У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Парінової І.К.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_5 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
07 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду м.Києва від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4
про стягнення грошових коштів у сумі 3
087 853 грн 36 коп., посилаючись на те, що
25 травня 2010 року між ними було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого він надав ОСОБА_4 позику в
сумі 250 тис. доларів США, що
еквівалентно 1 998 250 грн. На
підтвердження отримання від нього
позики ОСОБА_4 написав і передав йому
розписку. Відповідач зобов'язувався
повернути кошти не пізніше 25 листопада
2010 року, а також сплачувати проценти у
розмірі 3 333 доларів США щомісячно.
Однак взяті на себе зобов'язання не
виконав, його дії свідчать про те, що
він уникає від виконання зобов'язання.

ОСОБА_3 просив позовні вимоги
задовольнити, стягнути з ОСОБА_4
на його користь суму боргу за договором
позики в розмірі 3 087 853 грн 36 коп., яка
складається із позичених коштів у
розмірі 250 тис. доларів США, що
еквівалентно 1 998 250 грн та процентів за
користування грошима у розмірі 136 319,7
доларів США, що еквівалентно 1 089 603 грн
36 коп.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 07 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва
від 24 червня 2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошові кошти в розмірі 3 087 853 грн. 36 коп.
та 3 555,77 грн. судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_5 просить скасувати
судові рішення, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права, а справу
направити на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що між
сторонами було укладеного договір
позики від 25 травня 2010 року, що
підтверджується текстом договору та
розпискою від 25 травня 2010 року, наданою
відповідачем, про отримання ним у
позивача в борг 250 тис. доларів США.

Проте з таким висновком судів
погодитися не можна.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до цих правовідносин, а за
їх відсутності ‒? на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Проте зазначеним вимогам судові
рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку саму суму коштів
(суму позики) або таку ж кількість речей
того самого роду і такої самої якості.
Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Письмові докази, як правило, подаються
в оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд має право
вимагати подання оригіналу (частина
друга статті 64 ЦПК України).

Оригінали письмових доказів, як
зазначено у статті 138 ЦПК України, до
набрання судовим рішенням законної
сили повертаються судом за клопотанням
осіб, які їх подали, якщо це можливо без
шкоди для розгляду справи. У справі
залишається засвідчена суддею копія
письмового доказу.

Однак матеріали справи не містять ні
оригіналів договору і розписки ОСОБА_4
від 25 травня 2010 року, ні засвідчених
суддею копій цих документів. Із журналу
судового засідання вбачається, що ці
докази в оригіналі у судовому
засіданні не досліджувалися.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, ОСОБА_4 вказує на те, що грошові
кошти від позивача він не отримував,
договір позики від 25 травня 2010
року не укладав, у розписку дані про
особу кредитора не вносив.

Судом першої інстанції справа
розглянута за відсутності відповідача
та його представника. У апеляційній
скарзі представник відповідача
ОСОБА_4 зазначав, що договір позики та
розписка були складені невідомими
особами без участі відповідача ОСОБА_4
Клопотання його представника про
призначення експертизи, заявлене під
час апеляційного розгляду справи,
судом відхилено. Однак у своєму
рішенні суд першої інстанції, а також і
суд апеляційної інстанції посилається
на зазначені договір та розписку, як на
докази, тобто в основу свого рішення
суд поклав докази, які відсутні і які
ставляться під сумнів іншою стороною.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, не дослідивши у судовому
засіданні оригінали доказів, на які
посилався, не залучивши їх самих або
належним чином завірених їх копій,
допустився помилки, ухваливши рішення
про задоволення позову при
неповновстановлених обставинах справи
в порушення ст. 214 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, не звернув увагу на те, що в
матеріалах справи знаходяться
ксерокопії договору та розписи, не
засвідчені суддею, які є основним
доказом, поданим позивачем для
підтвердження своїх вимог, залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки порушення норм
процессуального права судами обох
інстанцій унеможливило встановлення
фактичних обставин справи, що мають
значення для правильного вирішення
справи, згідно з п. 2 ст. 338 ЦПК України
судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі його
представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду
м.Києва від 07 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м.Києва від 24 червня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик Судді: М.В.
Дем'яносов В.М. Коротун І.К. Парінова
О.В. Ступак