АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у 1 інстанції - Хоменко О.Л.
Доповідач - Борисова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М.,
Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» - Сурніна Андрія
Володимировича на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 30 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», третя особа:
фізична особа підприємець ОСОБА_4 про
визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивач звернулася
до суду з зазначеним позовом, в якому
просила визнати договір про надання
споживчого кредиту № від 19
вересня 2013 року, укладеного між нею та
ПАТ «ОТП БАНК» - недійсним.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 30 липня 2014 року позов
задоволено.

Визнано договір про надання
споживчого кредиту № від 19
вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_3
та ПАТ «ОТП Банк» - недійсним. Вирішено
питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник відповідача ПАТ «ОТП Банк»
- Сурнін А.В. подав апеляційну скаргу та
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, що кредитний договір
містить інформацію про продавця
товарів - ФОП ОСОБА_5, на рахунок якого
клієнтом надано розпорядження про
перерахування кредитних коштів.
Позивачем вказаний договір кредиту
власноручно підписано, що свідчить про
погодження з його умовами - в тому числі
особою продавця товарів. Разом з цим,
судом не надано даному факту належної
правової оцінки, що призвело до
ухвалення незаконного рішення.

Крім того, кредитні кошти відповідно до
умов договору кредиту були надані
позивачу, але не шляхом їх фізичного
надання через касу банку, а шляхом їх
безготівкового перерахування на
рахунок продавця товарів, як це
передбачено кредитним договором - ФОП
ОСОБА_5 Надання кредиту у такій спосіб є
лише формою видачі кредиту і
спростовує висновок суду про
неотримання коштів позивачем. Питання,
що стосуються товару, який придбається
споживачем за рахунок кредитних
коштів, регулюються окремим договором,
який укладається між продавцем товару
та споживачем та не впливає на
виконання останнім зобов'язань за
кредитним договором, а також на його
чинність.

Зазначив, що відсутність письмової
угоди у випадку вчинення дій по
виконанню договору, підписаного
факсимільно, не може бути підставою
недійсності правочину.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційного суду
заперечувала проти задоволення
апеляційної скарги та просила рішення
суду залишити без змін.

Відповідач та третя особа в судове
засідання не з'явилися, про день, час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, колегія суддів вважає
за можливе розглядати справу у їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що при укладенні кредитного
договору позивач не була
проінформована про всі його істотні
умови, що призвело до неправильного
розуміння природи правочину та
правочин є недійсним, як укладений під
впливом обману.

Проте, з таким висновком суду
погодитись неможливо, оскільки такого
висновку суд дійшов, не з'ясувавши
дійсні обставини спору, не перевіривши
доводи і заперечення сторін та без
належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
є підставою відповідно до ст.309 ЦПК
України до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою га шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно з ст.230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
із сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, у сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення.

Судом встановлено, що 19 вересня 2013 року
між позивачем та відповідачем було
укладено договір про надання
споживчого кредиту №, відповідно
до умов якого відповідач зобов'язався
надати позивачу споживчий кредит на
загальну суму 7036,31 грн. на придбання
металопластикових вікон.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору
відповідач перераховує грошові кошти у
сумі 7036,31 грн. на рахунок продавця 1,
яким згідно умов кредитного договору є
фізична особа-підприємець ОСОБА_5

Того ж дня між позивачем та ФОП ОСОБА_4
було укладено договір СХ-1450 на
виготовлення ПВХ конструкцій на суму
5736,31 грн.

31 жовтня 2013 року та 25 листопада 2013 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в її інтересах
звертались до відповідача із
письмовими заявами, в яких просили
роз'яснити з яких підстав у кредитному
договорі зазначено фізичну
особу-підприємця ОСОБА_5 замість
ОСОБА_4; чому в кредитному договорі
зазначена сума кредиту 7036,31 грн.
замість 5736,31 грн., що становить вартість
замовлення; які існують договірні
відносини між банком та ПП ОСОБА_5 і
т.ін.

Як вбачається з листа ПАТ «ОТП Банк»
від 05 грудня 2012 року відповідно до п.1.1
договору цільовим використанням
кредиту є придбання товарів у продавця
ФОП ОСОБА_5 При цьому, відповідно до п.1.2.
договору, банк, з метою контролю за
цільовим використанням кредитних
коштів, перераховує відповідну частину
суми кредиту на користь продавця. Зі
своєї сторони банк виконав свої
зобов'язання за договором кредиту,
перерахувавши кредитні кошті в оплату
обраного товару - продавцю ФОП ОСОБА_5,
який представляє інтереси ФОП ОСОБА_4
на підставі довіреності.

Також ОСОБА_3 вказала, що розмір
наданого кредиту становить 7036,31 грн.,
тоді як вартість виробів згідно
договору №СХ-1450 становила лише 5736,31
грн.

Але варто зауважити, що в копії
замовлення №1450 від 19 вересня 2013 року,
який особисто надала ОСОБА_3 вказано, що
вартість товару складає 5736,31 + 1300
откоси. (виконано рукописним шляхом)
(а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач взяті на себе зобов'язання
виконав та перерахував вказану в
договорі суму грошових коштів на
зазначений позивачем рахунок, що
підтверджується платіжним дорученням
№ від 23 вересня 2013 року (а.с. 48).

Отже, в момент укладення кредитного
договору між сторонами, позивач не була
введена в оману відповідачем щодо
істотних умов договору - ціни та
відсоткової ставки, а тому
волевиявлення сторін на укладання і
підписання були вільними, оскільки
договір, укладений під впливом омани, є
оспорюваним правочином, і тягар
доказування у даній категорії справ
щодо доведеності наявності омани на
момент вчинення правочину
покладається на сторону позивача.

Натомість, позивачем в порушення вимог
ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано жодного
доказу на підтвердження зазначених
обставин.

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» споживач має
право протягом чотирнадцяти
календарних днів відкликати свою згоду
на укладення договору про надання
споживчого кредиту без пояснення
причин. Перебіг цього строку
розпочинається з моменту передачі
споживачеві примірника укладеного
договору. Відкликання згоди
оформлюється письмовим повідомленням,
яке споживач зобов'язаний подати
особисто чи через уповноваженого
представника або надіслати
кредитодавцю до закінчення строку,
зазначеного в абзаці першому цієї
частини. З відкликанням згоди на
укладення договору про надання
споживчого кредиту споживач повинен
одночасно повернути кредитодавцю
кошти або товари, одержані згідно з
договором. Споживач також сплачує
відсотки за період між моментом
одержання коштів та моментом їх
повернення за ставкою, встановленою в
договорі.

У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
право відкликання згоди не
застосовується щодо споживчих
кредитів, наданих на купівлю послуги,
виконання якої відбулося до закінчення
строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» передбачено
право споживача відмовитись в
односторонньому порядку від
укладеного кредитного договору
протягом 14 днів з моменту отримання
копії примірника договору, проте
реалізація вказаного права споживача і
припинення дії кредитного договору
можлива при дотриманні споживачем
трьох умов, передбачених законом, а
саме: подача письмового повідомлення
кредитодавцю про відмову від
кредитного договору в строки,
встановлені законом; одночасного/разом
з відкликанням згоди/ повернення
виданого кредиту або отриманого товару
по договору; сплати нарахованих
процентів, які були нараховані банком
за весь час користування грошовими
коштами.

Разом з тим, ОСОБА_3 передбаченого
Законом України «Про захист прав
споживачів», правом споживача
відмовитись в односторонньому порядку
від укладеного кредитного договору
протягом 14 днів з моменту отримання
копії примірника договору не
скористалася, хоча і наголошувала на
тому, що вона виявила незгоду з умовами
договору це того ж дня як підписала
кредитний договір.

У силу ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Таким чином, посилання позивача на її
не проінформованість з умовами
кредитування, спростовується її
особистим підписом на договорі,
відсутністю застережень та зауважень,
що свідчить про її згоду зі всіма його
умовами.

Відповідно до положень закріплених у
ч.1, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист
прав споживачів»забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Правочини, здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів.

В свою чергу, відповідачем у повному
обсязі було надано інформацію позивачу
стосовно умов кредитування зазначених
у договорі. Позивач не мала претензій
щодо умов договору при його укладенні
та засвідчила свою згоду підписом.
Отже, дії відповідача не містять ознак
нечесної підприємницької практики.

ОСОБА_3 також вказала на те, що вона є
особою похилого віку, а текст договору
кредиту виконано дрібним шрифтом, а
тому без окулярів вона не могла його
прочитати.

Проте, такі твердження судова колегія
не може взяти до уваги, оскільки
підписувати договір позивача ніхто не
змушував.

Як на підставу задоволення своїх вимог,
позивач також вказала, що підписання
договору № було здійснено зі
сторони відповідача шляхом нанесення
на нього типографськими засобами
відбитків печаток та підписів
уповноважених осіб банку, а тому на
підставі ч.2 ст. 207 ЦК України такий
договір є недійсним.

Однак, такі доводи є необґрунтованими,
з огляду на таке.

Згідно частин 2, 3 ст.207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою. Використання
при вчиненні правочинів факсимільного
відтворення підпису за допомогою
засобів механічного або іншого
копіювання, електронного підпису або
іншого аналога власноручного підпису
допускається у випадках, встановлених
законом, іншими актами цивільного
законодавства, або за письмовою згодою
сторін, у якій мають міститися зразки
відповідного аналога їхніх
власноручних підписів.

Пунктом 3.19 договору кредиту визначено,
що цей договір укладається відповідно
до ст.ст.6, 207, 627 ЦК України і підписання
його зі сторони банка відбувається
шляхом нанесенням на нього
типографськими засобами відбитків
печаток та підписів уповноважених осіб
банку. Сторони підписанням цього
договору, надають свою письмову згоду
на укладення договору в порядку
передбаченому п.3.1.9. договору, який їм
повністю зрозумілий та з яким вони
повністю погоджуються.

Отже, судова колегія приходить до
висновку про те, що використання при
укладенні договору факсимільного
відтворення підпису за допомогою
засобів механічного або іншого
копіювання не є підставою для визнання
договору недійсним.

Узагальнюючи підстави для відмови у
задоволенні позову, апеляційна
інстанція приходить до висновку про
необґрунтованість вимог ОСОБА_3,
оскільки її волевиявлення на укладення
спірного договору було вільним,
позивачем не доведено, що спірний
договір був укладений внаслідок
введення її відповідачем в оману.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які посилаються сторони,
як на підставу своїх вимог та
заперечень підтверджених доказами,
перевірених в судовому засіданні,
оцінивши їх належність, допустимість, а
також достатність, взаємозв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, колегія суддів
приходить до висновку про скасування
рішення суду та відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» - Сурніна
АндріяВолодимировича - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 30 липня 2014 рокускасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», третя особа: фізична особа
підприємець ОСОБА_4 про визнання
договору недійсним - відмовити.

Рішення набираєзаконної сили з моменту
його проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді