Номер провадження: 22-ц/785/9698/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г.,
Ісаєвої Н.В.

при секретарі Сілукової
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області,
ОСОБА_2, Прокуратури Одеської області
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 15 жовтня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Прокуратури Одеської області,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Прокуратури Одеської
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, посилаючись на те, що
постановою Березівського районного
суду Одеської області від 31.03.2010 року
вона була визнана винною у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого статями 173 і 185 КУпАП та
неї накладено стягнення у вигляді
адміністративного арешту строком на 15
діб за скоєння хуліганських дій 26.02.2010
року у приміщенні прокуратури району і
непокору працівникам міліції.
Вищевказану постанову позивачка
оскаржувала, однак ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
09.06.2010 р. у задоволенні апеляційної
скарги їй було відмовлено, а постанову
суду першої інстанції залишено без
зміни. Позивачка вважає, що її
незаконно притягнули до
адміністративної відповідальності, в
зв'язку з чим вона неодноразово
зверталася зі скаргами до прокуратури
Одеської області. Крім того, позивачка
звернулася до Приморського районного
суду м. Одеси із скаргою на дії та
бездіяльність посадових осіб
Прокуратури Одеської області при
розгляді її заяв від 13.10.2010 року за № 4393,
4394, від 25.10.2010 року, 10.11.2010 року № 4807, від
26.11.2010 року № 5058, яка була задоволена
постановою від 29.05.2013 року та залишена
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 12.07.2013 року.

Позивачка вважає, що понесла
матеріальні витрати при зверненні до
Прокуратури Одеської області,
Приморського районного суду м. Одеси,
до якого зверталася із скаргами на
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи, апеляційного суду
Одеської області, оскаржуючи рішення
Приморського районного суду м. Одеси, а
саме вона понесла витрати на придбання
канцелярських товарів,
ксерокопіювання документів та інших
витрат, крім того кошти, які вона
витрачала на поїздки до суду та до
прокуратури, вона могла витратити на
утримання її доньки, яка навчається та
знаходиться на її утриманні. В зв'язку з
чим позивачка просила стягнути на її
користь з Державного бюджету України
матеріальну шкоду в розмірі 279 грн. 71
коп., а також моральну шкоду в розмірі 50
000 грн., шляхом списання з єдиного
казначейського рахунку.

В судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала.

Представник прокуратури Одеської
області позовні вимоги не визнала.

Представник Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області в судове
засідання не з'явився, про слухання
справи був повідомлений належним
чином.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 15 жовтня 2014 року позов
ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з
Державного бюджету України 139 грн. 70
коп. в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди, шляхом списання
цієї суми органами Державної
казначейської служби України з
рахунків, на яких обліковуються кошти
Державного бюджету України на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
чи юридичній особі незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, їх посадових і
службових осіб.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якої просить
рішення суду скасувати, постановити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на те, що
судом неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи.

На рішення суду Головне управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області подало
апеляційну скаргу, в якої просить
рішення суду скасувати, постановити
нове, яким відмовити в задоволені
позову в повному обсязі, посилаючись на
те, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, а також, що судом порушенні
норми матеріального права.

На рішення суду Прокуратура Одеської
області подала апеляційну скаргу, в
якої просить рішення суду в частині
задоволення позовних вимог скасувати,
постановити нове, яким відмовити в
задоволені позову в повному обсязі,
посилаючись на те, що судом порушенні
норми матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися до суду апеляційної
інстанції, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційних
скарг, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не
підлягає задоволенню, апеляційні
скарги Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області та Прокуратури
Одеської області підлягають
задоволенню, а рішення суду в частині
стягнення матеріальної шкоди повинно
бути скасовано з ухваленням нового
рішення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.3, 4 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, а також
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, постановляючи рішення, суд
першої інстанції цих вимог закону не
врахував, у зв'язку з чим висновки суду
стосовно відшкодування матеріальної
шкоди не відповідають обставинам
справи та вимогам матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині
стягнення матеріальної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки постановою суду визнано
протиправною бездіяльність посадових
осіб відповідача, позивач має право на
відшкодування шкоди, а оскільки
позивачка належним чином підтвердила
свої витрати, пов'язані з переїздом до
іншого населеного пункту, а також
купівлею канцелярських товарів, суд
стягнув на її користь матеріальну
шкоду в розмірі 139 грн. 70 коп.

Проте, з такими висновками суду
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
постановою Березівського районного
суду Одеської області від 31.03.2010 року у
справі № 3-168/2010 позивачка була визнана
винною у скоєнні адміністративного
правопорушення, передбаченого статями
173, 185 КУпАП та на неї накладено
стягнення у вигляді адміністративного
арешту строком на 15 діб за скоєння
хуліганських дій 26.02.2010 року у
приміщенні прокуратури району і
непокору працівникам міліції.

Того ж дня, ОСОБА_2 була затримана
Березівським РВ ГУМВС України в
Одеській області, де вона відбувала
покарання у ізоляторі тимчасового
тримання Березівського РВ ГУМВС
України в Одеській області.

Не погоджуючись з постановою
Березівського районного суду Одеської
області від 31.03.2010 року, позивачкою була
оскаржена, однак ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 09.06.2010 р. у
задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2
було відмовлено, а постанова суду
першої інстанції залишена без змін.

На підставі вказаних обставинах,
ОСОБА_2 зверталася до прокуратури
Одеської області зі скаргами щодо
незаконного, як на її думку,
притягнення до адміністративної
відповідальності та затримання.

Крім того, позивачка звернулася до
Приморського районного суду м. Одеси із
скаргою на дії та бездіяльність
посадових осіб Прокуратури Одеської
області при розгляді її заяв від 13.10.2010
року за № 4393, 4394, від 25.10.2010 року. 10.11.2010
року № 4807, від 26.11.2010 року № 5058, яка була
задоволена постановою від 29.05.2013 року -
визнано неправомірною бездіяльність
посадових осіб прокуратури області
щодо неприйняття рішення в порядку
статті 97 КПК України, та залишена без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 12.07.2013 року.

Суд першої інстанції правильно
виходив, що до правовідносин, які
виникли між сторонами у справі,
необхідно застосувати ч. 6 ст. 1176 ЦК
України, тобто шкода має
відшкодовуватись на загальних
підставах.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України,
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду, відшкодовується на загальних
підставах.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК
України, відповідно до частин 1 яких
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовуються
особою, яка її завдала, за наявності їх
вини.

Предмет та підставу позову визначає
виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК
України). Саме на зазначені норми
матеріального права посилалась
позивачка ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Так під час вирішення спорів про
відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК
України доказуванню підлягає: факт
спричинення шкоди, протиправність дій
заподіюча шкоди і його вина, причинний
зв'язок між протиправною дією та
негативним наслідками.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

У п. 3 постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995
року (з наступними змінами) Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум
Верховного Суду України зазначив, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша
статті 15 ЦК України, частина перша
статті 3 ЦПК України).

Аналіз наведених правових норм та
зазначених вище наявних обставин
справи свідчить про те, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що позивачкою ОСОБА_2 не
доведено, що внаслідок дій посадових
осіб органів прокуратури, які
встановлені судовими рішеннями, їй
завдана моральна шкода, яка полягає у
душевних стражданнях, яких вона
зазнала у зв'язку з порушенням її прав.

Для наявності зобов'язання по
відшкодуванню шкоди відповідно до
вимог ст. 1176 ЦК України потрібна
наявність незаконного рішення, дії чи
бездіяльності органу прокуратури,
наявність шкоди, протиправність дій її
заподіювача та причинний зв'язок між
його діями та шкодою.

Таким чином відносно позовної вимоги
про стягнення матеріальної шкоди, то
суд приходить до висновку, що в її
задоволенні необхідно відмовити,
оскільки згідно до п. 12 Постанови
Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року питання
про судові витрати не можуть
вирішуватись іншим судом або шляхом
пред'явлення позову в іншій справі.

Таким чином, не підлягають задоволенню
позовні вимоги щодо стягнення
матеріальної шкоди в розмірі 279 грн. 71
коп. на придбання канцелярських
товарів, ксерокопіювання документів та
інших витрат, а також кошти, які вона
витрачала на поїздки до суду та до
прокуратури, за наслідком розгляду
якої була винесена постанова
Березівського районного суду Одеської
області від 31.03.2010 року та якою вона
була визнана винною у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого статями 173, 185 КУпАП,
оскільки ці витрати є немайновою
шкодою, а є витратами, пов'язаними з
явкою до суду та прокуратури.

Також вимоги, відносно транспортних
витрат позивачки на проїзд до суду з
іншого населеного пункту, не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 85 ЦПК України витрати,
пов'язані з переїздом до іншого
населеного пункту сторін та їх
представників, а також найманням житла,
несуть сторони. Стороні, на користь
якої ухвалено судове рішення, та її
представникові сплачуються іншою
стороною добові (у разі переїзду до
іншого населеного пункту), а також
компенсація за втрачений заробіток чи
відрив від звичайних занять.
Компенсація за втрачений заробіток
обчислюється пропорційно від розміру
середньомісячного заробітку, а
компенсація за відрив від звичайних
занять - пропорційно від розміру
мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за
судовим рішенням витрат сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду, встановлюється Кабінетом
Міністрів України.

Посилання позивачки ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі на те, що рішення
суду першої інстанції підлягає зміні з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі, не
приймаються до уваги, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи та спростовуються наявними у
справі доказами.

Колегія суддів вважає, що ні суду
першої інстанції, ні суду апеляційної
інстанції позивачка ОСОБА_2 не надала
безспірних доказів щодо обставин
завдання їй моральної шкоди, а також не
доведено завдання їй інших збитків.

Отже, ЦПК України передбачено
компенсацію стороні, на користь якої
ухвалено рішення лише добових та
втраченого заробітку, проте не
передбачено компенсацію витрат
пов'язаних з переїздом до іншого
населеного пункту.

Справа колегією суддів розглянута
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів,
які знаходяться в матеріалах справи,
належність та допустимість яких
перевірена судом та їм надана оцінка в
рішенні суду.

Таким чином колегія суддів вважає, що
на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог в частині
відшкодування матеріальної шкоди.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, а саме, ст. ст. 213,
214 ЦПК України, та матеріального права,
ст. 1166 ЦК України, у відповідності до п. 4
ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для
зміни рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4,
313, 314, 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія
суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційні скарги Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області та
Прокуратури Одеської області -
задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 15 жовтня 2014 року в частині
відшкодування матеріальної шкоди -
скасувати, ухвалити в цій частині нове
рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до
Прокуратури Одеської області,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області в частині
відшкодування матеріальної шкоди -
відмовити.

В інший частині рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С.
Комлева

Судді ______________________________________
О.Г. Журавльов

______________________________________ Н.В. Ісаєва