Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/5727/14 Головуючий у 1 інстанції: Чемодурова Н.О.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В., суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про встановлення факту сумісного проживання та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, який уточнила в ході судового розгляду.

В позові вказувала, що в період 1993-2001рр. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу подружжя нетривалий час проживало окремо, однак з 24 серпня 2002 року по 31 травня 2013 року за обопільною згодою колишнє подружжя ОСОБА_2 знов почало вести сумісне господарство, проживати сумісно однією сім»єю без реєстрації шлюбу. В період з 24 серпня 2002 року по 2006 рік включно подружжя ОСОБА_2 постійно мешкали у належному ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_1. 28 грудня 2004 року сторони придбали 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_2, який був зареєстрований за ОСОБА_2 В період з 2004 по 2007 рік в будинку АДРЕСА_2 постійно проживала зі своєю родиною донька позивача - ОСОБА_5 У 2007 році родини ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за спільною домовленістю помінялись місцями проживання: родина ОСОБА_2 переїхала до будинку АДРЕСА_2, а родина ОСОБА_5 - у будинку АДРЕСА_1. З початку 2013 року в родині ОСОБА_2 почали виникати постійні сварки, родина перестала вести сумісне господарство, відповідач примушував її піти з дому. Наприкінці травня 2013 року сумісне проживання ОСОБА_2 було припинене.

У зв'язку з тим, що позивач вважає себе співвласником придбаного у грудні 2004р. будинку як дружина, в позові просила суд встановити факт її проживання однією родиною з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 31 травня 2013 року; визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_2; визнати за нею право власності на 3/8 частки спірного домоволодіння.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період з 01 січня 2004 року по 31 травня 2013 року.

Визнано 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/8 частки спірного домоволодіння АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення через неповне з»ясування всіх обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріально і процесуального права, просив рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню в частині вирішення судом позовних вимог, але заслуговує на увагу в частині розподілу судом судових витрат.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позивач в позові просила встановити факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім»єю без реєстрації шлюбу у період часу з 01 січня 2004р. по 31 травня 2013р., посилаючись на те, що в цей період вони проживали спільно у одному помешканні, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та сімейно-шлюбні стосунки, та, оскільки саме в цей період вони придбали ? частки житлового будинку, який був зареєстрований за відповідачем, просила визнати його спільним майном подружжя та поділити у рівних частках, визнавши за нею право власності на 3/8 частки цього будинку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеними ті обставини, що у вказаний позивачем період сторони проживали як сім»я без реєстрації шлюбу, а тому у відповідності до вимог ст. 74 СК України задовольнив вимоги щодо поділу між ними придбаного у цей період житлового будинку.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 наголошує на тому, що суд неправильно встановив дійсні обставини справи стосовно проживання сторін однією сім»єю, а тому необґрунтовано задовольнив і майнові вимоги позивача. Так, оскільки він є інвалідом І групи, внаслідок чого потребує сторонньої допомоги, позивач саме здійснювала догляд за ним, за що отримувала відповідну компенсації від органів соціального забезпечення. Після розірвання шлюбу з позивачем в 2001р. вони ніколи не проживали однією сім»є та він не визнавав позивача своєю дружиною.

Дослідивши матеріали справи в межах вказаних доводів апеляційної скарги, колегія дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2. протягом періоду з липня 1993р. по 27.04.2001р. перебували в зареєстрованому шлюбі, якій розірвано рішення Амвросіївського районного суду Донецької області від 13 квітня 2001р. за позовом ОСОБА_2 та внесено актовий запис про розірвання шлюбу у органах РАЦС ( а.с. 6, 142). Деякий час подружжя ОСОБА_2 після цього прожило окремо: ОСОБА_3 в м. Слов»янську, а ОСОБА_2 в м. Амвросіївці.

15.03.2003р. ОСОБА_2 зареєстровано у будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3, як прибулого з м. Амросіївка Донецької області ( а.с. 16-18). З цього вбачається, що ОСОБА_2 переселився з м. Амвросіївки до м. Слов»янську, тобто переїхав до позивачки, що додатково свідчить про поновлення сімейних стосунків сторін.

ОСОБА_2 є інвалідом І групи у зв»язку з трудовим каліцтвом з 1990р. та потребує у зв»язку з цим стороннього догляду ( а.с. 141).

ОСОБА_2 знаходиться на обліку у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та одержує щомісячні страхові виплати та виплати на догляд ( а.с. 66-67).

З довідок Управління праці та соціального захисту населення Слов»янської міської ради вбачається, що ОСОБА_3 з 22.04.2003р. перебувала на обліку у цьому органі як особа, що здійснює догляд за інвалідом І групи, та отримувала компенсаційну виплату як непрацюючий працездатний член сім»ї інваліда ( а.с. 124-128).

28 грудня 2014р. ОСОБА_2 купив за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ? частини житлового будинку АДРЕСА_2, право власності на який зареєстрував за собою та зареєструвався в цьому будинку, знявшись з попередньої реєстрації у будинку позивача ( а.с. 14, 15, 19-21, 89-90).

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України, яка регулює режим спільної сумісної власності подружжя.

Досліджуючи обставини спільного проживання сторін у справі, суд першої інстанції брав до уваги всі надані сторонами докази про ці обставини, дотримуючись рекомендацій Верховного суду України, згідно з якими доказами можуть бути, зокрема, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру, виписки з по- господарських книг про реєстрацію чи вселення, заяви, анкети, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що сторони вважали себе подружжям, піклувались один про одного, також довідки житлових організацій, сільрад про спільне проживання та ведення господарства.

Повно та ретельно проаналізувавши всі зібрані у справі докази в цій частині, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що є доведеним факт спільного проживання позивача та відповідача, ведення ними спільного господарства і піклування один про одного протягом періоду з січня 2004р. по червень 2013р.

Такі висновки суду підтверджуються, насамперед, показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, серед яких є як родичі і друзі сторін, так і сусіди та медичні працівники, тому не підвергається сумніву їх достеменність, оскільки вони узгоджуються між собою та не суперечать іншій сукупності доказів у справі, якими є: акти № 55, 56 від 30.06.2013р., складені головою квартального комітету мікрорайону Славкурорт Ушкало Л.Б., про проживання сторін разом з 2004р. по 2007р. в будинку позивача по АДРЕСА_1 , а з 2007р. по червень 2013р. в будинку АДРЕСА_2; копії домової книги про реєстрацію ОСОБА_2 у будинку позивача АДРЕСА_1 для постійного проживання з 15.03.2003р., зняття з реєстрації - 13.08.2005р. для реєстрації в новому будинку; договір від 15.05.2004р. про надання позики ОСОБА_14 відповідачу ОСОБА_2 в присутності свідка з боку останнього в особі ОСОБА_3; власноручно заповнена ОСОБА_2 анкета від 21 вересня 2009р. із зазначенням в розділі «близькі родичі» як цивільної дружини ОСОБА_3; характеристика на ОСОБА_2 від 29.06.2010р., в якій він зазначений як добрий сім»янин ( в той час мешкав у придбаному будинку разом з ОСОБА_3); долучені до справи фотоматеріали про домашню обстановку сторін, їх сумісний відпочинок та святкування днів народжень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він після розірвання офіційного шлюбу з позивачем в 2001р. ніколи не проживав однією сім»є з ОСОБА_3 та не визнавав своєю дружиною спростовуються ним самим в наданих в ході розгляду справи поясненнях та письмових скаргах за 2013р., які спрямовувались ним до органів внутрішніх справ після погіршення стосунків з позивачем та їх подальшого припинення внаслідок цього.

Так, судом встановлено, що зі змісту постанови Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2010р. у справі про адміністративне правопорушення вбачається, що в судовому засіданні при розгляді цього матеріалу ОСОБА_2 пояснював, що 23.12.2009р. він віз свою дружину у лікарню та був зупинений працівниками ДАЇ ( а.с. 123). При дослідженні цих обставин в ході розгляду цієї цивільної справи ОСОБА_2 надав пояснення, що в машині знаходилась ОСОБА_3 і саме її він віз до лікарні. Отже, фактично визнав, що у 2009-2010рр. вважав ОСОБА_3 своєю дружиною.

В долученій ним самим до матеріалів справи скарзі від 22.07.2013р., направленої до Слов»янського МВ ГУ УМВС України в Донецькій області, стосовно неправомірної поведінки позивачки відносно нього, сам відповідач вказує на статус ОСОБА_3 як своєї колишньої дружини та колишньої співмешканки ( а.с. 42, 45 ). Отже, визнаючи особисто, що спільне проживання мало місце, на що вказує статус «співмешканка», а не доглядальниця за інвалідом чи піклувальник.

Такі ж відомості стосовно статусу ОСОБА_3 внесені особисто ОСОБА_2 до Анкети від 21.09.2009р., спрямованої ним до Кримінально-виконавчої інспекції м. Слов»янську, в якій він власноручно написав в графі «Близькі родичі», що ОСОБА_3 є його цивільна дружина ( а.с. 121).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не прийняв як доказ Акт № 66 від 02.08.2013р. та Акт № 67 від 03.08.2013р., складені керівником квартального комітету мікрорайону Славкурорт Ушкало Л.Б., в яких зазначено, що зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_2 однією сім»єю або в цивільному шлюбі з ОСОБА_3 не проживав, є необґрунтованими з огляду на таке.

Акти житлових органів не можуть встановлювати фактів про проживання однією сім»ю осіб, які не перебувають в шлюбі, або, навпаки, про режим роздільного проживання подружжя, оскільки за своєю правовою природою лише констатують факт проживання осіб за зазначеною адресою або не проживання, як це зроблено в Актах № 55, 56 від 30.06.2013р., наданих позивачем. Тому суд обґрунтовано визнав, що надані відповідачем Акти № 66 та № 67 не є належними та допустимими доказами, на підставі яких можна встановити відсутність сімейних відносин між сторонами.

Ті обставини, що будинок був придбаний за надані ОСОБА_2 в борг кошти ОСОБА_14, що визнає і позивач, не свідчить, що в купівлю будинку вкладено тільки особисті кошти відповідача, оскільки борг віддавався до 20 липня 2006р. за рахунок спільного бюджету. Та навіть, якщо позивач не вкладала значну кількість коштів, оскільки здійснюючи догляд за відповідачем як інвалідом І групи, не могла мати великого заробітку, то за ч. 1 ст. 60 СК України таке майно все одно вважається спільним майном подружжя, якщо набуте за час спільного проживання як сім»я.

Таким чином, вся сукупність зібраних доказів достеменно вказує на те, що суд дійшов правильного висновку, що є доведеним факт існування фактичних сімейних відносин між сторонами у період з 01.01.2004р. по 31.05.2013р., а відтак і придбане в цей період майно є їх спільним сумісним майном, а тому у відповідності до ст. 74, 70 СК України може бути поділено порівну.

Отже, підстав для зміни або скасування оскаржуваного відповідачем рішення в частині вирішення судом позовних вимог колегія не вбачає. Проте колегія вважає, що судом неправильно застосовано норми процесуального права в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається і судом це встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом І групи, який звільнений від сплати судових витрат у відповідності до ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011р., тому судові витрати не можна було стягувати з нього на користь позивача. В такому разі рішення в цій частині є незаконним і підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_3 в компенсації понесених нею судових витрат за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2014 року у справі залишити без змін по суті вирішених позовних вимог.

Скасувати рішення в частині розподілу судових витрат та відмовити ОСОБА_3 в компенсації судових витрат за рахунок ОСОБА_2, який є інвалідом І групи.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кочеткова І.В.

Судді: Маловічко С.В.

Воробйова І.А.