Справа № 502/1648/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2014 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.,

при секретарі Д'яченко М.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_4

про

поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому згідно уточнених позовних вимог від 20.01.2014 р. та в судовому засіданні разом з представником позивача ОСОБА_2 зазначили, що 20 вересня 1997 року сторонами по справі було укладено шлюб. Під час спільного проживання сторін у шлюбі, ними 31.03.1999 року було набуто спільне майно, а саме - житловий будинок № 41 по вул. Кутузова в м. Кілія Кілійського району Одеської області, який було придбано за договором купівлі-продажу у громадянки ОСОБА_5 Петрівни.При цьому покупцем у вказаному договорі було зазначено відповідача ОСОБА_4 Рішенням суду від 28.11.2011 року шлюб сторін було розірвано та у звязку з тим, що угоди про поділ спільного майна сторони не досягли, оскільки відповідач наполягає, що його було придбано за його особисті кошти, незважаючи на те, що батьки позивача приймали участь у оформленні відповідного договору і подальшому благоустрою будинку, позивач просить поділити відповідний житловий будинок між нею та позивачем, як такий, що є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України, та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку № 41, розміщеного за адресою: вул. Кутузова в м. Кілія, Кілійського району Одеської області.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив, що відповідний будинок було придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_4, а саме гроші, які ним було отримано за продаж батьківської квартири, яку було реалізовано ним та сестрою відповідача за ціною близько 3300 доларів США. Таким чином, відповідач є єдиним власником відповідного будинку і, на його думку, позивач не має права претендувати на його частку. На підставі викладеного представник відповідача просив суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Як вбачається зі свідоцтва про одруження серії І-ЖД № 053510, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, сторони по справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрували свій шлюб 20.09.1997 року, про що складено актовий запис за № 20 /а.с. 4/.

Як вбачається договору купівлі-продажу, посвідченого 31 березня 1999 року державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 879, за час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_4 у ОСОБА_5 за ціною 5500 гривень було придбано житловий будинок, який розташований в м. Кілія Одеської області, вул. Кутузова, 41, та складається з саманного будинку літ. А, житловою площею 28,2 кв.м.; господарських будівель: літньої кухні літ. Б, сараїв літ. В, Г; вбиральні літ. Д, інших споруд - № 1-4, розміщений на земельній ділянці розміром 819 кв.м. /а.с. 7/.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 28.11.2011 року у справі № 2-049/11, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 09.12.2011 р. /а.с. 5/.

Як пояснив допитаний в судовому зсіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_7, він є батьком позивачки. Під час перебування доньки у шлюбі з відповідачем, ними було придбано спірний житловий будинок. Свідок за свої кошти придбав деревину та виготовив з неї нові вікна та двері, допомагав здійснювати ремонт будинку. Оформлення договору купівлі-продажу будинку було здійснено за їх кошти.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача ОСОБА_4. Коли її брат перебував у шлюбі з позивачкою, вони вирішили продати квартиру, яку успадкували після смерті своїх батьків. Отримавши за квартиру близько 3300 доларів США, брат на свою частку грошей зі вказаної суми придбав будинок, який є предметом даного спору. Позивачка на той час не працювала та не мала свого заробітку.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідок ОСОБА_9 пояснив, що перебував у дружніх відносинах з батьками відповідача та знав його особисто, оскільки він за час перебування у шлюбі з позивачкою неодноразово приходив до них додому. Свідкові відомо, що після смерті батьків відповідача, він разом з сестрою продав успадковану квартир та на свою частку грошей придбав спірний будинок, після чого свідок допомагав робити у ньому ремонт.

Аналогічні свідчення дала допитана в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідок ОСОБА_10.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідок ОСОБА_11 пояснила, що знала матір відповідача ОСОБА_4 а їй відомо що після смерті матері відповідач з сестрою продали успадковану квартиру.

При розгляді справи суд керувався наступними положеннями законодавства:

Як зазначено в ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи відповідні положення Конституції України, норми Сімейного кодексу України підлягають застосуванню до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності

Оскільки на час придбання сторонами відповідного житлового будинку діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, саме його положення щодо правового режиму майна, придбаного за час перебування сторін у шлюбі підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

На відміну від СК України, КпШС України не містив поняття «майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», а в ст. 24 вказаного Кодексу визначалось роздільне майно подружжя, перелік якого був значно вужчим, ніж визначений ст. 65 СК України перелік майна, яке віднесене до особистої приватної власності дружини, чоловіка.

Так, згідно ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, станом на дату придбання відповідачем спірного будинку, законодавством не відносилось до роздільного майна подружжя, як про те зазначав представ позивача, пояснюючи, що будинок був придбаний за особисті кошти відповідача, виручені за продаж батьківської квартири.

З огляду на викладене, відповідні заперечення представника відповідача проти позову, судом не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд також зазначає, що представником відповідача в обґрунтування заперечень взагалі не було надано допустимих доказів на підтвердження факту продажу відповідачем з сестрою батьківської квартири, отриманої ними у спадок, та доказів на підтвердження отриманої ним суми грошових коштів за відповідну квартиру.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на спірний будинок розповсюджуються положення сімейного законодавства щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що з позовними вимогами про поділ майна позивач звернулась після розірвання шлюбу за час дії СК України, при вирішенні вимоги про поділ майна, підлягають застосуванню статті відповідного кодексу, які регулюють зазначені положення.

Як зазначено у ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність визнання за позивачем права власності на ? частину відповідного будинку з визнанням за відповідачем права власності на іншу ? частину будинку, провівши, таким чином, поділ спільного майна подружжя, як те передбачено ст. 70 СК України.

На підставі положень ст. 88 ЦПК України в звязку з задоволенням позову присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст. ст. 22, 24 КпШС України, ст. ст. 57, 69-71 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частину та за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частину житлового будинку, який розташований в м. Кілія Одеської області, вул. Кутузова, 41, та складається з саманного будинку літ. А, житловою площею 28,2 кв.м.; господарських будівель: літньої кухні літ. Б, сараїв літ. В, Г; вбиральні літ. Д, інших споруд - № 1-4, розташований на земельній ділянці розміром 819 кв.м., який за час перебування сторін у шлюбі було придбано ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим 31 березня 1999 року державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 879.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 243,60 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_12