АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів
Крижанівської Г.В., Усика Г.І.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Троня І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 листопада 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Фінансова
ініціатива» про повернення
депозитного вкладу та захист прав
споживача фінансових послуг,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «КБ «Фінансова
ініціатива» про повернення
депозитного вкладу та захист прав
споживача фінансових послуг.

Позовні вимоги, розмір яких було
збільшено під час розгляду справи,
обґрунтовував тим, що між ним та ПАТ «КБ
«Фінансова ініціатива» було укладено
договір банківського вкладу. На
звернення позивача про дострокове
повернення коштів за вкладом та
нарахованих відсотків, відповідач
виконав зобов'язання частково. Тому,
позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь кошти, а
саме: суму невиплаченого залишку
депозитного вкладу за договором
№51-в-16/286455 від 25.02.2014, яка обліковується
відповідачем на поточному рахунку
№50168 відкритому на ім'я ОСОБА_2 в
сумі 8 920 доларів США 15 центів, відсотки
у розмірі 274 долари США 06 центів, 3%
річних у розмірі 64 долари США 49 центів;
пеню за прострочення зобов'язання у
розмірі 23 537 доларів США 99 центів, що за
курсом НБУ станом на 20.11.2014 є
еквівалентом 357 780 грн. 04 коп., моральну
шкоду 5 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 20.11.2014 позов
задоволено частково: стягнуто з ПАТ «КБ
«Фінансова ініціатива» на користь
ОСОБА_2 суму невиплаченого залишку
депозитного вкладу за договором
№51-в-16/286455 від 25.02.2014, яка обліковується
на поточному рахунку № 50168
відкритому на ім'я ОСОБА_2 в сумі 8 920
доларів США 15 центів, відсотки у
розмірі 274 долари США 06 центів, 3% річних
у розмірі 64 долари США 49 центів, а
всього стягнуто 9 258 доларів США 70
центів, що становить 140 232 грн. 89 коп.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Фінансова
ініціатива» в дохід держави судовий
збір в розмірі 1 402,32 грн. В іншій частині
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати в частині
відмови з задоволенні позовної вимоги
про стягнення пені за прострочення
зобов'язання та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким задовольнити
вказану позовну вимогу в повному
обсязі. Зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно відмовив у
задоволенні позову в частині стягнення
з відповідача пені за прострочення
виконання зобов'язання, оскільки
стягнення пені хоч і не було
передбачено договором, укладеним між
сторонами, проте сплату пені
передбачено ч. 5 ст. 10 Закону України
«Про захист прав споживачів». Також
апелянт не погоджується з висновком
суду про відмову в задоволенні позову в
частині стягнення моральної шкоди,
оскільки внаслідок неправомірних дій
відповідача було порушено його право
на користування та розпорядження
власністю, внаслідок чого він був
змушений звертатись до банку з усними
та письмовими заявами та неодноразово
відвідувати відділення банку.

Позивач в судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно постановлено з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено позивачем лише
в частині відмови в задоволенні вимог
про відшкодування моральної шкоди та
стягненні пені.

В іншій частині рішення суду сторонами
не оскаржено.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, рішення
суду в оскаржуваній частині повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовної
вимоги про стягнення пені, суд першої
інстанції виходив з того, що у цій
частині відносини між сторонами
урегульовано умовами договору, яким не
передбачено сплату пені за
прострочення виконання зобов'язання.
Також відмовляючи у стягненні
моральної шкоди суд виходив з того, що
ні умовами договору банківського
вкладу, ні нормами параграфу 3 глави 71
ЦК України, якими регулюються спірні
відносини, такий вид цивільної
відповідальності не передбачений.

Вказані висновки суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом,що відповідно
до договору банківського вкладу №
51-В-16/286455 (вклад «інтернаціональний»)
від 25.02.2014, позивач розмістив вклад у
розмірі 17 000 доларів США з виплатою 12,75%
річних та датою повернення вкладу -
02.03.2015.

07.08.2014 ОСОБА_2 звернувся до відповідача
з вимогою про дострокове розірвання
договору та повернення коштів і
нарахованих відсотків за вкладом з
27.08.2014, що підтверджується відповідною
заявою.

27.08.2014 відповідач виконав дострокове
розірвання договору і перерахував суму
вкладу у повному обсязі на поточний
рахунок позивача № 0168.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Постанови НБУ № 540
від 29.08.2014, було дозволено здійснювати
операції з продажу готівкової
іноземної валюти одній особі в один
операційний (робочий) день у сумі, що не
перевищує в еквіваленті 15 000 грн. у
межах однієї банківської установи.

За період з 09.09.2014 по 18.09.2014 відповідач
виплатив позивачу кошти частинами на
загальну суму 8 080 доларів США, однак, в
подальшому будь-які виплати на вимоги
позивача були припинені без зазначення
причин.

Позивач неодноразово звертався до
відповідача із письмовими претензіями
про повернення коштів, проте, вони
залишилася без задоволення.

Вкладник має право достроково
припинити дію договору і отримати суму
вкладу та проценти (п.3.4.5. договору
банківського вкладу).

Встановивши вказані фактичні
обставини справи та з огляду на вимогу
ст. 1060 ЦК України, суд першої інстанції
дійшов висновку про стягнення суми
невиплаченого залишку депозитного
вкладу, відсотків та трьох відсотків
річних у відповідності до ст 625 ЦК
України і в цій частині рішення суду
сторонами не оскаржено.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції безпідставно
відмовив у задоволенні позову в
частині стягнення моральної шкоди,
спростовуються наступним.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено,
що моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

В порушення вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів, на підставі яких
можна було б дійти висновку про
наявність моральної шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, проаналізувавши
норми права, які регулюють виниклі
спірні правовідносини сторін, оцінивши
наявні у справі докази в їх сукупності,
суд першої інстанції дійшов цілком
правомірного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення вимог
позивача про відшкодування моральної
шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення пені, суд
першої інстанції правомірно виходив з
того, що зазначена вимога, обґрунтована
позивачем на підставі ч. 5 ст. 10 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
не може бути задоволена з огляду на те,
що відносини між сторонами були
врегульовані умовами договору
банківського вкладу, якими було
визначено права, обов'язки та
відповідальність сторін за
невиконання чи неналежне виконання
договору, серед яких відсутня
відповідальність банку за
прострочення виконання зобов'язання у
вигляді пені у розмірі передбаченому ч.
5 ст. 10 Закону України «Про захист прав
споживачів».

Вказана норма закону визначає, що у
разі коли виконавець не може виконати
(прострочує виконання) роботу (надання
послуги) згідно з договором, за кожний
день (кожну годину, якщо тривалість
виконання визначено у годинах)
прострочення споживачеві сплачується
пеня у розмірі трьох відсотків
вартості роботи (послуги), якщо інше не
передбачено законодавством.

Проте, правовідносини сторін за
договором банківського вкладу
врегульовано законодавцем у параграфі
3 глави 71 ЦК України.

За відсутності фактичних даних, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, якими
позивач обґрунтовував свої вимоги, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
стягненні пені за прострочення
виконання зобов'язання.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість даного рішення в межах
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що з урахуванням всіх обставин
справи, рішення суду є законним і
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги, з вищевикладених підстав, є
безпідставними, а отже не впливають на
правомірність висновків суду.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія судді приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 листопада 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді