Справа №472/998/14-ц 26.11.2014 26.11.2014 26.11.2014
Провадження №22-ц/784/3140/14
Провадження № 22ц/784/3140/14
Головуючий у 1-ї інстанції Кучерявенко
Доповідач в апеляційній
інстанції Ямкова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локітонової О.В., Ямкової
О.О.,

при секретарі: Яценко Л.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2 та
її представника - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 14
жовтня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_4

про стягнення боргу за договором
позики,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики,
укладеним між сторонами 29 січня 2013 року
на суму 25 000 грн. 00 коп., що
підтверджується розпискою про
одержання коштів. Строк виконання
зобов'язань настав 30 вересня 2013 року,
але боржниця у добровільному порядку
повернути борг відмовляється, у зв'язку
з чим нею нарахована сума процентів за
користування грошами в розмірі 22 400 грн.
00 коп. та 2 750 грн. 00 коп. збитків від
інфляції.

Рішенням Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 14
жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено,
ухвалено про стягнення на її користь з
ОСОБА_4 50 150 грн. 00 коп. загальної суми
боргу за договором позики та 501 грн.
50коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду і
ухвалите нове, яким у задоволені
позову відмовити, оскільки грошей у
позику за розпискою, що написала під
впливом позивачки, вона не отримувала.
Раніш позичені гроші, вона позивачці
повернула, а тому остання не має право
вимагати від неї за розпискою сплати
суми боргу, непомірно високих
процентів та збитків від інфляції.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши наведені в скарзі
доводи та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню із наступних підстав.

Суд першої інстанції, в межах заявлених
позовних вимог, повно та всебічно
дослідив обставини справи, належно
оцінив надані сторонами докази і
дійшов вірного висновку, що відповідно
до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України сторони мали
намір укласти договір позики, який
оформили в простій письмовій формі.

На виконання договору позичальниця
отримала від позикодавця грошові кошти
в сумі 25 000 грн. 00 коп. строком до 30
вересня 2013 року зі сплатою щомісячного
платежу в сумі 2800 грн. 00 коп., що
підтверджено нею письмовою розпискою
(а.с.5).

За змістом ст. ст. 202, 203 ЦК України
правочин має вчинятися за
волевиявленням сторін з погодження
усіх суттєвих умов у формі,
встановленій законом.

У відповідності до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договором
не встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Як убачається з матеріалів справи,
сторони в розписці визначили розмір
процентів, які відповідачка повинна
сплачувати на користь позивачки за
користування одержаними від неї
коштами, в розмірі 50% в місяць. Але
позикодавець розрахувала суму
процентів не з врахуванням загальної
суми боргу, а виходячи із 50% щомісячного
платежу в сумі 1 400 грн. 00 коп. за період з
лютого 2013 року по травень 2014 року
включно в загальному розмірі 22400 грн. 00
коп..

Частиною 2 статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З матеріалів справи убачається, що на
момент звернення ОСОБА_2 до суду з
позовом до ОСОБА_4 зобов'язання за
договором позики відповідачкою не
виконані.

За такого, суд першої інстанції,
виходячи із меж позовних вимог, вірно
стягнув з боржниці ОСОБА_4 розраховані
позикодавцем ОСОБА_2 суми боргу в
розмірі 25 000 грн. та проценти в сумі 22 400
грн. 00 коп., які є за розміром менше, ніж
у випадку їх розрахунку із загальної
суми позики щомісячно.

Посилання апелянта на великий розмір
процентів є безпідставними, так як
сторони є вільними при укладенні
договору та виборі його умов згідно до
положень частини 1 статті 627 ЦК України.

Одночасно, доводи ОСОБА_4 в апеляційної
скарзі про відсутність у неї боргу за
договором позики є такими, що
суперечать змісту частин 1, 3 статті 545
ЦК України, так як на вимогу боржниці
кредитор, яка прийняла виконання
зобов'язання, повинна видати розписку
про одержання виконання частково або в
повному розмірі. Наявність боргового
документа у боржниці підтверджує
виконання нею свого обов'язку. В той же
час, наявність оригіналу розписки у
кредитора свідчить про існування
невиконаного відповідачкою
зобов'язання.

Щодо посилань відповідачки про видачу
нею розписки з метою приховування
іншого зобов'язання між сторонами, яке
існувало на час видачі письмового
документу, то суд не приймає це до
уваги, так як статтею 1053 ЦК України
передбачена заміна боргів, що виникли з
інших зобов'язань, позиковим
зобов'язанням за домовленістю сторін
та з дотриманням письмової форми.

Підстав для застосування строку
позовної давності у відповідності до
статей 256-258, 267 ЦК України, немає.

Такими чином, правильно встановивши
такі обставини справи та надавши їм
вірну правову оцінку, місцевий суд
обґрунтовано задовольнив позов в
частині стягнення боргу та процентів.

Разом з тим, стягуючи збитки від
інфляції, суд першій інстанції
неправомірно послався на розрахунок,
який виконала позивачка, та який
суперечить положенням статті 4 Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення».

Тому, збитки від інфляції слід
розрахувати у відповідності до вимог
вищезазначеного Закону за період з
березня по травень 2014 року включно, і ця
сума буде складати 2 325 грн. 00 коп..

За такого, рішення суду першій
інстанції в частині стягнення суми
збитків від інфляції та відповідно
загальної суми боргу, а також судових
витрат, слід змінити на підставі п.п.3,4
ч.1 ст. 309 ЦПК України, стягнув з
відповідачки на користь позивачки 2 325
грн. збитків від інфляції та відповідно
49 725 грн. 00 коп. загальної суми боргу, і 497
грн. 25 коп. судових витрат.

Таким чином, задовольнити позов
частково.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4
не спростовують висновків місцевого
суду, а тому не можуть бути підставою
для скасування або зміні в іншій
частині рішення, постановленого з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 14
жовтня 2014 року змінити і викласти в
наступній редакції.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
суми боргу за договором позики -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором позики від
29 січня 2013 року в загальній сумі 49 725
грн. 00 коп., яка складається із: суми
основного боргу в розмірі 25 000 грн. 00
коп., процентів за користування грошима
в розмірі 22 400 грн. 00 коп. і збитків від
інфляції в розмірі 2 325 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 497
грн. 25 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді