Справа № 440/1726/13 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/783/6446/14 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів Монастирецького Д.І., Шеремети Н.О.,

секретаря - Матяш С.І.

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4, представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Буського районного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Кредобанк» про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частини автомобіля марки КІА Сеrato, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальної частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальної частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 половину сплаченого останнім кредитного боргу за кредитним договором №0 від 06.02.2007 року в сумі 8553,40 доларів США та половину сплаченого кредитного боргу за кредитним договором №89/Р від 20.02.2008 року в сумі 2469,47 доларів США, а всього 11022,87 (одинадцять тисяч двадцять два долари США 87 центів).

Стягнуто з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 половину сплачених останнім страхових платежів за кредитним договором № 0 від 06.02.2007 року в сумі 1675,20 грн. та половину сплачених страхових платежів за кредитним договором №89/Р від 20.02.2008 року в сумі 9120,59 грн., а всього 10795,79 грн. (десять тисяч сімсот дев'яносто п'ять гривень 79 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та несправедливим, внаслідок неповного з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що позивач ОСОБА_2 була співвласником у рівних частках спільного сумісного майна подружжя, зокрема трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки КІА Сеrato та користувалася даним майном. Тому, на думку апелянта суд своїм рішенням так поділив майно подружжя, що все залишив відповідачу ОСОБА_4, позбавивши позивача ОСОБА_2 можливості користуватися спільним майном подружжя, а саме квартирою та автомобілем, крім того зобов»язав останню сплачувати ОСОБА_4 11022, 87 долара США та 10795, 79 грн. за те, що відповідач користувався та буде надалі користуватися і володіти спільним майном. Суд незаконно відхилив позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні спільним майном подружжя, а саме квартирою АДРЕСА_1 Львівської області, а також автомобілем марки КІА Сеrato з підстав недоведеності позивачем цих позовних вимог.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що є незрозумілими у який спосіб позивачка має довести суду факт перешкоджання відповідачем ОСОБА_4 у користуванні квартирою, якщо останній стверджує, що не дасть ключі позивачу ОСОБА_7 від спірної квартири і не дасть можливості проживати в ній.

Крім того, на думку апелянта, незаконним є рішення і в частині користування автомобілем марки КІА Сеrato.

Що ж стосується рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 сплачених ОСОБА_4 страхових платежів, то жодних доказів відповідач не надав у підтвердження здійснення ним даних платежів, натомість суд взяв до уваги усні пояснення ОСОБА_4 Не може бути законним і висновок суду про стягнення із ОСОБА_2 коштів в іноземній валюті та помилково в рішенні покликався на Постанову Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають із кредитних договорів», оскільки роз»яснення, які містяться в даній Постанові не можуть застосовуватись до розрахунків між фізичними особами, оскільки жодних кредитних правовідносин між сторонами у даній справі не існувало.

Просить рішення Буського районного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_2 повністю, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 в підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2001 року до 07 жовтня 2010 року.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 07.10.2010 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 4).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2007 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, вартістю 160 000 грн., що еквівалентно 31683,168 доларів США (а.с. 6-7).

Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_4, що вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.03.2007 року, копія якого наявна в матеріалах даної справи (а.с. 40).

06 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за яким позичальник отримав в банку на умовах повернення кредит в сумі 31000 доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту та сплати відсотків в розмірі 12,3% річних до 4 лютого 2022 року (а.с.23-27).

В силу п.1.4 цього договору кредит надається позичальнику на придбання квартири АДРЕСА_1.

Окрім цього встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_4 придбав у АТВТ «Львів-Авто» автомобіль марки КІА Сеrato, вартістю 102500 грн., що стверджується видатковою накладною від 15.02.2008 року, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.134).

Вказаний транспортний засіб було придбано за кредитні кошти, отримані в ПАТ «Кредобанк» згідно кредитного договору № 89/Р від 20.02.2008 року. За цим договором ОСОБА_4 отримав в банку на умовах повернення кредит в сумі 7920 доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту та сплати відсотків в розмірі 5% річних до 19 лютого 2015 року. В силу п.2.1 цього договору кредит надається позичальнику для здійснення часткової оплати транспортного засобу марки КІА Сеrato, 1,6, 2008 року випуску (а.с. 30).

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ч.3 цієї статті, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч .2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п.25 вказаної Постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких обставин, висновки суду про те, що оскільки спірна квартира та автомобіль були придбані відповідачем під час його перебування в шлюбі з позивачкою за грошові кошти подружжя і тому вказане майно є об'єктом спільної сумісної власності сторін по даній справі, а тому слід визнати право власності на них по 1/2 їх ідеальної частини за кожним, є вірними.

Колегія суддів погоджується й з висновками суду першої інстанції про те, що не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цього спору покликання відповідача ОСОБА_4 на частково погашення сплати кредитних коштів за спірну квартиру своїми особистими коштами в сумі 2782,38 доларів США, які він отримав від продажу подарованої йому квартири по АДРЕСА_1, оскільки таке ґрунтується виключно на припущеннях, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України не є доказом. Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Вірними також є висновки суду першої інстанції і про те, що не підлягає до задоволення позовна вимога ОСОБА_2 про встановлення порядку володіння та користування спірною квартирою шляхом передачі у володіння та користування ОСОБА_2 однієї кімнати, а ОСОБА_4 двох кімнат із залишенням у їх спільному користуванні всіх інші приміщення квартири: кухні, ванної кімнати, санвузла та коридора, з тих підстав що ці вимоги неконкретизованості в частині ідентифікації кімнат та їх площ.

Висновки суду про безпідставність доводів позивача за первісним позовом про те, що сторонами по справі за час шлюбу було придбано два гаражі, які знаходяться по АДРЕСА_1, а відтак і про те, що з цих підстав такі вимоги задоволенню не підлягають також є вірними, оскільки будь-яких правовстановлюючих документів на вказане майно сторонами представлено не було.

Обгрунтованим є висновок суду першої інстанції і про те, що твердження позивача ОСОБА_2 про придбання сторонами за час шлюбу побутової техніки із зазначеною позивачкою в позовній заяві вартістю, є недоведеними, оскільки нею не представлено, а судом не здобуто будь-яких підтверджуючих доказів цьому. Не надано такі і суду апеляційної інстанції. Тому суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.

В той же час колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інтенції про те, що позивачкою ОСОБА_2 не доведено того, що відповідач ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у здійсненні права користування та володіння майном, зокрема, спірними квартирою та автомобілем. Заперечуючи таке, відповідач пояснює, що ключів від квартири та автомобіля позивачка не має і такі на її вимогу їй передані не були, оскільки не було погоджено місця передачі ключів, а окрім того, слід враховувати, що у квартирі знаходяться його речі. Спільне ж користування автомобілем, на думку відповідача, є неприємлимим і обтяжливим. Спір щодо користування квартирою та автомобіля може бути вирішний після повної сплати їх вартості за кредитами. Такі пояснення відповідача стверджують твердження позивачки про перешкоди у користуванні спільним сумнім майном подружжя, а саме, квартирою та автомобілем, на яке судом визнано право спільної сумісної власності сторін по ? ідеальній частині, а відтак і є доказом того, що позивачці чиняться перешкоди у користуванні майном. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і прийшов до помилкового висновку про недоведеність таких позовних вимог і з цих підстав безпідставно відмовив у задоволенні таких.

Безпідставною, на думку суду першої інстанції, є і позовна вимога ОСОБА_2 щодо встановлення порядку спільного користування спірним автомобілем шляхом встановлення днів користування: понеділок, вівторок, середа, четвер - автомобілем користується ОСОБА_4, а п'ятниця, субота, неділя - ОСОБА_2, оскільки спірне майно є неподільним, а дана вимога є обтяжливою для обох сторін. Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Нормами Сімейного кодексу України передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Частиною 3 ст. 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні в суді Апеляційної інстанції пояснила, що відповідач ОСОБА_4 й надалі заперечує можливість її проживання у спірній квартирі, ключі від квартири знаходяться у відповідача, сторони не досягли згоди щодо спільного користування квартирою, тобто зі сторони відповідача й надалі чиняться перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, що порушує конституційні права позивача.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов»язання не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передачі ключів від цієї квартири підлягає до задоволення, оскільки саме по собі припинення сімейних відносин, не може вважатись підставою для позбавлення права користування житловим приміщенням позивача. А відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким дану позовну вимогу задовольнити.

Щодо передачі ключів від автомобіля та встановлення порядку користування автомобільом марки КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1, колегія суддів приходить до висновку, що і в цій частині рішення суду про відмову у задоволенні такої позовної вимоги слід скатувати і ухвалити нове рішення про її задоволення, оскільки за приписами ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється за згодою співвласників. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згоди між сторонами з цього приводу не досягнуто. Відповідачем не запропоновано альтернативного порядку користування автомобілем, який є спільною сумісною власністю сторін. Тому право позивачки підлягає захисту в судовому порядку. Запропонований нею порядок користування автомобілем, на думку колегії суддів, відповідає інтересам обох співвласників і є справедливим. Виходячи з принципу правової визначеності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги позивачки за первісним позовом ОСОБА_2 про передачу ключів від автомобіля, сигналізації та встановлення порядку користування автомобілем.

Задовольнючи позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення коштів частково, суд першої інстанції виходив з того, що в правовій позиції Верховного Суду України, зокрема у постанові від 19 червня 2013 року в справі № 6-55 цс 13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування, судова палата прийшла до висновку, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Так, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України), про що наголошує Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Це означає, що дружина та чоловік, незалежно від припинення шлюбу, мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що у результаті придбання подружжям квартири та автомобіля в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Як вбачається з довідки ПАТ «УкрСиббанк» від 12.11.2013 року, стан кредитної заборгованості ОСОБА_4 на дату 7.10.2010 року, що є моментом розірвання шлюбу, було фактично сплачено: основного боргу в сумі 7707,77 доларів США та процентів 12054,05 доларів США (а.с. 41). Натомість, з іншої довідки ПАТ «УкрСиббанк» від 27.08.2014 року, стан кредитної заборгованості ОСОБА_4 на дату 27.08.2014 року, було фактично сплачено: основного боргу в сумі 15570 доларів США та процентів в розмірі 21298,62 доларів США (а.с. 135). Відтак, з наведено вбачається, що відповідачем ОСОБА_4 з моменту розірвання шлюбу по 27.08.2014 року було самостійно сплачено за кредитними зобов'язаннями колишнього подружжя - 7862,23 доларів США основного боргу та 9244,57 доларів США, що є різницею періодів (7.10.2010 року - 27.08.2014 року). А, тому суд першої інстанції правильно вирішив, що вимога відповідача про стягнення з позивачки половини сплаченого останнім кредитного боргу за кредитним договором №0 від 06.02.2007 року в сумі 8553,40 доларів США, що мало місце після розірвання шлюбу, є підставною та підлягає до задоволення.

Крім того, як вбачається з довідки ПАТ «Кредобанк» від 04.11.2013 року, ОСОБА_4 погашено за кредитним договором №98/Р від 20.02.2008 року заборгованість за період з 01.10.2010 року по 31.10.2013 року, тобто після припинення шлюбу, в сумі 3382,91 доларів США основного боргу та 611,03 доларів США сплачено нарахованих відсотків (а.с.43). Також, в період з 7.11.2013 року по 25.07.2014 року сплачено 945 доларів США на погашення кредиту за придбаний автомобіль за кредитним договором №98/Р від 20.02.2008 року, про що вбачається із квитанцій, копії яких наявні в матеріалах даної справи (а.с.130-133). А відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимога відповідача про стягнення з позивачки половини сплаченого останнім кредитного боргу за кредитним договором №98/Р від 20.02.2008 року в сумі 2469,47 доларів США, що мало місце після розірвання шлюбу, є підставною та ухвалив рішення про задоволення такої.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки кредитні зобов'язання ОСОБА_4 були виконані ним саме у доларах США, на підставі правомірно отриманого в іноземній валюті кредиту, а відповідач просить стягнути кошти саме в іноземній валюті, тому кошти слід стягнути з ОСОБА_2 в іноземній валюті.

Вірними також є і висновки суду першої інстанції про те, що підлягає до задоволення зустрічна позовна вимога ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 половини сплачених після розірвання шлюбу першим страхових платежів за кредитним договором № 0 від 06.02.2007 року в сумі 1675,20 грн., що стверджується наявними у справі доказами (а.с.128-129) та половини сплачених ним страхових платежів за кредитним договором №89/Р від 20.02.2008 року в сумі 9120,59 грн., підтвердженням чого є наявні у справі докази (а.с.122-127), виходячи із зобов'язання обох з подружжя по утриманню спільного майна, і відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 СК України, оскільки кожен мав би порівну сплатити свою частку боргу. Сплата цих платежів є обов»язковою умовою кредитних договорів, які укладались з метою придбання спірного майна.

Колегія суддів також погоджується і з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічної позовної вимоги ОСОБА_4 про зобов'язання ОСОБА_2 сплатити: до установи банку ПАТ «УкрСиббанк» 1/2 залишку по тілу кредиту за кредитним договором № 0 від 06.02.2007 року в сумі 7715 доларів США та нарахованих банком відсотків, а також до установи банку ПАТ «Кредобанк» залишку по тілу кредиту за кредитним договором № 89/Р від 20.02.2008 року в сумі 391,50 доларів США та нарахованих банком відсотків, оскільки ця вимога дійсно стосується виконання зобов'язань на майбутнє, що в силу чинного законодавства є безпідставним. В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Такі висновки суду є вірними та відповідають положенням норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, лише частково відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Відповідно до ст. 309 ЦПК України це є підставою для часткового скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом про зобов»язання не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передачі ключів від даної квартири, зобов»язання передачі ключів від автомобіля КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1. та сигналізації, встановлення порядку користування автомобілем КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1. і ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 04 вересня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов»язання не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передачі ключів від даної квартири, зобов»язання передачі ключів від автомобіля КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1 та сигналізації, встановлення порядку користування автомобілем КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1. скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов»язання не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передачі ключів від цієї квартири, зобов»язання передачі ключів від автомобіля та сигналізації, встановлення порядку користування автомобілем КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1 задовольнити.

Зобов»язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати їй один екземпляр ключів від вхідних дверей цієї квартири.

Зобов»язати ОСОБА_4 передати ОСОБА_2 другий екземпляр ключів та сигналізації від автомобіля КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1.

Встановити наступний порядок користування автомобілем КІА Сеrato р.н. НОМЕР_1:

понеділок, вівторок, середа, четвер - у користуванні ОСОБА_4;

п»ятниця, субота, неділя - у користуванні ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Монастирецький Д.І.

Шеремета Н.О.