Номер провадження: 22-ц/785/6156/14
Головуючий у першій інстанції Рева С.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького М.М.,
Панасенкова В.О.

при секретарі - Фабіжевській Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду міста Одеси
від 28 лютого 2011 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, за участю третьої особи
Одеської універсальної біржі «Вітязь»
про визнання договору купівлі-продажу
дійсним,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним
позовом, посилаючись на те, що 21
листопада 1997 року його батько ОСОБА_7
придбав у ОСОБА_4, яка діяла від свого
імені та в інтересах неповнолітніх
дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.
Договір купівлі-продажу був
зареєстрований в Одеській
універсальній біржі «Вітязь», що
підтверджується записом у Журналі
реєстрації договорів з об'єктами
нерухомості, реєстраційний № 97-223 M від
21 листопада 1997 року. Після укладення
договору купівлі - продажу ОСОБА_4
передала ключі від квартири, а ОСОБА_7
передав їй грошові кошти за придбане
нерухоме майно, вселився в квартиру та
здійснював відносно квартири усі
повноваження власника.

27 листопада 1997 року ОСОБА_7
зареєстрував у Комунальному
підприємстві «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» своє
право власності на вищевказане
нерухоме майно. Відповідачі будь-які
претензії щодо виконання договору
купівлі-продажу до позивача не
пред'являли, право позивача на квартиру
не оспорювали.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, після
його смерті позивач ОСОБА_3 фактично
прийняв спадщину, однак свідоцтво про
право на спадщину на вищевказану
квартиру не отримав, оскільки договір
купівлі-продажу оформлений не належним
чином.

У зв'язку з вказаним, позивач просив суд
визнати дійсним договір
купівлі-продажу від 21 листопада 1997
року.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримала та просила
суд позов задовольнити, посилаючись на
обставини, які викладені у позові.

Відповідачі у судове засідання не
з'явились, надали суду заяву, в якій
позов визнали та просили суд
розглядати справу в їх відсутності ( а.
с. 24).

Рішенням суду позов задоволений в
повному обсязі.

На вказане рішенням подав апеляційну
скаргу ОСОБА_2, в якій він просить
скасувати це рішення та постановити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі, посилаючись
при цьому на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та застосував
необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

21.11.1997р. ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_4, яка
діяла від свого імені та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6
квартиру АДРЕСА_1. Договір
купівлі-продажу був зареєстрований в
Одеській універсальній біржі «Вітязь»,
що підтверджується записом у Журналі
реєстрації договорів з об'єктами
нерухомості, реєстраційний № 97-223 М від
21 листопада 1997 року (а.с. 11-12).

Після укладення договору
купівлі-продажу ОСОБА_4 передала ключі
від квартири, а ОСОБА_7 передав їй
грошові кошти за придбане нерухоме
майно, вселився в квартиру та
здійснював відносно квартири усі
повноваження власника.

27 листопада 1997 року ОСОБА_7
зареєстрував у Комунальному
підприємстві «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» своє
право власності на вищевказане
нерухоме майно (а.с. 12-зворот).

Відповідачі будь-які претензії щодо
виконання договору купівлі-продажу до
позивача не пред'являли, право позивача
на квартиру не оспорювали.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, що
вбачається з свідоцтва про смерть, яке
видане Київським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Одеського міського управління юстиції
(а.с. 10).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народженні після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті ОСОБА_7, його син ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про
народження, яке видане Приморським
відділом ЗАГС міста Одеси (а.с. 8),
фактично прийняв спадщину, однак
свідоцтво про право на спадщину на
вищевказану квартиру не отримав,
оскільки договір купівлі-продажу
оформлений не належним чином.

Відповідно ст. 227 ЦК України (1963 року),
який діяв на день укладення договору
відчуження квартири, договір
купівлі-продажу нерухомого майна
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин.

Недотримання форми договору тягне його
недійсність.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції помилково послався в своєму
рішенні на ч. 2 ст. 220 ГК України (2003 року),
так як на час укладення договору
відчуження квартири діяв ЦК України в
редакції 1963 року, тому потрібно
застосувати аналогічну статтю саме ЦК
України в редакції 1963 року - статтю 47
цього кодексу, відповідно до якої якщо
одна з сторін повністю або частково
виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

При цьому суд також додатково мав би
послатися на статтю 15 Закону України
«Про товарну біржу», в діючій на час
проведення угоди редакції, яка на той
час передбачала, що угоди,
зареєстровані на біржі, не підлягають
нотаріальному посвідченню.

Такі помилки не привели до
неправильного вирішення справи, тому
вказані обставини не можуть бути
підставою для зміни чи скасуванню
правильного по суті рішення суду.

Оскільки 21 листопада 1997 року сторони
домовились щодо усіх істотних умов
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 і це підтверджується
письмовими доказами, а надалі
відбулося його повне виконання, суд
правильно вважав, що даний договір
купівлі-продажу слід визнати дійсним.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов правильного висновку, що
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилалася як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Так, посилання апелянта, що суд не
залучив його до розгляду справи, не
може бути прийнято до уваги, так як він
не був учасником угоди, приватизація
спірної квартири ОСОБА_4 та видане
свідоцтво на її ім'я про право
власності на цю квартири не були
визнані незаконними та недійсними, а
тому у суду немає жодних правових
підстав вважати що спірною угодою були
порушені права апелянта.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити,
рішення Київського районного суду
міста Одеси від 28 лютого 2011 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький