Справа № 343/687/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2455/2014
Головуючий у 1 інстанції Андрусів і.М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Мелінишин
Г.П.

суддів
Шалаути Г.І., Шишка А.І.

секретаря Бойчука
Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом АТ
«УКРСИББАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту та
звернення стягнення на предмет іпотеки
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «УКРСИББАНК»
на рішення Долинського районного суду
від 08 жовтня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року АТ «УКРСИББАНК»
звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості
за договором про надання споживчого
кредиту та звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Рішенням Долинського районного суду
від 08 жовтня 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на
користь АТ «УКРСИББАНК»
заборгованість за договором про
надання споживчого кредиту № 0
від 15 квітня 2008 року в розмірі 20 000, 95
доларів США, що за курсом НБУ станом на
25.02.2014 року становить 180 762,58 грн., з яких:
19 523,11 доларів США, що еквівалентно 176
444,01 грн. - кредитна заборгованість, 477,84
доларів США, що еквівалентно 4 318,57 грн. -
заборгованість по процентах, 389,76
доларів США, що еквівалентно 3 522,53 грн. -
заборгованість по сплаті пені за
порушення термінів повернення кредиту
та процентів за кредит.

В задоволенні позову АТ «УКРСИББАНК»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про звернення стягнення на
предмет іпотеки відмовлено.

Вирішено також питання про судові
витрати.

На дане рішення в частині відмови у
задоволенні позову АТ «УКРСИББАНК»
подало апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволенні
позову в частині звернення стягнення
на предмет іпотеки. При цьому помилково
застосував положення Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті». У даному законі відсутня
будь-яка імперативна норма, яка б
вказувала на заборону винесення
рішення суду, або містила пряму
вказівку на відмову у задоволенні
позовної вимоги про звернення
стягнення на предмет іпотеки.
Зазначений закон має тимчасову дію
застосування і лише на стадії
примусового виконання рішення, яке
здійснюється державною виконавчою
службою.

Також вказує, що відповідно до умов
іпотечного договору ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 виступають
майновими поручителями ОСОБА_2
Відповідно до умов кредитного договору
та вимог ст. ст. 554, 598, 625, 629, ч.2 1050 ЦК
України Банк вправі вимагати звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості.

З цих підстав просив рішення в
оскарженій частині скасувати, ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи скарги
підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_7, представник її та відповідачів
доводів скарги не визнали посилаючись
на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду
не з'явився, оскільки зі слів ОСОБА_7
перебуває за межами України, що не
перешкоджає розгляду справи в його
відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції виходив
із того, що при вирішенні даного спору
підлягає застосуванню Закон України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», згідно з яким предмет іпотеки
не може бути примусово стягнутий
(відчужений без згоди власника), при
цьому наявні всі умови для
застосування цього Закону України.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду є обґрунтований,
відповідає вимогам закону та дійсним
обставинам справи, зібраним у справі
доказам, яким суд дав належну правову
оцінку виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та вбачається із матеріалів
справи,

згідно договору про надання споживчого
кредиту №0 від 15.04.2008 року,
укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» (в
подальшому ПАТ«УКРСИББАНК») та ОСОБА_2,
останній отримав кредит в розмірі 25 000,00
доларів США, що дорівнює еквіваленту 126
250,00 гривень за курсом НБУ на день
укладення договору з процентною
ставкою в розмірі 9,5% річних та кінцевим
терміном повернення 13.04.2029 року (а.с.8-20).

В подальшому, на підставі
додаткової угоди №1 до договору про
надання споживчого кредиту від 10.07.2008
року розмір процентної ставки
збільшено до 14% річних (а.с. 21).

Встановлено, що позичальник свої
зобов'язання належним чином не виконує,
внаслідок чого станом на 25.02.2014 року
заборгованість за кредитним договором
становить 20 000, 95 доларів США, що за
курсом НБУ складає 180 762,58 грн.

Вказану суму заборгованості, в тому
числі: 19 523,11 доларів США, що
еквівалентно 176 444,01 грн. - кредитна
заборгованість, 477,84 доларів США, що
еквівалентно 4 318,57 грн. - заборгованість
по процентах, 389,76 доларів США, що
еквівалентно 3 522,53 грн. - заборгованість
по сплаті пені за порушення термінів
повернення кредиту та процентів за
кредит стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ
«УКРСИББАНК» рішенням Долинського
районного суду від 08.10.2014 року.

В цій частині рішення сторонами не
оскаржується, а тому апеляційним судом
не переглядається.

Встановлено, що в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 15.04.2008 року між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_2 укладено
іпотечний договір, відповідно до умов
якого в іпотеку передано нерухоме
майно, а саме - трьохкімнатну квартиру
№ 3, загальною площею 50,12 кв.м., що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.22-25).

За змістом ст.33 Закону України «Про
іпотеку» та ст.589 ЦК України у разі
невиконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне положення міститься також і
в п. 4 іпотечного договору (а.с.23).

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. При цьому рішення
слід вважати законним, якщо воно
ухвалено у чіткій відповідності до
норм матеріального і процесуального
права, які підлягають застосуванню.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Звертаючись до суду в березні 2014
року та обгрунтовуючи свої позовні
вимоги в частині звернення стягнення
на предмет іпотеки позивач вказував на
передбачене законом право його як
іпотекодержателя задовольнити свої
забезпечені іпотекою вимоги таким
шляхом, оскільки має місце порушення
позичальником відповідних умов
договору.

Разом з тим, 07 червня 2014 року
набрав чинності Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті», нормами
якого встановлено тимчасову заборону
на примусове стягнення нерухомого
житлового майна, яке вважається
предметом іпотеки. Зокрема, протягом
дії цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.
м для житлового будинку.

Впродовж дії цього Закону інші закони
України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм (ч. 4).

Як вбачається із матеріалів справи,
квартира, надана в забезпечення
кредиту в іноземній валюті,
використовується відповідачами для
постійного проживання, іншого житла
вони не мають. Загальна площа квартири
складає 50,12 кв.м і не перевищує
передбачений законом розмір.

Отже, на підставі наведеного суд першої
інстанції прийшов до правильного
переконання, що предмет іпотеки, на
який позивач просить звернути
стягнення, підпадає під дію Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» та не може бути примусово
стягнутий (відчужений) без згоди
власника, а власники (відповідачі)
заперечують проти звернення стягнення.

Крім того, враховуючи, що протягом дії
вказаного Закону інші закони України з
питань майнового забезпечення
кредитів діють з урахуванням його норм,
у суду відсутні підстави для
задоволення позову на даний час.

А отже, виходячи з вищенаведеного, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів не приймає до уваги
твердження представника апелянта про
те, що тимчасова заборона на примусове
стягнення нерухомого житлового майна,
яке вважається предметом іпотеки,
стосується лише стадії виконання
судового рішення, оскільки норми
вищезазначеного Закону таких обмежень
не містять.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «УКРСИББАНК»
відхилити, а рішення Долинського
районного суду від 08 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Г.І. Шалаута

А.І. Шишко