Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Орган опіки та піклування
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, про надання
дозволу на виїзд дитини за межі України
без згоди батька, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 10
червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 23
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа -
Орган опіки та піклування Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
про надання дозволу на виїзд дитини за
межі України без згоди батька.

Позивачка посилалась на те, що з 17 липня
2004 року по 05 серпня 2011 року
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем, від якого мають спільну
дитину - доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
на теперішній час проживає разом із
нею. Відповідач не бере участі у
вихованні дитини, не цікавиться її
життям та станом здоров'я. За період з
2010 по 2013 роки відповідач перешкоджає їй
у можливості оздоровити доньку за
межами України. Такі дії відповідача
обмежують можливості доньки та
негативно впливають на неї. При цьому
відповідач жодного разу не виявив
бажання самостійно організувати
відпочинок та оздоровлення дитини.

Позивачка вказувала на те, що її матір
проживає в Італії та перебуває там на
законних підставах, має стабільний
дохід та постійне місце реєстрації. З
метою відпочинку та оздоровлення
доньки, а також для того, щоб донька
мала можливість бачитись зі своєю
бабусею, вона має намір разом із
донькою тимчасово виїжджати за межі
України.

Враховуючи вказане, позивачка просила
надати їй дозвіл без згоди батька
оформити проїзний документ дитини
ОСОБА_5 та надати дозвіл на тимчасовий
виїзд до Італії дитини з матір'ю без
згоди та супроводу батька в період з 20
грудня 2014 року по 30 січня 2015 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 червня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 вересня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що сторони з 17
липня 2004 року по 05 серпня 2011 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають спільну дитину - доньку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом
із позивачкою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 06 грудня 2010 року з
відповідача на утримання його доньки
стягнуто аліменти у розмірі 1/6
частини з усіх видів його заробітку.

Також встановлено, що відповідач -
батько ОСОБА_5, своєї згоди на її виїзд
за межі України не надає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що з медичних
документів, що були надані позивачем до
позовної заяви, не вбачається, що
донька позивача та відповідача
потребує виїзду до Італії для
оздоровлення; позивачкою не надано
доказів про те, у яких умовах буде
проживати їхня з відповідачем донька,
та відсутні докази законності
перебування матері позивача в Італії.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно. Той із батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3
Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках
законні опікуни несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України.

Стаття 313 ЦК України передбачає, що
особа, яка досягла шістнадцяти років,
має право на вільний самостійний виїзд
за межі України. Особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Статтею 6 СК України визначено, що
правовий статус дитини має особа до
досягнення нею повноліття. Малолітньою
вважається дитина до досягнення нею
чотирнадцяти років. Неповнолітньою
вважається дитина у віці від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України встановлено, зокрема,
Законом України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII
(далі - Закон) та Правилами перетинання
державного кордону громадянами
України, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 Правил виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, здійснюється лише за
згодою обох батьків (усиновлювачів,
піклувальників) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених
батьками.

Відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Правил виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, в супроводі одного з
батьків або інших осіб, уповноважених
одним з батьків за нотаріально
посвідченою згодою, здійснюється за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску.

Судами попередніх інстанцій не
враховано, що з зазначених
нормативно-правових актів випливає
презумпція права малолітньої дитини на
вільний виїзд за кордон у супроводі
матері.

Звертаючись до суду з позовом,
позивачка просила надати їй дозвіл без
згоди батька оформити проїзний
документ дитини ОСОБА_5 та надати
дозвіл на тимчасовий виїзд до Італії
дитини з матір'ю без згоди та супроводу
батька в період з 20 грудня 2014 року по 30
січня 2015 року.

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій не звернули уваги на те, що
позивачкою зазначено державу
прямування та часовий проміжок
перебування у цій державі.

Суд, посилаючись на те, що згідно з
випискою з медичної карти ОСОБА_5
від 29 березня 2013 року дитині після
поверхневої травми голови та забою
м'яких тканей лівої тімянної області
рекомендовано уникати фізичної
перенапруги, психоемоційних стресів,
переохолодження, тривалого находження
без головного убору під відкритим
промінням сонця у спекотний період
року, дійшов висновку про те, що тривала
поїздка може зашкодити дитині.

Разом із тим вказаний висновок
ґрунтується на припущеннях, що
забороняється вимогою ч. 4 ст. 60 ЦПК
України.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
суд апеляційної інстанції, належним
чином не з'ясував обставини справи, не
врахував інтересів малолітньої дитини,
не встановив, чим викликані
заперечення відповідача щодо виїзду
малолітньої дитини разом із матір'ю до
Італії у визначений позивачкою період
часу та чи заслуговують вони на увагу
та не надав оцінки цим обставинам.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору, і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 червня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23
вересня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська