Справа № 716/1566/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2014 року м.Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Стрільця Я.С.

секретаря - Задорожняк О.М.

з участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши в судовому засіданні в м. Заставна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

В жовтні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, що в загальному становить 450 000 гривень.

Посилається на те, що 03.03.2003 року у зв'язку із скрутним матеріальним становищем вона виїхала за кордон в Іспанію на заробітки. Згодом до неї звернулася її сестра відповідач по справі ОСОБА_2 з проханням позичити кошти. У зв'язку з сімейними та довірливими стосунками, вона в період часу з 2004 року по 2010 рік систематично направляла кошти з-за кордону ОСОБА_2 в різних сумах. Всього через міжнародну банківську систему «WESTERN UNION» вона вислала відповідачу 23 931,01 євро, що в перерахунку на гривні становить 445116, 60 гривень. Відповідач її переконала, що обов'язково поверне кошти. З 2010 року вона вже неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути їй грошові кошти, однак остання уникає її та не виконує своїх зобов'язань. Вона зверталася з цього приводу до правоохоронних органів, однак було прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення. У зв'язку з невиконанням добровільно відповідачем своїх боргових зобов'язань вона звернулася до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що у неї з її рідною сестрою відповідачем ОСОБА_2 був спільний сімейний бізнес по вирощуванню сільськогосподарської продукції. В цьому бізнесі також приймали участь її чоловік ОСОБА_5 та чоловік відповідача ОСОБА_6 В 2003 році в зв'язку з фінансовими проблемами вона виїхала в Іспанію на заробітки. В подальшому вона почала частинами висилати гроші своїй сестрі в якості допомоги для ведення бізнесу, а також для утримання сім'ї, будівництва та на власні потреби. Крім того, вона висилала кошти і своєму чоловіку і своїм дітям. Між ними існувала усна домовленість про повернення коштів після повернення нею на Україну. Коли в 2010 році вона приїхала додому, то згодом між ними виник спір щодо поділу спільного бізнесу, а саме поділу орендованих земельних ділянок, поділу рухомого майна необхідного для обробітку землі, поділу складських приміщень та капіталу здобутого в ході ведення спільної діяльності. Саме тоді, в 2010 році вони провели взаємозалік коштів, які вона відправила сестрі з Іспанії. На її вимогу щодо повернення грошових коштів ОСОБА_2 не відреагувала і станом на сьогоднішній день борг не погасила.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, яка була також допитана в якості свідка, позовні вимоги не визнала та пояснила, що у них з позивачем по справі її рідною сестрою ОСОБА_1, чоловіком сестри ОСОБА_5 та безпосередньої її чоловіком ОСОБА_6 був спільний бізнес пов'язаний з вирощуванням сільськогосподарської продукції. У зв'язку з тим, що під час спільної їхньої діяльності з'явилася велика сума заборгованості по різним платежам фірми перед кредиторами, тому позивач ОСОБА_1 виїхала за кордон на заробітки. Вона працювала в той час в м.Чернівці, тому отримувала через фінансову установу платежі, які переказувала позивав з-за кордону. Отримані нею кошти вона витрачала на розвиток спільного бізнесу, для утримання членів сім'ї позивача, частину передавала її чоловіку ОСОБА_5 та витрачала кошти на свою сім'ю. Під час спільної господарської діяльності вони придбавали сільськогосподарську техніку, придбавали приміщення, брали в оренду земельні ділянки та розраховувалися за них тощо. Позивач в квітні 2010 року повернулася з-за кордону і у них виник спір з приводу поділу бізнесу, а саме поділу техніки, земельних ділянок, вирощеної продукції та нерухомого майна. Саме тоді позивач пред'явила до неї вимогу про повернення позичених коштів. Вказала, що кошти, які переказувала позивач з Іспанії були допомогою та інвестиціями для бізнесу та життя сім'ї, а не позика з метою подальшого повернення.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги також не визнали та просили відмовити в задоволенні позовних у зв'язку з безпідставністю та застосувати строк позовної давності до даних правовідносин.

Вислухавши пояснення сторін та представників, покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також їх чоловіки свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були пов'язані спільною фінансово-господарською діяльністю, яка полягала у вирощуванні сільськогосподарських культур з метою їх подальшого продажу. Вказана діяльність здійснювалася без створення будь-якої організаційно-правової форми юридичної особи, діяльність та реєстрація яких передбачена Главою 7 ЦК України. Взаємовідносини між сторонами базувалися виключно на довірливих взаємостосунках, оскільки сторони є рідними сестрами та довіряли одна одній. Жодним чином в письмовій формі не регламентувалася діяльність ведення спільного бізнесу. Виїзд в 2003 році позивача ОСОБА_1 за кордон в Іспанію був пов'язаний виключно із скрутним матеріальним становищем сімей сторін та наявністю боргових зобов'язань перед кредиторами, які виникли під час ведення спільної господарської діяльності. Дана обставина в судовому засіданні визнана сторонами та підтверджена також поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Як вбачається з наданих позивачем платіжних доручень про переказ готівки (а.с. 9-45) за період часу перебування позивачем ОСОБА_1 в Іспанії остання відправила, а відповідач ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 23931,01 євро, які в подальшому були витрачені на різні потреби, зокрема: підтримання господарської діяльності спільного бізнесу (погашення боргів, придбання сільськогосподарської техніки, оренда землі тощо), поточні витрати обох сімей.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 частину коштів отримувала на його прохання, а також, що частина коштів отримана відповідачем була витрачена на потреби життєдіяльності його сім'ї.

Сторони в 2010 та 2012 роках проводили взаємозалік по отриманим та витраченими сторонами коштам, які витрачалися як на підтримання спільної господарської діяльності так і на особисті потреби обох сімей. Дана обставина випливає з наданих відповідачем ОСОБА_2 платіжних доручень про отримання грошових коштів з відповідними відмітками та підписом позивача (а.с. 62-133).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Також відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того договір може передбачати забезпечення повернення грошей періодично частинами. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Як випливає з встановлених в судовому засіданні правовідносин між сторонами виник спір з приводу ведення спільної господарської діяльності пов'язаний з неможливістю реального поділу прибутків та активів, саме в результаті цього між сторонами виникли неприязні стосунки та позивач ОСОБА_1 пред'явила вимогу до відповідача ОСОБА_2 про повернення позичених коштів. Разом з тим, правовідносини, які склалися між сторонами за своєю правовою природою не є такими, що випливають з договору позики, а за своєю суттю є корпоративним спором, що виник в ході провадження спільної господарської діяльності. Позивач ОСОБА_1 неодноразово в судовому засіданні наголошувала на тому, що надавала грошові кошти відповідачі в якості добровільної допомоги як сестрі, зокрема і для ведення спільного бізнесу. Обставини встановлені в судовому засіданні, дають право зробити суду висновок про те, що відповідач отримала кошти від позивача не у формі позики. Більше того, у позивача виникли претензії до відповідача про повернення суми коштів в розмірі 24000 євро після виникнення неузгодженості в бізнесі, до того часу жодних претензій не було.

У зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами ті обставини на які вона посилалася як на предмет позову, не надала суду жодного підтвердження про укладення з відповідачем договору позики, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Вимоги про повернення в натурі безпідставно набутого майна позивач не заявляла.

Заявлене клопотання представником відповідача про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності звернення до суду із вказаним позовом не підлягає задоволенню, оскільки суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог по суті за безпідставністю заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10,11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: