір купівлі-продажу
квартири. Тоді ж ОСОБА_6 передав ОСОБА_3
ключі від гаража, а ключі від підвалу
обіцяв віддати, коли вони сплатять всю
суму. За гараж вони повинні були
сплатити 2700 доларів США до 01.07.2005 року
по домовленості з ОСОБА_6 В липні 2005
року ОСОБА_6 приїхав до ОСОБА_3 і отримав
2700 доларів США за гараж, віддав ключі
від підвалу, передав оригінал розписки,
але гараж не оформив, посилаючись на те,
що гараж належить дружині, яка приїде і
все оформить. Однак, ОСОБА_7 не приїхала
оформити договір купівлі-продажу
гаража. Вони неодноразово зверталися
до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з приводу
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу гаража, але
безрезультатно. У 2008 році до них
зателефонувала ОСОБА_7, яка повідомила,
що за гараж потрібно ще доплатити 2500
доларів США, оскільки зросли ціни на
нерухомість і гараж вже коштує дорожче.
У 2011 році ОСОБА_7 знову до них
зателефонувала і сказала заплатити за
гараж ще 4000 доларів США, посилаючись на
те, що вона звернеться до суду і забере
в них гараж. У червні 2011 року ОСОБА_7
дійсно зверталася до суду з позовом до
них про усунення перешкод до
користування гаражем, але суд залишив
його без розгляду. В червні 2014 року до
суду з позовом до них про усунення
перешкод до користування гаражем
звернувся ОСОБА_2, і з матеріалів справи
їм стало відомо, що ОСОБА_7 подарувала
спірний гараж своєму синові.
Вирішуючи спір, суд встановив, що
позивач ОСОБА_2 є власником нежитлового
приміщення - гаража під літерою «А», що
знаходиться в АДРЕСА_1, гараж шість,
загальною площею 48,6 кв.м., в тому числі
підвал площею 20,5 кв.м., та земельної
ділянки площею 0,0033 га, з кадастровим
призначення якої для будівництва
індивідуальних гаражів і яка
знаходиться в АДРЕСА_1.
Встановлений судом факт
підтверджується договором дарування
гаража від 15.11.2013 року, що укладений між
ОСОБА_7 (дарувальником) та ОСОБА_2
(обдаровуваним), який посвідчено
приватним нотаріусом Барського
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_8 і
зареєстровано в реєстрі нотаріальних
дій за №916 (а.с.8) та свідоцтвом на право
власності на нерухоме майно від 17.02.2014
року серії САК №534648, виданим
Реєстраційною службою Барського РУЮ
Вінницької області (а.с.10).
З договору дарування гаража
вбачається, що нерухомість, яка
відчужується, належить дарувальнику
ОСОБА_7 на підставі свідоцтва №277 про
право власності на нежитлове
приміщення «гараж», виданого 13.08.2004
року Барською міською радою Вінницької
області на підставі рішення
виконавчого комітету Барської міської
ради від 02.08.2004 року за №652,
зареєстрованого в КП «Барське районне
бюро технічної інвентаризації» 02.08.2004
року в реєстровій книзі №1 за
реєстровим №178; право власності
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно 12.11.2013
року за номером 3343044; гараж вільний від
прав третіх осіб, відносно нього не
укладено будь-яких договорів по
відчуженню, він не переданий у найм
(оренду), тимчасове чи довічне
користування, що перевірено нотаріусом
при посвідченні договору дарування
Крім того, з договору дарування гаража
вбачається, що він знаходиться на
земельній ділянці площею 0,0033 га з
переданій безкоштовно у приватну
власність дарувальнику за рішенням 45
сесії 6 скликання Барської міської ради
Вінницької області 31.10.2013 року (а.с.8, на
Право власності ОСОБА_2 на нерухоме
майно зареєстровано в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно,
зокрема, на гараж під літерою «А», що
знаходиться в АДРЕСА_1, гараж шість,
загальною площею 48,6 кв.м., в тому числі
підвал площею 20,5 кв.м., - 15.11.2013 року, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію власності від 15.11.2013
року серії ЕАО №121707 (а.с.9), а на земельну
ділянку під означеним гаражем площею
0,0033 га - 17.02.2014 року, що підтверджується
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
власності від 17.02.2014 року №465680 (а.с.11).
Крім того, судом встановлено, що
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зайняли
належний позивачу гараж під літерою
«А», що знаходиться в АДРЕСА_1, гараж
шість, загальною площею 48,6 кв.м., в тому
числі підвал площею 20,5 кв.м., та
земельну ділянку площею 0,0033 га, на якій
знаходиться означений гараж,
користуються ним, звільняти його
відмовилися, що вбачається із акту
розгляду заяви ОСОБА_2 від 28.05.2014 року,
що складений в м. Бар уповноваженою
комісією Барської міської ради (а.с.17).
Доказів, які б підтверджували їх право
на зайняття спірного гаража з підвалом
та земельної ділянки, на якій він
знаходиться, належних позивачу, право
на користування ними, чи документів
про право власності на нерухоме майно,
що належить позивачу, відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мають, що
вбачається із означеного акту.
Також, належних та допустимих доказів
на підтвердження їх права на зайняття
спірного гаража з підвалом та
земельної ділянки, на якій він
знаходиться, належних позивачу, права
на користування ними, чи документів
про право власності на нерухоме майно,
що належить позивачу, відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду не представили.
З цих підстав суд вважає такими, що не
заслуговують на увагу, ствердження
відповідачів в запереченнях на позовну
заяву про те, що вони придбали гараж
разом із купівлею квартири у батьків
позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, законно
зайняли його і законно використовують,
оскільки зазначені ствердження не
підтверджуються належними та
допустимими доказами.
Таким чином, судом встановлено, що
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без
будь-яких правових підстав зайняли
належне позивачу на підставі договору
дарування та свідоцтва про право
власності нерухоме майно, та
продовжують ним користуватися до
Звільнити належне позивачу нерухоме
майно - гараж з підвалом та земельну
ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1, в
добровільному порядку відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не бажають,
посилаючись на те, що ними придбано
означений гараж при купівлі квартири.
Позивач не може на власний розсуд
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю - гаражем з підвалом та
земельною ділянкою, що знаходяться на
АДРЕСА_1, оскільки відповідачі не
бажають їх звільнити від належного їм
майна, яке знаходиться в гаражі,
Таким чином, судом встановлено, що
відповідачами, які не бажають
добровільно звільнити спірний гараж з
підвалом та земельну ділянку, на якій
він знаходиться, чиняться перешкоди
позивачу у здійсненні його прав
власника, які полягають у праві
користування та розпоряджання своїм
майном на власний розсуд.
Позивачем вживалися заходи щодо
врегулювання спору із відповідачами в
досудовому порядку, зокрема, шляхом
звернення в Барський РВ УМВС та Барську
міську раду (а.с.12, 13, 14,15), проте
відповідачі добровільно нерухоме
майно позивача не звільнили (а.с.17).
Встановленим судом фактам
відповідають правовідносини
власності, що регулюються Конституцією
України, ЦК України, ЗК України,
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод, яка, відповідно
до вимог ч.1 ст.9 Конституції України,
ратифікована Законом від 17.07.1997 року
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною
національного законодавства України.
Згідно із ст.55 Конституції України,
кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод встановлено, що кожен при
вирішенні питання щодо його цивільних
прав та обов'язків... має право на
справедливий і відкритий розгляд
упродовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
Статтею 3 ЦПК України встановлено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту цивільних
прав розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого порушеного права та
інтересу, зокрема, з позовом про
припинення дії, яка порушує право, та
відновлення становища, яке існувало до
Відповідно до ст.41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений власності. Право приватної
власності є непорушним.
Статтею 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод встановлено, що
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений свого
майна, інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом або загальними принципами
Статтею 316 ЦК України встановлено, що
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
Власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК
Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ст.319 ЦК України).
Статтею 321 ЦК України встановлено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
Статтею 386 ЦК України встановлено
засади захисту права власності,
відповідно до якої держава забезпечує
рівний захист прав усіх суб'єктів права
власності. Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою, має
право звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
Главою 29 ЦК України передбачено
способи захисту права власності.
Одним із способів захисту права
власності від порушень, не пов'язаних
із позбавленням володіння, відповідно
до вимог ст.391 ЦК України, є те, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
користування та розпорядження своїм
Згідно з роз'ясненнями, що
містяться в п.33 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ за №5 від 07.02.2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
застосовуючи положення статті 391 ЦК
України, відповідно до якої власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном, навіть якщо вони не пов'язані із
позбавленням права володіння, суд має
виходити із такого. Відповідно до
положень статей 391, 396 ЦК позов про
усунення порушень права, не пов'язаних
із позбавленням володіння, підлягає
задоволенню у разі, якщо позивач
доведе, що він є власником або особою,
яка володіє майном (має речове право) з
підстави, передбаченої законом або
договором , і що діями відповідача, не
пов'язаними з позбавленням володіння,
порушується його право власності чи
законного володіння.
Статтею 152 ЗК України встановлено,
що держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю. Власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
Згідно з роз'ясненнями, що
містяться в п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України за №7 від
16.04.2004 року «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ», (з
наступними змінами», власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, навіть якщо ці порушення
не пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється згідно з
частиною третьою статті 152 ЗК шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів
захисту (стаття 16 ЦК).
Таким чином, аналіз перевірених і
оцінених в судовому засіданні доказів,
дає підстави для висновку, що право
позивача на користування та
розпоряджання власним майном - гаражем
з підвалом та земельною ділянкою, що
знаходяться на АДРЕСА_1, порушено
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, котрі
не бажають їх добровільно звільнити
від свого майна, і - підлягає судовому
При цьому, до вказаного висновку суд
прийшов, виходячи не тільки із вимог
національного законодавства України, а
і з висновків Європейського Суду з прав
людини, викладених у рішенні у справі
«Серявін та інші проти України» від
10.02.2010 року (остаточне - 10.05.2011 року), в
пункті 38 якого зазначено, що «Суд
повторює, що стаття 1 Першого протоколу,
по суті, гарантує право власності і
містить три окремі норми: перша норма,
що сформульована у першому реченні
частини першої та має загальний
характер, проголошує принцип мирного
володіння своїм майном; друга, що
міститься в другому реченні частини
першої цієї статті, стосується
позбавлення особи її майна і певним
чином це обумовлює; третя норма,
зазначена в частині другій, стосується,
зокрема, права держави регулювати
питання користування майном. Однак ці
три норми не можна розглядати як
«окремі», тобто не пов'язані між собою:
друга і третя норми стосуються певних
випадків втручання у право на мирне
володіння майном і, отже, мають
тлумачитись у світлі загального
принципу, проголошеного першою нормою
(див., серед інших джерел, рішення у
справі «Літгоу та інші проти
Сполученого Королівства» від 8 липня
1986 року, п. 106, серія А, № 102)».
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України,
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.
Крім того, відповідно до положень ч.4
ст.212 ЦПК України, результати оцінки
доказів суд відображає в рішенні, в
якому наводяться мотиви їх прийняття
чи відмови у прийнятті.
Враховуючи, що усі обставини, які
становлять предмет доказування, мають
бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57
ЦПК України засобами доказування, суд
вважає достовірно встановленими лише
ті факти та обставини, які визнаються
обома сторонами та підтверджуються
письмовими доказами, зокрема: що
позивач є власником гаража з підвалом
та земельної ділянки, що знаходяться на
АДРЕСА_1; що відповідачі зайняли
належне позивачу майно; що будь-яких
угод цивільно-правового характеру на
право користування чи власності на
гараж та земельну ділянку позивача
відповідачі у встановлений законом
спосіб не укладали; що відповідачі не
бажають добровільно звільнити спірне
майно, внаслідок чого чинять позивачу
перешкоди у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
Тому, на думку суду, усунення перешкод у
здійсненні прав позивача на
користування та розпоряджання своїм
майном шляхом зобов'язання
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звільнити належний позивачу гараж від
транспорту та майна відповідачів, які
зберігаються останніми в спірному
гаражі та зобов'язання відповідачів
передати позивачу ключі від дверей
гаража відповідає вимогам законності
та є необхідним з метою захисту права
власності позивача, а відтак, позовні
вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат відповідно до ст.88 ЦПК України,
суд враховує, що позивачем при
зверненні в суд сплачено судовий збір в
сумі 250 грн., проте, відповідно до вимог
ЗУ «Про судовий збір», підлягає
стягненню з відповідачів на користь
позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. в
рівних частинах, по 121,80 грн. з кожного.
Відповідно до ст.84 ЦПК України
підлягають стягненню з відповідачів на
користь позивача витрати, понесені
останнім на надання йому правової
допомоги в сумі 1300 грн., виходячи з
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що
витрати на правову допомогу входять до
витрат, пов'язаних із розглядом справи.
Виходячи зі змісту статей 56,84 ЦПК
України, ці витрати мають бути
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.
Із матеріалів справи видно, що
представник позивача ОСОБА_5 приймала
участь у статусі адвоката позивача на
підставі угоди від 10.07.2014 року (а.с.35),
ордеру (а.с.34), має право на заняття
адвокатською діяльністю (а.с.154). Отже,
витрати позивача ОСОБА_2 на правову
допомогу у розумінні угоди від 10.07.2014
року, - є такими, що мають
компенсуватися в силу ст.85 ЦПК України,
в розмірі, визначеному ЗУ «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах».
За змістом ч.1 ст.1 ЗУ «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалене рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
Як вбачається з розрахунку компенсації
за правову допомогу адвокат ОСОБА_5 при
наданні правової допомоги позивачу
затратила вісім годин, що становитиме
компенсацію в розмірі 1500 грн. (а.с.148).
При цьому, суду надано квитанцію про
отримання представником позивача
гонорару в розмірі 2000 грн. (а.с.149).
Доказів того, що сплачені позивачем
адвокату кошти в сумі 2000 грн. за угодою
від 10.07.2014 року становили саме
компенсацію втраченого адвокатом за
цей час заробітку, надано суду не було,
оскільки із розрахунку вбачається, що
компенсація втраченого заробітку
Враховуючи вказані обставини, в
рахунок компенсації понесених
позивачем судових витрат, як пов'язаних
із явкою адвоката до суду, суд вважає за
можливе стягнути з відповідачів на
користь позивача 1300 грн. (200+300+300+200+300,
а.с.148), виходячи з того, що розмір
мінімальної заробітної плати на час
розгляду справи складає 1218 грн., а
розмір компенсації витрат на правову
допомогу не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати в
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій по за
судовим засіданням, та виходячи з того,
що в розрахунку цей розмір компенсації
не перевищує розмір, встановлений ЗУ
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах».
Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218,
223 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 55
Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 319,
321, 386, 391 ЦК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про усунення перешкод до
користування - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_2 до
користування належним йому майном -
гаражем «А» площею 48,6 м.кв, в тому числі
підвалом площею 20,5 м.кв., що належить
ОСОБА_2 на підставі, договору
дарування гаража від 15.11.2013 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Барського районного нотаріального
округу Вінницької області, а також
земельною ділянкою площею 0,0033 га, що
належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 17.02.2014 року серії САК №534648, які
розташовані на АДРЕСА_1 зобов'язавши:
ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити гараж «А» в
АДРЕСА_1 від належних їм речей,
транспорту, що зберігаються ними в
приміщенні гаража, підвалу, на
земельній ділянці та передати ОСОБА_2
ключі від дверей гаража.
Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судові витрати, понесені ним при
зверненні в суд, а саме: витрати по
сплаті судового збору в сумі в сумі 243, 60
грн. в рівних частинах по 121 (сто
двадцять одній) гривні 80 копійок з
кожного та на правову допомогу в сумі
1300 (одна тисяча триста) гривень в рівних
частинах - по 650 (шістсот п'ятдесят)
Рішення може бути оскаржене у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Вінницької області через
Шаргородський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя