Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Іванченко А. М. , при секретарі - Меляник
К.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Іллічівського
району Маріупольської міської ради про
відшкодування шкоди, заподіяної
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Іллічівського району Маріупольської
міської ради про стягнення
матеріальної шкоди у розмірі 27420,00
гривень та моральної шкоди у розмірі
3000,00 гривень. В обґрунтування позову
зазначила, що вона має доньку
ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебувала на
обліку в УПСЗН Іллічівського району
Маріупольської міської ради, як
працююча особа, та з 21.09.2011 року
отримувала допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі 130 гривень. В подальшому
вона зверталась до відповідача за
перерахунком допомоги по догляду за
дитиною до трьох років до рівня
прожиткового мінімуму, але отримала
відмову у перерахунку. Вважає, що в
результаті дій (бездіяльності)
відповідача порушені її права,
інтереси та завдана матеріальна та
моральна шкода, яка виражалась в
неотриманні коштів у повному обсязі,
яку вона просить стягнути з
відповідача на її користь.

В судове засідання позивачка надала
заяву про розгляд справи за її
відсутності, просила позов
задовольнити у повному обсязі та
посилалась на те, що аналогічна правова
позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 25.12.2012 року
в справі № 21-410а12.

Представник Управління праці та
соціального захисту населення
Іллічівського району Маріупольської
міської ради, яка діє на підставі
довіреності надала заяву про розгляд
справи без їх участі, просили в позові
відмовити в повному обсязі. В своїх
запереченнях посилались на те, що
допомога по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного року ОСОБА_1
отримана відповідно до Закону України
«Про державну допомогу сім'ям з
дітьми». Окрім того зауважила, що
відповідач свої повноваження
виконував на підставі нормативних
актів у повній відповідності до норм
чинного законодавства, а тому
моральної шкоди позивачу не було
завдано, тому вимоги вважає
безпідставними.

Суд, дослідивши письмові матеріали
справи вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1
виданого 27.07.2011 року Іллічівським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Маріупольського
міського управління юстиції в
Донецькій області, ОСОБА_1 є матір'ю
ОСОБА_2, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачкою не підтверджено факт,
знаходження її у системі
загальнообов'язкового соціального
страхування. Право на допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, ОСОБА_1 передбачається
ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з
дітьми» і виплачується до
відповідності до «Порядку призначення
і виплати державної допомоги сім'ям з
дітьми», затвердженого постановою КМУ
від 27.12.2001 року №1751. Відповідно до
цього порядку особа за призначенням
допомоги у відповідності до ст.. 15 ЗУ
«Про державну допомогу сім'ям з дітьми»
звертається до управлінь праці та
соціального захисту населення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для відшкодування шкоди за
правилами ч. 1 ст.. 1166 ЦК України
необхідно довести такі факти:

-неправомірність поведінки особи,
внаслідок якої завдано шкоду, якщо
завдавач шкоди не був уповноважений на
такі дії;

- наявність шкоди, під якою слід
розуміти втрату або пошкодження майна
потерпілого та (або) позбавлення його
особистого нематеріального права
(життя, здоров'я тощо). У відносинах, що
розглядаються, шкода - це не тільки
обов'язкова умова, але і міра
відповідальності, оскільки за
загальним правилом вищенаведеної
статті, завдана шкода відшкодовується
в повному обсязі (мова йдеться про
реальну шкоду та упущену вигоду);

- причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та шкодою є обов'язковою
умовою відповідальності та
виражається в тому, що шкода має
виступати об'єктивним наслідком
поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням
випадків, коли в силу прямої вказівки
закону обов'язок відшкодування
завданої шкоди покладається на
відповідальну особу незалежно від
вини; наявність всіх вищезазначених
умов є обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
шкоди.

Суб'єктом відшкодування шкоди
відповідно до вищевказаної статті є
особа, яка її завдала. При цьому судова
практика визначає, що заподіювач шкоди
може і не бути власником майна,
діяльністю якого заподіяна шкода.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України
передбачено, що юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Частина 1 статті 1172 ЦК України
встановлює загальні правила
відповідальності юридичної або
фізичної особи за шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.
Для покладення на юридичну або фізичну
особу відповідальності необхідною є
наявність як загальних умов деліктної
відповідальності (протиправної
поведінки працівника, завданої шкоди,
причинного зв'язку та вини), так і
певних спеціальних умов, лише за
наявності яких може бути застосована
зазначена стаття. До таких спеціальних
умов відносяться:

-перебування завдавача шкоди в
трудових (службових) відносинах з
юридичною або фізичною особою -
роботодавцем, незалежно від характеру
таких відносин: постійні, тимчасові,
сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.03.92 р. "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди");

- завдання шкоди під час виконання
працівником своїх трудових (службових)
обов'язків. Під виконанням працівником
своїх трудових (службових) обов'язків
треба розуміти виконання роботи,
зумовленої трудовим договором
(контрактом), посадовими інструкціями,
а також роботи, яка хоча і виходить за
межі трудового договору або посадової
інструкції, але доручається
роботодавцем або викликана
невідкладною виробничою необхідністю,
як на території роботодавця, так і за її
межами, протягом усього робочого часу.
Якщо шкода завдана працівником в
робочий час, але діями, які не пов'язані
з виконанням трудових (службових)
обов'язків, роботодавець
відповідальності нести не буде.

У випадку виникнення судового спору
відповідачем по таким справам є суб'єкт
відповідальності, а безпосередній
завдавач шкоди - працівник -
залучається до участі у справі в якості
третьої особи. В подальшому юридична
або фізична особа - роботодавець може
звернутися з регресним позовом про
притягнення винного працівника до
матеріальної відповідальності за
нормами трудового законодавства (п. 3
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 29.12. 1992 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою яка її завдала,
за наявності її вини.

Таким чином, з урахуванням
вищенаведених норм права суд приходить
до висновку, що відповідач УПСЗН
Іллічівського району Маріупольської
міської ради не відноситься до
суб'єктного складу завдавачів шкоди
позивачу ОСОБА_1 в сенсі ст.ст. 1166, 1167, 1172
ЦК України, оскільки є юридичною
особою, суб'єктом владних повноважень,
а правовідносини, що склалися між
позивачем та відповідачем, є
правовідносинами з надання
соціального забезпечення позивачу, та
у встановленому законом порядку,
передбаченому КАС України рішення, дії
чи бездіяльність УПСЗН не визнано
незаконними, тому відповідач не
повинен нести відповідальність перед
ОСОБА_1 у вигляді відшкодування їй
матеріальної та моральної шкоди,
внаслідок чого суд відмовляє у
задоволені її позову в повному обсязі.

Разом із тим, суд не приймає до уваги, як
обґрунтування позову правову позицію
викладену в постанові Верховного суду
України від 25.12.2012 року в справі №
21-410а12, оскільки суд вирішував спір у
сфері публічно-правових відносин, а не
в сфері делікатних правовідносин.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст.10,11,60, 213-215 ЦПК України,
ст..ст. 1166, 1167,1172 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення Іллічівського
району Маріупольської міської ради про
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 27420,00 гривень, моральної шкоди
у розмірі 3000 гривень - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області в місті
Маріуполі через Іллічівський районний
суд міста Маріуполя шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його оголошення або у разі
неприсутності сторін під час
проголошення судового рішення
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
А. М. Іванченко