У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової
О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
розірвання шлюбу та визначення місця
проживання дітей та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа:
Орган опіки та піклування
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації, про
визначення місця проживання
малолітніх дітей, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 19 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26 серпня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом. Позовні
вимоги мотивувала тим, що із 2001 року
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4, у якому мають синів ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Вказувала, що з 11 червня 2012 року шлюбні
відносини між ними припинені,
примирення неможливе. У зв'язку з чим
просила розірвати шлюб, зареєстрований
09 червня 2001 року у міському відділі
реєстрації актів цивільного стану
Миколаївського обласного управління
юстиції, актовий запис за № 423,
визначити місце проживання дітей разом
із матір'ю.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 пред'явив
зустрічний позов про визначення місця
проживання малолітніх дітей,
посилаючись на те, що його дружина
ОСОБА_3 залишила сім'ю, з ними не
проживає, вихованням дітей не
займається. Зазначав, що він має
можливість надавати дітям належні
виховання і розвиток, у зв'язку з чим
просив визначити місце проживання
дітей за місцем проживання батька.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 17 жовтня 2013 року вказані
позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 19 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 26 серпня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, і зареєстрований 09 червня 2001
року у міському відділі реєстрації
актів цивільного стану Миколаївського
обласного управління юстиції, актовий
запис за № 423.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місцепроживання малолітніх
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що із 2001 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, у якому мають синів ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 11
серпня 2013 року шлюбні відносини між
сторонами припинені, відносини між
ними мають неприязний характер.

З матеріалів справи вбачається, що у
серпні 2013 року ОСОБА_3 зверталась до
правоохоронних органів із заявою про
спричинення їй тілесних ушкоджень з
боку ОСОБА_4 та до Служби у справах
дітей Солом'янської районної в місті
Києві державної адміністрації. ОСОБА_4
також звертався до правоохоронних
органів із заявою про протиправні дії
ОСОБА_3

Постановою слідчого Солом'янського
районного управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в м. Києві від 18 листопада
2013 року кримінальне провадження за
заявою ОСОБА_3 закрито у зв'язку із
відсутністю в діянні ОСОБА_4 складу
кримінального правопорушення. При
цьому правоохоронними органами ОСОБА_4
та ОСОБА_3 неодноразово офіційно
застережено про недопустимість
вчинення антигромадської поведінки в
суспільстві.

Встановлено, що малолітні діти
проживають разом із батьком ОСОБА_4 у
кв. АДРЕСА_1, що сторонами не
оспорювалось.

Вказана квартира належить ОСОБА_4 на
праві приватної власності, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на квартиру від 09 березня 2000
року (а. с. 65).

Згідно з висновком Органу опіки та
піклування Солом'янської районної у м.
Києві державної адміністрації від 22
листопада 2013 року визнано доцільним
проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6
з батьком ОСОБА_4 (а. с. 125-127).

Статтею 157 СК України визначено, що
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий
статус дитини має особа до досягнення
нею повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за спільною
згодою батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення й визначаючи місце
проживання дітей, суд першої інстанції,
приймаючи до уваги висновки органу
опіки та піклування, з чим погодився й
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що визначення місця проживання
дітей разом з батьком відповідає їх
інтересам, враховуючи наявні у справі
докази.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання дитини суд бере до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2
ст. 161 СК України).

У принципі 6 Декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" роз'яснено, що суди, вирішуючи
спори між батьками, які проживають
окремо (в тому числі в одній квартирі),
про те, з ким із них і хто саме з дітей
залишається, мають виходити із
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинні
постановити рішення, яке відповідало б
інтересам дітей. При цьому суд
враховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Суд першої інстанції зазначені
роз'яснення не врахував, норми закону
до уваги не взяв та ухвалив рішення
лише на підставі того, що ОСОБА_3
відмовилась надати відомості про місце
свого фактичного поживання, що
позбавляє можливості провести
обстеження умов, у яких мають проживати
діти, а батьком малолітніх створено
належні умови для їх проживання у кв.
АДРЕСА_1.

Апеляційний суд, залишаючи рішення
суду першої інстанції без змін,
погодився з висновком суду першої
інстанції про те, що на час ухвалення
рішення в інтересах дітей залишити їх
проживати з батьком.

Таким чином, суди попередніх інстанцій,
ухвалюючи рішення, не встановили
виключні обставини, які б давали
підстави дійти висновку про можливість
розлучення дітей з матір'ю, чим
порушили принцип 6 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 19 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26 серпня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова