22-ц/775/1676/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 02
жовтня 2014 року,

в с т а н
о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3
звернувся до суду з вказаним позовом
до публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК
ім. Ілліча»). Посилався на те, що
перебував у трудових відносинах з
відповідачем, який при виплаті
заробітної плати не проводив,
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати, внаслідок
чого порушено його право на оплату
праці, що має бути відновлено шляхом
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
індексації та компенсації за період з
березня 2003 року по липень 2006 року в сумі
1070,60 грн., середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні
за період з 02 квітня 2008 року по 06
березня 2014 року в розмірі 123 412,05 грн., а
також за час розгляду справи у суді по
день постановлення рішення,
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 1000 грн., компенсації за рахунок
підприємства понесених витрат на
правову допомогу в розмірі 609 грн.

Рішенням Іллічівського
районного суду міста Маріуполя від 02
жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на користь
ОСОБА_3 заборгованість з індексації
заробітної плати та компенсацію за
затримку її виплати з березня 2003 року
по липень 2006 року у розмірі 1 070,60 грн., з
утриманням з вказаної суми при виплаті
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів, а також середній
заробіток за час затримки у розрахунку
при звільненні в розмірі 2 200 грн.,
моральну шкоду в розмірі 200 грн.,
витрати на правову допомогу в розмірі
16,81 грн. У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК
ім. Ілліча» в дохід держави судовий
збір у розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення змінити, в частині
розміру середнього заробітку за час
затримки у розрахунку і витрат на
правову допомогу, вимагаючи стягнення
повної суми по цих позиціях, що
заявлені у змісті позову.

В решті частини рішення не
оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_3, який підтримав
доводи скарги, заперечення проти
скарги представника ПАТ «ММК ім.
Ілліча» Новгородської В.В., дослідивши
письмові матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
з 19 грудня 1991 року по 01 квітня 2008 року
ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах
із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці (а.с.8-9).

На час звільнення позивача, а
саме, 01 квітня 2008 року, розрахунок з ним
проведено не було, оскільки залишилася
невиплаченою сума індексації
заробітної плати 527,04 грн. та
компенсація втрати частини доходів у
зв'язку з затримкою її виплати 543,56
грн., а всього 1070,60 грн., нарахованих за
період з березня 2003 року по липень 2006
року (включно). До дня ухвалення рішення
вказана сума позивачеві не виплачена.

Частково задовольняючи позов,
суд першої інстанції виходив з
положень ч.2 ст. 117 КЗпП України, і,
зважаючи на виникнення між сторонами
спору щодо розміру заборгованості,
невиконання вимог позивача
роботодавцем до вирішення спору в суді,
стягнув частково середній заробіток за
час затримки у розрахунку при
звільненні, виходячи з принципу
розумності, справедливості та
співмірності задоволення позовних
вимог по основній вимозі щодо
індексації і компенсації. Крім того,
частково відшкодовуючи позивачеві
витрати на правову допомогу, суд
застосував правило пропорції у
відношенні до розміру задоволеної
частини позову, відповідно до вимог
ст. 88 ЦПК України.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Як встановлено, ОСОБА_3 звільнений з
роботи 01 квітня 2008 року, що є останнім
днем його роботи і це вбачається з
наданої відомості обліку робочого
часу.

На час звільнення позивача повний
розрахунок з ним проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації та компенсації 1070,60 грн. за
період: березень 2003 року - липень 2006
року (включно).

Зі справи вбачається, що позивачем
заявлені вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку в розмірі 123 412,05 грн. за
період з 02 квітня 2008 року по 06 березня
2014 року, що становить 1 458 робочих днів.

Між тим, ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що станом на
день винесення рішення - 02 жовтня 2014
року, кількість робочих днів складає -
1600, середньоденна заробітна плата
позивача на момент його звільнення
становиться 77,44 грн., а тому, середній
заробіток за час затримки розрахунку,
згідно з положеннями Порядку
обчислення середньої заробітної плати
від 8 лютого 1995 року № 100, визначено 123
904 грн.

Вирішуючи питання про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд,
в цій частині, врахував роз'яснення,
викладені в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року.

Так, Верховний Суду України зазначав,
що установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Отже, враховуючи положення ч.2 ст.117
КЗпП України, яка вказує, що розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору та роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, які є
обов'язковими для застосування судами,
суд визначив середній заробіток, який
підлягає стягненню з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» на користь ОСОБА_4 в розмірі 2200
грн.

Тож, доводи апеляційної скарги
позивача щодо невідповідності
судового рішення нормам
матеріального права та висновкам,
викладеним раніше в рішеннях
Верховного Суду України про те, що
звільнення роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст.117
КЗпП України не допускається, оскільки
є незначною частка заборгованості
підприємства перед працівником у
виплаті заробітної плати, є
неспроможними. Суд першої інстанції
таких висновків не дійшов, в рішенні їх
не навів та не відмовив позивачу у
вимогах з цих підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції в достатньому
обсязі встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_3, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України та
дійшов обґрунтованого висновку про
часткове задоволення вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні.

Рішення суду про відшкодування витрат
на правову допомогу також підлягає
залишенню без зміни, оскільки суд навів
в мотивувальній частині рішення
відповідне обґрунтування, яке
базується на вимогах закону та
матеріалах справи.

Так, при зверненні до суду ОСОБА_3 уклав
з адвокатом ОСОБА_6 договір про надання
правової допомоги, сплативши згідно
квитанції 609 грн. Виконання робіт з
надання юридичної консультації,
складання позовної заяви, запиту
підтверджено відповідним актом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо компенсації позивачеві
за рахунок відповідача частково витрат
по даній позиції в розмірі 16,81 грн., що
пропорційно 2,76% задоволеної суми
(3470,60грн.) по відношенню до заявленого
обсягу позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачем не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

За таких обставин, апеляційна скарга
позивача підлягає відхиленню, а
рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
02 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова