Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2014 р. Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гаврилової О.В.,

при секретарях: Неділько Л.Л., Сірош О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення коштів набутих
без достатньої правової підстави, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом
до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому
просять стягнути солідарно з
відповідачів на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2
93447,12горн. коштів, набутих без
достатньої правової підстави.

Вимоги позову мотивовані тим, що
позивачі були знайомі з ОСОБА_3 та її
покійним чоловіком ОСОБА_5 з 1990р.
Останній був дядьком зятя позивача
ОСОБА_6, який мешкає в Канаді. Після
смерті ОСОБА_5 позивач займався
організацією його поховання. ОСОБА_3
після смерті свого чоловіка попросила
позивачів доглядати за нею, оскільки
осталася самотньою. 29.03.2000р. ОСОБА_3
склала заповіт, за яким заповіла ОСОБА_1
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1. Позивачі, будучи юридично не
обізнаними, не вимагали від ОСОБА_3
укладення з ними договору довічного
утримання, хоча заповіт фактично було
складено нею під умовою постійного
догляду за нею, її матеріального
забезпечення, піклування, купівлі
ліків. З 2000 року позивачі самостійно
доглядали ОСОБА_3, придбавали для неї
їжу, одяг, ліки.

Також ОСОБА_3 відвідували
співробітники благодійного фонду
«Єврейський Хесед «Бней Азріель». З 2013
році стан здоров'я ОСОБА_3 погіршився, 07
лютого 2013 року ОСОБА_1 зателефонувала
куратор вказаного благодійного фонду
ОСОБА_7 та повідомила, що ОСОБА_3 впала
та пошкодила ногу, не може самостійно
пересуватися, у зв'язку з чим потребує
цілодобового догляду. Позивачі 08
лютого 2013 року прибули до помешкання
ОСОБА_3, де також знаходилася
доглядальниця - відповідач ОСОБА_4, яка
запропонувала свої послуги по догляду
за ОСОБА_3 на платній основі за 200
гривень на добу, на що позивачі
погодилися. Про необхідність укладення
договору довічного утримання
відповідачі не говорили, а знаючи, про
наявність заповіту на ім'я ОСОБА_1,
позивачі вважали, що вони зобов'язані
утримувати та забезпечувати доглядом
ОСОБА_3 Позивачам також не було відомо
про те, що договір довічного утримання
необхідно укладати в письмовій формі
та нотаріально посвідчити. З лютого 2013
року позивачі, продовжуючи виконувати
обов'язки щодо пожиттєвого утримання
ОСОБА_3, періодичними платежами
передавали кошти ОСОБА_4 на утримання
ОСОБА_3 ОСОБА_2 вела щоденник, де ОСОБА_4,
розписувалася про отриманя коштів.
Таким чином, починаючи з 07.02.2013 року по
06.06.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без
відповідної правової підстави
отримали 90 000,00 гривень грошових коштів
на утримання ОСОБА_3, крім того,
позивачами було оплачено з грудня 2013
року по квітень 2014 року квартирну плату
та комунальні послуги на суму 1 419,12грн.
та 08.04.2013 року перераховано на ім'я
ОСОБА_3 2 028,00грн. грошових коштів на
придбання ліків для останньої. Всього
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали без
достатньої правової підстави 93 447,12грн.
12.06.2014 року ОСОБА_4 в телефонній розмові
повідомила, що вона уклала з ОСОБА_3
договір довічного утримання.

Оскільки між позивачами та ОСОБА_3
фактично було укладено договір
довічного утримання в усній формі, який
нотаріально не посвідчувався, вказаний
договір є недійсним. Разом з тим,
позивачами обов'язки по матеріальному
утриманню ОСОБА_3 частково виконані,
отже відповідачі отримали без належної
правової підстави 93 447,12грн., в
добровільному порядку вказану суму
повернути не бажають, що змусило
позивачів звернутися за захистом своїх
прав до суду на підставі ст.ст. 1190, 1212 ЦК
України. Оскільки відповідачі
заздалегідь домовилися між собою про
укладення договору довічного
утримання, отже спільними діями
заволоділи зазначеними коштами,
відповідачі повинні нести солідарну
відповідальність перед позивачами.

У судовому засіданні позивачі та їх
представник підтримали позов у повному
обсязі з викладених у ньому підстав.

Позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що
кошти сплачувалися ОСОБА_4 за роботу -
догляд за ОСОБА_3 Заповіт остання
віддала позивачу на початку 2013 року.
Влітку 2013 р. ОСОБА_3 запропонувала
позивачу укласти з нею договір
довічного утримання, він пішов до
знайомого нотаріуса, на що той
відмовився посвідчувати зазначений
договір, оскільки ОСОБА_3 є особою
похилого віку. Кошти, про стягнення
яких йдеться у позові є спільними
коштами подружжя. Якби ОСОБА_3 не було
складено заповіт, позивачі їй би не
допомагали. Зазначив, що він розуміє, що
заповіт та договір довічного утримання
- різні речі.

Позивач ОСОБА_2 додатково пояснила, що в
червні 2014 року зателефонувала ОСОБА_4
та повідомила про укладення з нею
договору довічного утримання,
заборонила відвідувати ОСОБА_3 До цього
часу ОСОБА_2 приїздила до останньої два
рази на тиждень, позивачі допомагали та
утримували останню задля отримання
квартири, оскільки близьких родичів
ОСОБА_3 не має. Зазначені в зошиті кошти,
за які розписувалася ОСОБА_4,
сплачувалися їй за догляд за ОСОБА_3 В
середньому вона отримувала плату за
догляд в розмірі 6000,00грн. на місяць.
Крім того, з 2013 року ОСОБА_4 отримувала
пенсію ОСОБА_3 2000,00грн. були переведені
для придбання памперсів та продуктів.
За комунальні послуги за чотири місяці
було сплачено коштами позивачів. Від
родича - ОСОБА_6 ніяких коштів для
ОСОБА_3 не надходило. Всі сплачені кошти
належали сім'ї позивачів. Даний позов
подано, оскільки була домовленість з
ОСОБА_3, що позивачі допомагатимуть їй в
обмін на заповіт, а вона уклала з ОСОБА_4
договір.

Представник позивачів також зазначив,
що передані кошти не були благодійною
допомогою, вони набуті відповідачами
без достатньої правової підстави. Тому,
з моральної точки зору ОСОБА_4 повинна
їх повернути.

Представник відповідачів в судовому
засіданні позов не визнав, просив
відмовити в його задоволенні, подав
суду письмові заперечення на позовну
заяву, в яких зазначив, що склавши
29.03.2000р. заповіт ОСОБА_3 вчинила
односторонній правочин, визначивши
своїм спадкоємцем ОСОБА_1 Заповіт не
може містити вимоги щодо вчинення дій
майнового характеру. ОСОБА_3,
усвідомлюючи свої дії, будучи
обізнаною із засадами цивільного
законодавства, склала саме заповіт.
Твердження позивачів про те, що заповіт
було складено з умовою матеріального
забезпечення, догляду та придбання
ліків для ОСОБА_3, не відповідає
дійсності. Ніхто не вів мови, що
позивачі зобов'язані матеріально
допомагати ОСОБА_3 відповідно до умов
заповіту, як це стверджують позивачі.
На момент складання заповіту питання
матеріального забезпечення
спадкодавця не розглядалося. В іншому
випадку між сторонами був би укладений
інший правочин. При цьому, договір
довічного утримання (догляду)
укладається в письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.
ОСОБА_3 не бажала передавати у
власність позивачам свою квартиру, і
саме тому склала заповіт, а не уклала
договір довічного утримання.
Твердження позивачів про їх правову
необізнаність з приводу основних умов
заповіту не відповідають обставинам
справи. Після укладання заповіту
позивачі добровільно, з власної
ініціативи, почали допомагати ОСОБА_3 У
тексті заповіту немає жодної згадки
про перехід права власності на
квартиру, яка належала ОСОБА_3, до іншої
особи. Немає жодної правової підстави
вважати, що між сторонами були
погодженні істотні умови договору
довічного утримання, з моменту
складання заповіту ОСОБА_3 залишилась
повноцінним власником своєї квартири і
могла розпоряджатися власним майном на
свій розсуд і саме тому уклала договір
довічного утримання, коли вважала за
потрібне це зробити. ОСОБА_3 та ОСОБА_4
не були зобов'язані повідомити
позивачів про необхідність укладання
договору довічного утримання. Такий
обов'язок не передбачений жодним
нормативно-правовим актом. ОСОБА_4 не є
належним відповідачем по справі, адже
жодних коштів особисто собі не
отримувала від позивачів, вона
розписувалася за отримання коштів для
існування ОСОБА_3 Згідно ст. 1215 ЦК
України, не підлягає поверненню
безпідставно набуті: заробітна плата і
платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності рахункової
помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача. Додатково представник
відповідачів суду пояснив, що позов
базується лише на припущеннях, доказів
укладення між позивачами та ОСОБА_3
договору довічного утримання немає,
позивачі добровільно допомагали
останній після укладення заповіту.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення позову
та пояснила, що вона вперше прийшла до
ОСОБА_3 13.02.2013р., за домовленістю з
позивачами вони почали сплачувати їй
за роботу - догляд за ОСОБА_3, відповідач
мала напарницю. Зазначені в зошиті
кошти - гроші які приносила позивач, яка
пояснювала, що їх передає Славік - родич
чоловіка ОСОБА_3 з Ізраїлю. Пенсію
ОСОБА_3 особисто отримувала від
поштарки, ОСОБА_4 надавала її позивачу,
а та частину з неї також записувала до
зошиту, частина пенсії йшла на продукти
харчування, а незначна сума - на ліки.
ОСОБА_3 розповідала про існування
заповіту та пояснила, що тоді так було
треба. Коли вона (ОСОБА_4.) останній раз
отримала кошти за догляд не пам'ятає.
Позивач тричі сплачувала комунальні
платежі за квартиру ОСОБА_3 з коштів
пенсії останньої. Переказ на суму
2000,00грн. принесли до квартири, за нього
розписалася ОСОБА_3

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідка, дослідивши матеріали
справи, приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України,
рішення ґрунтується на досліджених
наявних в справі доказах.

Судом встановлено, що відповідно до
заповіту, посвідченого 29.03.2000р.
державним нотаріусом Шістнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8, зареєстрованого в
реєстрі за № 4-667, ОСОБА_3 заповіла на
випадок своєї смерті належну їй на
праві приватної власності квартиру
АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 (а.с. 18).

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
03.12.1983 року перебувають в
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом (а.с. 29).

Відповідач ОСОБА_4 з 13.02.2013р. отримувала
від ОСОБА_2 грошові кошти за роботу в
якості доглядальниці за ОСОБА_3, що не
заперечується сторонами у справі та
підтверджується записами в зошиті з
проставлянням дат та підписами ОСОБА_4
та ОСОБА_2 (а.с. 9-13). При цьому підписи
ОСОБА_4 містяться навпроти дат - включно
по 28.02.2014р. Виходячи із зазначених в
зошиті сум, з 13.02.2013р. по 28.02.2014р. включно
ОСОБА_4 отримала 78200,00грн. В судовому
засіданні ОСОБА_4 пояснила, що не
пам'ятає, до якого часу отримувала
платню за роботу від ОСОБА_2 Крім того,
за догляд за ОСОБА_3 платню отримувала
ОСОБА_10 (а.с. 13).

Позивачами були надані суду квитанції
на сплату за житлово-комунальні та інші
послуги щодо квартири АДРЕСА_1 - за
грудень 2013 року, січень, лютий та
квітень 2014 року на загальну суму
1419,12грн. (а.с. 14-16). При цьому відповідач
ОСОБА_4 в судовому засіданні не
заперечувала, що позивачами було
сплачено за декілька місяців квартирну
плату за зазначену квартиру з грошей
пенсії ОСОБА_3

Крім того, позивачами було переведено
ОСОБА_3 08.04.2013р. поштовим переказом
2000,00грн. (а.с. 17).

04.06.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір довічного утримання
(догляду), посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 та
зареєстрований в реєстрі за № 1327 (а.с.
63). За цим договором ОСОБА_3 передала, а
ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру
АДРЕСА_1 та взамін цього зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та доглядом довічно, відповідно до
умов, визначених цим договором.

Відповідно до статей 744, 745 ЦК України,
за договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно. Договір
довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що
позивачі у справі є її батьками. З
ОСОБА_3 вона знайому з 1990 року, з
відповідачем ОСОБА_4 свідок особисто не
знайома. Батьки завжди матеріально
утримували ОСОБА_3, свідок також
допомагала їм у цьому. В 2013 році свідок
вийшла на роботу щоб матеріально
допомагати батькам, оскільки всі кошти
родини витрачалися на утримання ОСОБА_3
Підставою допомоги ОСОБА_3 було
укладення нею заповіту на користь
позивача. Свідок надавала кошти до
червня 2014 року, потім зі слів матері їй
стало відомо про існування договору
довічного утримання між відповідачами.
До цього - після січня 2013 року позивачі
повідомляли свідка, що вони уклали з
ОСОБА_3 договір довічного утримання в
усній формі. Починаючи з 2013 року, коли
захворіла ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_13
передавали грошові кошти із-за кордону.
Розмір цих коштів та їх призначення
свідку не відомі.

Як убачалося зі змісту позовної заяви
та пояснень сторін в судовому
засіданні, ОСОБА_13 є рідною сестрою
позивача ОСОБА_2, а ОСОБА_6 - чоловік
ОСОБА_13 та племінник покійного
чоловіка ОСОБА_3

Позивачі звернулися з даним позовом до
суду з тих підстав, що ними частково
виконані обов'язки за усним договором
довічного утримання з відповідачем
ОСОБА_3 Оскільки не додержано форми
укладення цього договору, він є
недійсним, а відповідачі, уклали між
собою договір довічного утримання,
отже без відповідної правової підстави
заволоділи коштами позивачів.

Правовою підставою позову в ньому
зазначена ст. 1212 ЦК України, відповідно
до якої особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. 2. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події. Положення цієї
глави застосовуються також до вимог
про: 1) повернення виконаного за
недійсним правочином; 2) витребування
майна власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Суд не вбачає підстав для задоволення
даного позову, виходячи з наступного.

В позовній заяві зазначено, що
позивачі, будучи юридично не
обізнаними, не вимагали від ОСОБА_3
укладення з ними договору довічного
утримання, хоча фактично остання
склала заповіт на ім'я позивача під
умовою постійного догляду за нею, її
матеріального забезпечення.

Однак твердження позивачів стосовно
своєї юридичної необізнаності з цього
приводу спростовуються поясненнями в
судовому засіданні позивача ОСОБА_1,
який зазначив, що він звертався до
нотаріуса з питання посвідчення
договору довічного утримання, однак
той відмовився, оскільки ОСОБА_3 є
особою похилого віку. Також такі доводи
суперечать показанням в судовому
засіданні свідка про те, що між її
батьками та ОСОБА_3 було укладено
договір довічного утримання в усній
формі. Однак позивачі безумовно були
обізнані, в якій формі слід укладати
даний договір, оскільки позивач з цього
приводу звертався до нотаріуса.

Таким чином, стороною позивачів не
доведено жодним доказом, в розумінні
ст.ст. 57-59 ЦПК України, укладення між
ними та ОСОБА_3 договору довічного
утримання в усній формі.

При цьому посилання позивачів на те, що
ОСОБА_3 було складено заповіт на ім'я
позивача під умовою постійного догляду
за нею та її матеріального
забезпечення, суперечать вимогам ст. 1240
ЦК України, якою передбачена
можливість зобов'язання в заповіті
спадкоємця лише до вчинення певних дій
немайнового характеру, або до вчинення
певних дій, спрямованих на досягнення
суспільно корисної мети.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що кошти надавалися позивачами
добровільно, без будь-якого примусу з
боку відповідачів, та не на виконання
будь-якого договору з ОСОБА_3 чи з обома
відповідачами.

Також в судовому засіданні
встановлено, що частина переданих
позивачами коштів фактично була
передана ОСОБА_3 для її потреб
племінником чоловіка останньої із-за
кордону.

Крім того, більша частина коштів, які
позивачі просять солідарно стягнути з
відповідачів, була сплачена ОСОБА_4 в
якості заробітної плати за догляд за
ОСОБА_3

Згідно ст. 1215 ЦК України, не підлягає
поверненню безпідставно набуті:
заробітна плата і платежі, що
прирівнюються до неї, пенсії, допомоги,
стипендії, відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, аліменти та інші
грошові суми, надані фізичній особі як
засіб до існування, якщо їх виплата
проведена фізичною або юридичною
особою добровільно, за відсутності
рахункової помилки з її боку і
недобросовісності з боку набувача.

Враховуючи наведене, зважаючи на те, що
заробітна плата ОСОБА_4, поштовий
переказ на 2000,00грн. та сплата за
комунальні послуги були добровільною
допомогою ОСОБА_3, здійсненою за кошти
як позивачів, так й за кошти племінника
чоловіка ОСОБА_3 та його дружини із-за
кордону, ці кошти не можуть вважатися
такими, що були набуті відповідачами
без достатньої правової підстави чи
були частиною виконаного за недійсним
правочином.

Враховуючи викладене, позов
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
суд відносить судові витрати за
рахунок позивачів у сплаченому при
подачі позову розмірі.

На підставі викладеного, ст. 744, 745, 1212,
1215, 1233, 1240 ЦК України, керуючись ст. ст. 10,
11, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів
набутих без достатньої правової
підстави - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі через Дніпровський районний суд
м. Києва апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення. Якщо
особа яка оскаржує рішення не була
присутня у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, скарга
може бути подана протягом десяти днів з
дня отримання копії цього рішення.

Суддя