АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції: Галаган В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В.,
Усика Г.І.

при секретарі: Гулієв Ф.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду міста
Києва від 22 квітня 2014 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Світ Побуту" до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 22 квітня 2014 року позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Світ Побуту" до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ "Світ
Побуту" заборгованість за
житлово-комунальні послуги у розмірі 4
415,44 грн. та судовий збір у розмірі 243,60
грн., а всього на загальну суму 4 659,04 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

Зокрема апелянт вказує на те, що
договір управління, укладений 22.12.2008 р.
між ТОВ «Інтер-ВВ» та ТОВ «Світ побуту»
про передачу житлового комплексу в
управління для здійснення функцій з
управління та експлуатації не
відповідає вимогам ст. 1031 ЦК України,
яка встановлює, що такий договір
(стосовно нерухомого майна)
укладається у нотаріальній формі і
підлягає державній реєстрації, і тому
договір є нікчемним в силу ст. 220 ЦК
України, не вчинений взагалі. Позивач
ніколи не отримував будинок на свій
баланс. Суд застосував невірно норму
матеріального права - ст.. 68 ЖК України,
а також норму (п. 35) Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і прибудинкової території,
затв. Постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 р.,
до якої були внесені зміни у 2006 році.
Суд також безпідставно відмовив у
долучені до участі в справі особи, яка
надає правову допомогу, та у зв*язку із
залишенням відповідачем судового
засідання, повинен був ухвалити заочне
рішення, але цього не зробив.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта підтримав подану
скаргу, із викладених в ній підстав,
представник позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував, просив залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги",
балансоутримувач будинку, споруди,
житлового комплексу або комплексу
будинків і споруд - власник або
юридична особа, яка за договором з
власником утримує на балансі
відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно з законом.

Згідно положення частин 2, 3, 4 статті 19
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги", учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.
Виробник послуг може бути їх
виконавцем. Особливими учасниками
відносин у сфері житлово- комунальних
послуг є балансоутримувач та
управитель, які залежно від
цивільно-правових угод можуть бути
споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до статті 24 цього Закону
балансоутримувач має право звертатися
до суду про звернення стягнення на
майно осіб, які відмовляються
оплачувати рахунки за споживання
житлово- комунальних послуг або
відшкодовувати завдані збитки майну,
що перебуває в нього на балансі.

Відповідно п. 2.2. Статуту Товариства з
обмеженою відповідальністю "Світ
Побуту", затвердженого Загальними
Зборами Учасників, Протокол № 31/08-2011
від 31.08.2011 р.у, предметом діяльності
Товариства є, серед іншого, виконання
функцій житлово-експлуатаційної
контори по комплексному
обслуговуванню та експлуатації
житлового та не житлового фонду,
надання комунальних та інших послуг,
(а.с. 6-9)

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 22.12.2208 р. між ТОВ
"Інтер-ВВ" та ТОВ "Світ Побуту" укладено
Договір управління житловим
комплексом № 22/12-К, за умовами якого TOB
"Інтер-ВВ" зобов'язалося передати
житловий комплекс по вул. Краківській,
15/17 в управління для здійснення функцій
з утримання та експлуатації, а також
функції з надання житлово-комунальних
послуг та проведення розрахунків з
квартиронаймачами і власниками
житлових приміщень TOB "Світ Побуту", а TOB
"Світ Побуту" зобов'язався прийняти на
себе вищеозначені функції, про що
складено Акт приймання-передачі
житлового комплексу або його частини з
балансу в управління від 22.12.2008 р. (а.с.
11-12, 13-15)

Згідно Акту приймання-передачі
житлового комплексу або його частини з
балансу на баланс від 07.05.2012 р., будинок
АДРЕСА_1 передано з балансу TOB "Світ
Побуту" на баланс ОСББ "Краківська15-17".
(а.с. 24-25)

З огляду на викладене, суд дійшов
правильного висновку, що позивач є
балансоутримувачем житлового будинку
і має право на звернення до суду в разі
несплати особами, що проживають в даній
будівлі, кошів за споживання ними
житлово- комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги, що спірний
будинок ніколи не перебував на балансі
позивача є безпідставним, оскільки не
підтверджений жодним доказом.

Згідно Свідоцтва про право власності,
виданого Головним управлінням
житлового забезпечення Виконавчого
органу Київської міської ради від
23.01.2009 р., квартира АДРЕСА_1 належить на
праві приватної власності ОСОБА_2, (а.с.
21)

За даними Довідки Форми № 3, виданої TOB
"Світ Побуту" від 14.03.2014 р. № 294/14, в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано крім
власника, - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, (а.с.
16)

11.02.2009 р. між TOB "Світ Побуту" та ОСОБА_2
укладено Договір про надання послуг з
управління житловим комплексом №
АДРЕСА_1 та про участь у витратах на
утримання будинку та прибудинкової
території, за умовами якого позивач, як
управитель, взяв на себе зобов'язання
забезпечити боржника
житлово-комунальними послугами, а
відповідачка, як власник, - оплачувати
послуги у встановлений Договором
строк. (а.с. 22-23)

Відповідно до частини 7 статті 18 Закону
України "Про місцеві державні
адміністрації", місцева державна
адміністрація регулює ціни та тарифи
за виконання робіт та надання
житлово-комунальних послуг
підприємствами, а також визначає і
встановлює норми їх споживання,
здійснює контроль за їх додержанням.

Статтею 32 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
встановлено, що розмір плати за
комунальні послуги розраховується
щомісячно, виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або формами,
затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до вимог ст. 162 ЖК України,
плата за користування жилим
приміщенням в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, встановлюється
угодою сторін. Плата за комунальні
послуги береться крім квартирної плати
за затвердженими в установленому
порядку тарифами.

Згідно п. 7 з послідуючими змінами,
внесеними Постановою Кабінету
Міністрів України від 24.01.2006 року № 45,
власник квартири зобов'язаний
оплачувати надані житлово-комунальні
послуги у строки, встановлені
договором або законом.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги з приводу
неправильного застосування судом
норми матеріального права, а саме п. 35
Правил користування приміщеннями
житлових будинків і прибудинковими
територіями, в редакції Постанови
Кабінету Міністрів України від 08.10.1992
року № 572, оскільки обов*язок власника
квартири оплачувати надані
житлово-комунальні послуги залишився
закріпленим у вказаному нормативному
акті (п. 7), але у зв*язку із внесенням
змін до змісту Постанови у 2006 році,
була зменшена кількість його пунктів
та змінена їх нумерація.

Статтею 322 ЦК України передбачений
обов'язок власника утримувати майно, що
йому належить, якщо інше не встановлено
договором або законом.

06.02.2014 р. ухвалою Дніпровського
районного суду м. Києва скасовано
судовий наказ Дніпровського районного
суду м. Києва від 19.12.2013 р. у справі №
755/31427/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на
користь TOB "Світ Побуту" заборгованості
за надані житлово- комунальні послуги у
сумі 4 079,40 грн. та судового збору у
розмірі 114,70 грн. (а.с. 26)

Як вбачається з матеріалів справи, за
період з 01.12.2011 р. по 30.04.2012 р. включно
відповідачка заборгувала підприємству
позивача по сплаті за
житлово-комунальні послуги на загальну
суму 4 079,40 грн., що підтверджується
наданими підприємством позивача
розрахунками, долученими до матеріалів
справи. (а.с. 17, 18).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи порушення відповідачкою
виконання зобов'язань по сплаті за
житлово-комунальні послуги, суд визнав
правомірним вимоги позивача щодо
стягнення з відповідачки на свою
користь 3 % річних від простроченої суми
заборгованості у розмірі 231,45 грн. та
суми інфляційної складової боргу у
розмірі 104,59 грн., розмір яких
підтверджується долучено до
матеріалів справи розрахунком (а.с. 19,
20).

Колегія судів погоджується із такими
висновками суду, які відповідають
встановленим обставинам у справі.

При цьому колегія суддів, користуючись
наданими їй повноваженнями, вважає
необхідним погодитися частково із
доводами апеляційної скарги і
виключити із мотивувальної частини
рішення посилання на ст. 68 ЖК України, і
застосувати до спірних правовідносин
вимоги ст.162 цього Кодексу, з огляду на
те, що ст. 68 ЖК України регулює питання
внесення квартирної плати та плату за
комунальні послуги наймачами квартир
в будинках державного і громадського
житлового фонду.

Колегія судів відхиляє доводи
апеляційної скарги про те, що договір
управління, укладений 22.12.2008 р. між ТОВ
«Інтер-ВВ» та ТОВ «Світ побуту»про
передачу житлового комплексу в
управління для здійснення функцій з
управління та експлуатації не
відповідає вимогам ст. 1031 ЦК України і є
нікчемним в силу ст.. 220 ЦК України,
оскільки підлягав нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації, з
тих підстав, що на час розгляду справи
вказаний договір не був визнаний
недійсним в установленому законом
порядку, а щодо посилання на його
нікчемність то, на думку колегії судів
за своєю правовою природою вказаний
договір не підпадає під дію Глави 79 ЦК
України, яка регулює правовідносини,
пов*язані із передачею в управління
майна, в тому числі і нерухомого його
власником на певний строк і за плату
(ст.. 1029).

Договір про який йде мова передбачає
передачу в управління будинку від
однієї юридичної особи до іншої, при
цьому будинок не передається у
власність, оскільки ні ТОВ «Інтер-ВВ»
ні ТОВ «Світ побуту» не є його
власниками, а лише передають будинок з
балансу на баланс. Крім того договір
укладений на невизначений строк і без
умови про будь-які фінансові
розрахунки між сторонами за договором.

Посилання апелянта на те, що
правовідносин між сторонами
припинилися в квітні 2012 року, а статут
відповідача зареєстровані в 2013 році
відхиляються, так як видно з Виписки із
ЄДРПОУ, відповідач розпочав свою
діяльність у 2003 році із основним видом
економічної діяльності - управління
нерухомим майном за винагороду або за
контрактом.

Доводи апелянта про те, що доказом
наявності боргу може бути лише
розписка, а наданий позивачем
розрахунок не є належним доказом в
розумінні ст.. 59 ЦПК України, є
безпідставні, з огляду на те, що
правовідносини між сторонами
регулювалися у періоді, за який позивач
просить стягнути заборгованість
відповідним договором, а тому доказом
неналежного виконання відповідачкою
зобов*язань за вказаним договором є
розрахунок -заборгованості, зроблений
на підставі даних бухгалтерського
обліку щодо фактичного оплати за
надані комунальні послуги. А
відповідачка в свою чергу вправі
надати докази на спростування даних,
викладених в розрахунку, але своїм
правом протягом усього розгляду
справи не скористалася.

Доводи апелянта про те, що суд не
допустив до участі в справі особу, яка
надавала правову допомогу також
відхиляються колегією суддів, оскільки
апелянтом не надано документів або
інших доказів, на підставі яких
колегія суддів могла б перевірити
обгрунтованість цих доводів.

Інші доводи апеляційної скарги на
законність оскаржуваного рішення не
впливають і до уваги колегією суддів не
приймаються.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 22 квітня 2014 року
змінити.

Виключити із мотивувальної частини
рішення посилання на ст. 68 ЖК України і
застосувати вимоги ст.. 162 ЖК України.

В решті залишити рішення без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: