Справа № 307/3978/14-ц
Провадження № 2/307/1753/14
Тячівський районний суд Закарпатської
області в особі головуючого судді
Бобрушко В.І., при секретарі Баник А.А., з
участю представника позивача ОСОБА_1,
представників відповідача ОСОБА_2,
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м. Тячів
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третьої особи - органу опіки та
піклування Тячівської районної
державної адміністрації про
відібрання малолітньої дитини,
повернення її матері та стягнення
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_5, третьої особи - органу опіки та
піклування Тячівської районної
державної адміністрації про
відібрання малолітньої дитини,
повернення її матері та стягнення
моральної шкоди. В позовній заяві
зазначила, що з 17 серпня 2007 року по 18
грудня 2013 року вони з відповідачем
перебували у шлюбі, від якого в них
народилася донька ОСОБА_6. Після
розірвання шлюбу вона з донькою пішла
проживати окремо. З відповідачем у них
через його психічні відхилення, що мало
прояв у його погрозах її вбивства,
спроби примусити її працювати лише на
нього та утримувати всіх членів сім'ї,
сформувалися складні стосунки, не
зважаючи на які вона дозволила йому
зустрітися один раз з донькою. Про те,
відповідач забрав доньку до себе
додому і протягом двох тижнів
утримував її у себе вдома без одягу,
належного догляду, позаяк доглядати за
донькою дорослому чоловікові складно.
Вона змогла забрати дитину і через
погрози фізичної розправи змушена була
змінити місце проживання, що
відповідач розцінив як перешкоди у
спілкуванні. Намагаючись убезпечити
себе та доньку від психологічних травм
з боку не зовсім адекватного батька,
вона почала вимагати у відповідача
відповідного рішення суду з чітко
визначеним часом його зустрічей з
донькою. Відповідач отримав таке
рішення Тячівського районного суду від
03.09.2014 року у справі №307/2985/14-ц і з ним
20.09.2014 року приїхав по місцю її
фактичного проживання для побачення і
спілкування з донькою. Вона, виконуючи
рішення суду щодо надання можливості
спілкуватися батькові з донькою,
сподіваючись на адекватне ставлення
відповідача до неї, передала йому
доньку і сподівалася, що він у
відповідності до цього рішення поверне
доньку їй о 18 годині 21.09.2014 року. Однак
відповідач відключив телефонний
зв'язок, виїхав з м. Київ, і не
повідомляє до цього часу місце
перебування доньки, спричинивши їй у
зв'язку з цим моральні переживання та
страждання з приводу невизначеності
місця перебування, стану здоров'я,
недоторканості доньки, позаяк
відповідач є безвідповідальною особою,
а враховуючи останні події - і здатною
спричинити дитині шкоду у разі відмови
перебувати з ним і прохання повернути
її до матері. Звернення в правоохоронні
органи не дало результату, оскільки
відповідач переховується. Відповідач
утримує її дитину у себе незаконно,
всупереч рішення Тячівського
районного суду від 03.09.2014 року у справі
№307/2985/14-ц та висновку органу опіки та
піклування, при цьому відповідач
визнав, що фактично ніде не працює, не
має самостійного заробітку, не сплатив
жодної копійки присуджених йому
аліментів, визнав свою неспроможність
заробляти гроші і вочевидь переслідує
намір змусити її фінансувати його
жалюгідне існування.

Просить суд негайно відібрати її
малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у
особи, яка її незаконно утримує -
відповідача ОСОБА_7, передати доньку їй
та стягнути з відповідача ОСОБА_7 на її
користь моральну шкоду в розмірі 5000
гривень.

Позивачка в судовому засіданні позов
підтримала, посилаючись на викладені в
позовній заяві обставини, просить
позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнала та
пояснила, що вона являється матір»ю
відповідача ОСОБА_5, колишнього
чоловіка позивачки ОСОБА_4 Одружившись
з її сином, ОСОБА_4 прийшла до них жити в
АДРЕСА_3. З перших днів зарекомендовала
себе з негативної сторони. ОСОБА_4
шукала конфлікти з ними всіма в їхній
родині, придумовувала версії для
сварки. При народженні донечки, син був
присутній при пологах. В більшості син
сам виховував доньку, ОСОБА_4 не
находила часу для дитини. Син
знаходився на роботі, а вона часто
закривала дитину одну вдома, годинами
її не було, не ходила на прогулянки з
дитиною. Позивачка забороняла сину
спілкуватися з ними. За три роки не
спілкуючись з ними, дитина їх не
впізнавала, живучи на одному подвір'ї.
ОСОБА_4 часто приходила в нетверезому
стані. Син прикривав це все від них,
терпів, хотів жити і бути біля дитини.
Син не зловживає спиртними напоями. В
2013 році вони пішли жити в Буштино, де
зняли квартиру, і ОСОБА_4 зрозуміла, що
не добре веде себе. Одного разу син
прийщов з роботи, а його речі
знаходяться посеред кімнати, а все
спільно нажите майно ОСОБА_4 за день
забрала в квартиру до чоловіка, з яким
гуляла. Ще живучи спільно з ОСОБА_5,
ОСОБА_4 запланувала і підставила
ОСОБА_5, взявши на нього три кредити на
значні суми в ОТП Банку і ПриватБанку.
Частину кредиту вони вклали в
перукарню, а інші кошти розійшлися на
дорогі речі для ОСОБА_4. Перукарню
ОСОБА_5 обладнав своїми силами. Син був
підприємцем і поки ОСОБА_4 перебула в
декретній відпустці, платив податки і
за неї. В грудні 2013 року ОСОБА_4 все
переоформила на себе та подала позов на
розірвання шлюбу, не повідомляючи про
це ОСОБА_5. ЇЇ син приходив кожен вечір
до батьків ОСОБА_4 до донечки, а вони
його ображали, не відкривали двері,
виганяли. 01.01.2014 року ОСОБА_4 повідомила
ОСОБА_5 про їх розлучення. З того часу в
них почалися ще більші сварки.
Позивачка не давала спілкуватися з
донечкою, яку ОСОБА_5 дуже любить і
переживає за неї біля мами, знаючи її
поведінку з негативної сторони. Дитину
ОСОБА_4 потрібно із-за вигоди. Донечка
ОСОБА_6 любить свого батька, за матір
чути не хоче, оскільки та її травмує.
Дитина плаче за батьком, а вона до нього
не допускає. Якщо вже так сталося по її
вині, то не потрібно перешкоджати
навмисне. ОСОБА_4 по декілька днів
дитину не бачить. Дитина перебуває то з
хворою матір'ю, то в подруг, то в
садочку. ОСОБА_4 не зацікавлена
вихованням дитини, зайнята собою і
нарядами. Дитина від неї не отримує
материнської ніжної ласки і тепла. За
це вона любить батька. Він до неї
відноситься добре, не ображає, не
кричить. ОСОБА_5, не бачивши дитину 6
місяців, коли ОСОБА_4 дитину вивезла в
Київ, тяжко переносив розлуку, молився,
ходив в монастир, щоб знайти донечку. За
цей час період її син оббивав пороги:
прокуратури в Тячеві, писав в Київ,
звертався багато разів до міліції, до
органів опіки, до суду. Син дізнавався,
де його донечка знаходиться в Києві.
ОСОБА_4 неодноразово погрожувала
покалічити ОСОБА_5, погрожувала, що
вивезе дитину в Росію і він її більше
ніколи не побачить, що і сприяло тому,
що ОСОБА_5 не повернув дитину. Внучка
говорила, що мама її п'є, курить, до них
приходять чужі люди. ОСОБА_1 дитину б'є,
чужі люди дитину ображали. Дитина
отримала психологічні травми, не хоче
згадувати матір. ОСОБА_5 дуже боляче це
чути, що дитина каже і що пережила. Коли
син забирав дитину, ОСОБА_4 йому казала,
щоб він повернув дитину, коли захоче,
оскільки в неї є інша сім»я. Зазначила,
що відповідач на даний час аліменти
позивачці на утримання дитини не
сплачує, оскільки їх спільна донька
ОСОБА_6 проживає разом з ним. Доказів
аморальної поведінки позивачки щодо
доньки вона не має, в правоохоронні
органи з приводі знущань позивачкою
над донькою ОСОБА_6 відповідач не
звертався. Просить в задоволенні
позову відмовити.

Представник третьої особи - органу
опіки та піклування Тячівської
районної державної адміністрації в
судове засідання не з'явилася, та як
надіслала до суду письмову заяву, в
якій просить розгляд справи провести у
її відсутності, проти задоволення
позовних вимог не заперечує, а тому суд
в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув
справу у її відсутності на підставі
наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи,
суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено,
що сторони до 18 грудня 2013 року
перебували в зареєстрованому шлюбі,
від якого мають доньку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується
свідоцтвом про її народження (а.с.6).

Також встановлено, що на підставі
рішення Тячівського районного суду
Закарпатської області від 6 серпня 2014
року, яке набрало законної сили 18
серпня 2014 року, в цивільній справі
№307/1412/14-ц відповідача ОСОБА_5
зобов'язано сплачувати на користь
позивачки ОСОБА_4 аліменти на утримання
доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі
700 гривень щомісячно (а.с.8).

При розгляді даної цивільної справи
судом було встановлено, що ОСОБА_4 сама
виховує малолітню доньку ОСОБА_6.

Згідно довідки дошкільного
навчального закладу №516 управління
освіти Святошинської районної у м.
Києві державної адміністрації №71 від 15
серпня 2014 року, ОСОБА_6 відвідує молодшу
групу №1 вищезазначеного закладу з 27
травня 2014 року (а.с.11).

Висновком органу опіки та піклування
Тячівської РДА від 3 березня 2014 року за
№28 було надано згоду на зустрічі
батька з малолітньою донькою ОСОБА_6 у
перші та треті понеділок, середу,
п'ятницю місяця (з 18 години 00 хвилин до 20
години 00 хвилин), другі та четверті
вівторок, четвер місяця (з 18 години 00
хвилин до 20 години 00 хвилин) на
нейтральній території, а також у другу
та четверту суботу місяця ( з 13 години 00
хвилин до 17 години 00 хвилин), першу та
третю неділю ( з 13 години 00 хвилин до 17
години 00 хвилин) по місцю проживання
батька (а.с.9).

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 3 вересня 2014
року було зобов'язано ОСОБА_4 не чинити
перешкод ОСОБА_5 у спілкуванні з дочкою
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та в участі у її
вихованні. Визначити такий спосіб
участі ОСОБА_5 у спілкуванні та у
вихованні дочки ОСОБА_6: - побачення з 18
години 00 хвилин кожної другої п'ятниця
кожного місяця до 18 години 00 хвилин
кожної другої неділі кожного місяця, з
обов'язком ОСОБА_5 забирати дочку
ОСОБА_6 з місця фактичного проживання
матері ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) та її
повернення до фактичного місця
проживання з матір'ю; - побачення з 18
години 00 хвилин кожної четвертої
п'ятниці кожного місяця до 18 години 00
хвилин кожної четвертої неділі кожного
місяця, з обов'язком ОСОБА_5 забирати
дочку ОСОБА_6 з місця фактичного
проживання матері ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) та
її повернення до фактичного місця
проживання з матір'ю. Також було
зобов'язано ОСОБА_4 повідомляти ОСОБА_5
про зміну свого фактичного місця
проживання (а.с.6-7).

У висновку по результатам перевірки
матеріалів СО №41781 від 21 вересня 2014
року, який складений 29 вересня 2014 року
оперуповноваженим ВКМСД
Святошинського РУ ГУ УМВС України в
Закарпатській області, зазначено, що 21
вересня 2014 року до них звернулася
ОСОБА_4 з приводу того, що 20 вересня 2014
року, близько 12-ї години, колишній
чоловік ОСОБА_5 взяв на вихідні дні
доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, але так і не
дотримався рішення суду щодо
спілкування з донькою, а саме
повернення дитини у неділю до 18.00 годин
за її фактичним місцем проживання.
Зв»язку з ОСОБА_5 не має (а.с.10).

Згідно з ст. 12 Закону України "Про
охорону дитинства", виховання в сім'ї є
першоосновою розвитку особистості
дитини. На кожного з батьків
покладається однакова
відповідальність з виховання, навчання
і розвиток дитини. Батьки або особи, які
їх замінюють мають право і зобов'язані
виховувати дитину, піклуватися про її
здоров'я, фізичний, духовний і
моральний розвиток, навчання,
створювати належні умови для розвитку
її природних здібностей, поважати
гідність дитини, готувати її до
самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України
регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини,
непрацездатних членів сім`ї.

Згідно ч.1 ст.160 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати
та батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Відповідно до цих положень Сімейного
кодексу України вбачається, що
визначення місця проживання дитини
відбувається за згодою батьків, а
відтак і зміна місця проживання дитини
відбувається також за згодою батьків, а
в разі недосягнення такої згоди спір
вирішується судом.

Як встановлено в судовому засіданні
малолітня дитина ОСОБА_6 тривалий час
разом з матір»ю - позивачкою ОСОБА_4
проживала в АДРЕСА_1, по місцю
проживання була влаштована позивачкою
до дошкільного навчального закладу
№516, однак, після того, як позивачка
ОСОБА_4 на виконання рішення
Тячівського районного суду від 3
вересня 2014 року надала можливість
відповідачу ОСОБА_5 побачитися з їх
малолітньою донькою ОСОБА_6, відповідач
всупереч визначеному вказаним
рішенням суду способу його участі у
спілкуванні та вихованні доньки, 20
вересня 2014 року не виконав вимогу суду
щодо повернення малолітньої доньки
ОСОБА_6 після побачення з нею до місця
її фактичного проживання з матір»ю. -
позивачкою ОСОБА_4 в АДРЕСА_2, і на даний
час місце перебування малолітньої
ОСОБА_6 не відоме.

Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини.

Згідно з ч.1 ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Статтею 6 Декларації прав дитини,
прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено,
що дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона має, коли це
можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Статтею 141 СК України закріплено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

Мати, батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли таке право обмежене
законом (ст. 153 СК України).

З моменту, коли відповідач ОСОБА_5
забрав малолітню ОСОБА_6 для побачення
та спілкування в Києві позивачка
ОСОБА_4 не має змоги безперешкодно
спілкуватися зі своєю малолітньою
донькою, оскільки відповідачем
чиняться перепони у їх спілкуванні, чим
самим порушуються їх права,
передбачені ст. 153 СК України.

Також встановлено, що малолітня ОСОБА_6
з 27 травня 2014 року відвідувала в Києві
дошкільний навчальний заклад, однак
внаслідок дій її батька відповідача
ОСОБА_5 змушена була різко змінити своє
звичайне оточення, що не могло не
відобразитися на її емоційному стані.

Згідно ст.162 СК України якщо один з
батьків або інша особа самочинно, без
згоди другого з батьків чи інших осіб, з
якими на підставі закону або рішення
суду проживала малолітня дитина, або
дитячого закладу (установи), в якому за
рішенням органу опіки та піклування
або суду проживала дитина, змінить її
місце проживання, у тому числі способом
її викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Враховуючи наведене та те, що
відповідач ОСОБА_5 без згоди позивачки
ОСОБА_4 вивіз їх малолітню доньку
ОСОБА_6 в невідомому напрямку, чим
порушив її право як матері на
спілкування з дитиною, суд вважає, що
позовні вимоги позивачки про
відібрання малолітньої дитини і
повернення її матері слід задовольнити
та відібрати малолітню дитину ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку м. Тячів,
Закарпатської області, України, у
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця та
мешканця АДРЕСА_4 України, а також
повернути малолітню дитину ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, її матері ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженці смт. Буштино,
Тячівського району, Закарпатської
області, України, за місцем її
фактичного проживання в АДРЕСА_1.

Доводи представника відповідача
ОСОБА_2 про фізичне та психологічне
знущання позивачки над їх донькою,
ведення позивачкою аморального
способу життя, суд вважає
безпідставними, оскільки дані
обставини в судовому засіданні
належними та допустимими доказами не
стверджені.

За змістом ст.162 ч.2 СК України особа, яка
самочинно змінила місце проживання
малолітньої дитини, зобов'язана
відшкодувати матеріальну та моральну
шкоду, завдану тому, з ким вона
проживала.

При вирішенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди суд бере
до уваги наявність такої шкоди, тобто
що діями відповідача ОСОБА_5 було
самочинно, без згоди позивачки, змінено
місце проживання малолітньої доньки
ОСОБА_6, якій на даний час виповнилося
тільки п»ять років і місце перебування
її на даний час не відоме, внаслідок
чого позивачка отримала моральні
переживання та страждання.

А тому суд важчає, що позовні вимоги в
частині відшкодування заподіяної
відповідачці ОСОБА_4 моральної шкоди
слід також задовольнити та стягнути з
відповідача ОСОБА_5, на користь
позивачки 5000 гривень заподіяної
моральної шкоди

Судові витрати в частині сплати
судового збору слід покласти на
відповідача.

Допустити негайне виконання
рішення суду в частині відібрання
дитини і повернення її позивачці, з
якою вона проживала.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209,
212-215, 367 ЦПК України, ст.ст. 7, 141, 157, 160-162 СК
України, суд,

Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку м. Тячів,
Закарпатської області, України, у
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця та
мешканця АДРЕСА_4 України, та повернути
малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
її матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8,
уродженці смт. Буштино, Тячівського
району, Закарпатської області, України,
за місцем її фактичного проживання в
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6,
уродженця та мешканця АДРЕСА_4 України,
на користь ОСОБА_4 5000 (п»ять тисяч)
гривень заподіяної моральної шкоди, 487
гривень 20 копійок сплаченого судового
збору.

Допустити негайне виконання рішення
суду в частині відібрання малолітньої
дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки
м. Тячів, Закарпатської області,
України, у ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6,
уродженця та мешканця АДРЕСА_4 України,
та повернення малолітньої дитини
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, її матері ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_8, уродженці смт. Буштино,
Тячівського району, Закарпатської
області, України, за місцем її
фактичного проживання в АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий :

В.І.Бобрушко