АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А.,
Саліхова В.В.

при секретарі:
Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 24 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя
особа: Благодійна організація
«Благодійний фонд ветеранів війни
(учасників війни, бойових дій та
інвалідів війни) «Ветеран», про
зобов'язання вчинити дії, стягнення
заборгованості,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/11356/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Волокітіна Н.Б.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Невідома Т.О.в с т а н о в и л
а :

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 липня 2014 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3, третя особа:
Благодійна організація «Благодійний
фонд ветеранів війни (учасників війни,
бойових дій та інвалідів війни)
«Ветеран», про зобов'язання вчинити
дії, стягнення заборгованості
задоволено частково, стягнуто зі
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором від 07
червня 2012 року в розмірі 38 000 грн.,
зобов'язано ОСОБА_1 здійснити всі
необхідні дії для того, щоб доставити
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 до
квартири АДРЕСА_1. В задоволені решти
позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким повністю відмовити в задоволені
позовних вимог. Зазначає, що за
домовленістю сторін ОСОБА_2
зобов'язалася доглядати за ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 протягом літніх канікул 2012 року,
тому, будь-які відносини між сторонами
припинилися у липні 2012 року. Крім того,
зазначає, що підписаний сторонами
меморандум не містить будь-яких
зобов'язань та по своїй суті не є
договором.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та
її представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 в
інтересах благодійної організації
«Благодійний фонд ветеранів війни
(учасників війни, бойових дій та
інвалідів війни) «Ветеран» проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували, вважали, що спір
вирішений судом правильно.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином, про
що свідчить зворотне повідомлення про
вручення поштового відправлення, у
зв'язку з чим колегія суддів вважала за
можливе розглядати справу за їх
відсутності відповідно до вимог ч.2
ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваної ухвали, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3 є матір'ю
відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_6

З 14 травня 2010 року відповідачі ОСОБА_1
та ОСОБА_3 перебувають у
зареєстрованому шлюб (а.с.68).

07 червня 2012 року між ОСОБА_2,
Благодійною організацією «Благодійний
фонд ветеранів війни (учасників війни,
бойових дій та інвалідів війни)
«Ветеран» та ОСОБА_1 було підписано
меморандум, за умовами якого ОСОБА_2
прийняла на оздоровлення та
зобов'язалася в літній період 2012 року
забезпечувати догляд та піклування за
інвалідом 1 групи ОСОБА_3 та її сином,
інвалідом 2 групи ОСОБА_6 за що ОСОБА_9 в
свою чергу зобов'язався щомісячно
сплачувати ОСОБА_2 2 000 грн. (а.с.5).

На виконання умов укладеної
домовленості 23 червня 2012 року ОСОБА_1
привіз ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 в
будинок АДРЕСА_2 та сплатив ОСОБА_2 один
платіж в розмірі 2 000 грн.

Відповідно до актів перевірки
матеріально-побутових умов проживання
та довідок виданих виконавчим
комітетом Журавлівської сільської
ради Барського району Вінницької
області ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживають в
будинку позивача за адресою: АДРЕСА_2 та
перебувають на її утриманні (а.с.9-14, 116).

Починаючи з 23 липня 2012 року до 24 лютого
2014 року ОСОБА_1 не сплачував на користь
ОСОБА_2 інших платежів відповідно до
домовленості від 23 червня 2012 року..

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_3, третя
особа: Благодійна організація
«Благодійний фонд ветеранів війни
(учасників війни, бойових дій та
інвалідів війни) «Ветеран», в якому
просила стягнути зі ОСОБА_1 на її
користь заборгованість за договором в
розмірі 38 000 грн., понесені нею витрати
на утримання, догляд, харчування в сумі
125 600 грн., зобов'язати ОСОБА_1 протягом
п'яти робочих днів здійснити всі
необхідні дії для того, щоб доставити
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з будинку № АДРЕСА_2 до
квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові
витрати та витрати на правову допомогу
в розмірі 4 000 грн.

В обґрунтування заявленого позову
посилалася на те, що 07 червня 2012 року
між нею, Благодійною організацією
«Благодійний фонд ветеранів війни
(учасників війни, бойових дій та
інвалідів війни) «Ветеран» та ОСОБА_1
укладено трьохсторонній договір за
умовами якого вона прийняла на
оздоровлення, на період літніх канікул
2012 року, ОСОБА_3 інваліда І групи та
ОСОБА_6 інваліда ІІ групи, та
зобов'язалася забезпечити останніх
житлом, харчуванням та доглядом.
ОСОБА_1, який є опікуном, в свою чергу
зобов'язався сплачувати кошти за
надані позивачем послуги, проте своїх
зобов'язань не дотримався.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, стягнувши із
ОСОБА_1 на користь позивачки
заборгованість за договором від 07
червня 2012 року в розмірі 38 000 грн. та
зобов'язавши останнього здійснити всі
необхідні дії для того, щоб доставити
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 до
квартири АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, частиною 1 ст. 626 ЦК України
визначено, що договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст. 6 ЦК України визнається
право суб'єктів укладати договори, які
не передбачені актами цивільного
законодавства, але в будь-якому разі
такі договори в цілому та їх окремі
умови повинні відповідати загальним
засадам цивільного законодавства,
сформульованим в ст. 3 ЦК України. При
цьому, при застосуванні ст. 6 ЦК України
належить враховувати положення ст. 204
ЦК України, що встановлює принцип
презумпції правомірності правочину.

За умовами підписаного сторонами
меморандуму ОСОБА_1 зобов'язався
привезти ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 в
будинок АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 зобов'язалася
прийняти їх на оздоровлення та
забезпечувати їх догляд та піклування
з щомісячною оплатою 2 000,00 грн. При
цьому, ОСОБА_1 частково виконав вказані
домовленості, а саме, доставив ОСОБА_3
та ОСОБА_6 в будинок АДРЕСА_2 та сплатив
ОСОБА_2 один платіж в розмірі 2 000 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

При цьому, слід врахувати, що
відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Таким чином, врахувавши поведінку
сторін, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договірних
відносин щодо догляду за інвалідом 1
групи ОСОБА_3 та її сином, інвалідом 2
групи ОСОБА_6 Посилання апелянта на
відсутність між сторонами договірних
відносин є безпідставними.

Частиною 1 ст. 629 ЦК України передбачено,
що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відтак, враховуючи умови наявної між
сторонами домовленості, суд дійшов
правильного висновку про стягнення з
ОСОБА_1 на користь позивачки
заборгованості за договором від 07
червня 2012 року в розмірі 38 000 грн., а
також зобов'язання ОСОБА_1 доставити
його родичів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з будинку
АДРЕСА_2 до квартири АДРЕСА_1,
врахувавши, що ОСОБА_10 не має наміру в
подальшому здійснювати за ними догляд,
оскільки ОСОБА_1 з 23 липня 2012 року по 24
лютого 2014 року не сплачував на користь
позивачки обумовлені договором кошти,
ОСОБА_10 не має наміру в подальшому
здійснювати догляд за ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Окрім того, за умовами укладеної
домовленості обов'язок по доставці
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 покладено саме на
ОСОБА_1

При цьому, колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на те, що будь-які
відносини між сторонами припинилися у
липні 2012 року з урахуванням того, що за
домовленістю сторін ОСОБА_2
зобов'язалася доглядати за ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 протягом літніх канікул 2012 року,
оскільки, як було встановлено,
позивачка фактично здійснювала догляд
за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 23 червня 2012 року і
продовжує доглядати за ними і на час
розгляду справи, будь-яких дій щодо
вивезення своїх родичів з будинку
позивачки ОСОБА_1 не здійснив. Тому,
доводи апеляційної скарги про
відсутність підстав для стягнення з
ОСОБА_1 заборгованості, є
безпідставними.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволені вимоги
про стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_2 понесені нею витрати на
утримання, догляд, харчування в розмірі
125 600 грн. та витрати на правову допомогу
в розмірі 4 000 грн. сторонами оскаржене
не було.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов