Справа № 2-4686/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року Солом»янський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

при секретарі - Загородній І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-і особи:
Головне управління юстиції у м.Києві,
ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору довічного утримання,
витребування майна з чужого
незаконного володіння та визнання
права власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 19.06.2014 р. звернувся до
суду з позовом до відповідача та
просив визнати недійсним договір
довічного утримання, укладений 09.12.2005
р., між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Дев»ятої
Київської державної нотаріальної
контори та витребувати з чужого
незаконного володіння квартиру в
АДРЕСА_1 та визнати право власності на
квартиру за позивачем.

ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_5 померла. Позивач
в 6-місячний строк звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини та дізнався про
укладення договіру довічного
утримання.

Договір не відповідає вимогам ст.203 ЦПК
України. Так згідно п.5 договору спірна
квартира мала бути в користуванні
ОСОБА_5 Проте, остання була позбавлена
доступу до спірної квартири, та змушена
була проживати в с.Лихолітки
Козелецького району Чернігівської
області до її смерті. ОСОБА_2 ввела в
оману ОСОБА_5 щодо обставин, які мають
істотне значення під час укладення
договору довічного утримання.

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним.

Ухвалою суду від 14.10.2014 р. в якості 3-ї
особи залучено ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимог з
підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та представник
відповідача проти позову заперечували
та пояснили, що 09.12.2005 р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 було укладено договір
довічного утримання. З 2000 р. ОСОБА_5 та
її чоловік ОСОБА_7 перебували на
утриманні ОСОБА_2 Договір виконувався
в повному обсязі. Після укладення
договору ОСОБА_5 проживала в АДРЕСА_7.
Навесні 2006 р. після відключення
опалення в квартирі, на прохання ОСОБА_5
тимчасово виїхали в с.Лихолітки до
будинку ОСОБА_2, а ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_5
померла.

ОСОБА_2 не вводила в оману ОСОБА_5 щодо
обставин договору, що підтверджується
відеозаписом, на якому ОСОБА_5
розповідає про підстави та зміст
укладення договору. Відповідачем
подано заяву про застосування строків
позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову
заперечувала з тих підстав, що
позивачем не наведено доказів введення
в оману ОСОБА_5 під час укладення
договору довічного утримання.
Зазначила, що є добросовісним
набувачем квартири АДРЕСА_2 на підставі
договору купівлі-продажу квартири,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07.03.2008
р. Просила застосувати строки позовної
давності.

Представник 3-ї особи: Головного
управління юстиції у м.Києві в судове
засідання не з»явився, просив
розглядати справу у відсутність
представника та зазначив, що 09.12.2005 р.
державним нотаріусом Дев»ятої
Київської державної нотаріальної
контори Бодак О.М. посвідчений договір
довічного утримання між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 відносно квартири АДРЕСА_3. В
зв»язку з хворобою та похилим віком
відчужувача вказаний договір був
посвідчений за межами нотаріальної
контори, а саме за адресою: АДРЕСА_4. У
відповідності до пояснень державного
нотаріуса Бодак О.М. сумнівів у
дієздатності та дійсності намірів
ОСОБА_5 у державного нотаріуса не
виникло. ОСОБА_5 власноруч підписала
договір.

3-я особа ОСОБА_4 в судове засідання не
з»явився, про розгляд справи
повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, відповідачів, представника
відповідача, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
09.12.2005 р. між ОСОБА_5 та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір
довічного утримання, посвідчений
державним нотаріусом Дев»ятої
Київської державної нотаріальної
контори Бодак О.М.

Відповідно до умов договору ОСОБА_5
передає у власність відповідача
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5. Відповідач
ОСОБА_2 зобов»язалась довічно
утримувати ОСОБА_5, щоденно доглядати,
забезпечуючи її харчуванням, одягом,
наглядом, медикаментами, необхідною
допомогою та повним комплектом
ритуальних послуг, із зберіганням в її
безкоштовному довічному користуванні
вказаної квартири. Сума матеріального
забезпечення встановлена в розмірі 150
грн.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р., що
підтверджується свідоцтвом про смерть
НОМЕР_1

Позивач 27.10.2006 р. подав до Дев»ятої
Київської державної нотаріальної
контори заяву про прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_5

16.01.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_6, який посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10

07.03.2008 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_6, який посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
Договір зареєстровано в Київському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об»єкти нерухомого майна
25.03.2008 р. за № 5980.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі ст.744 ЦК України за договором
довічного утримання (догляду) одна
сторона (відчужувач) передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме майно або рухоме
майно, яке має значну цінність, взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст.230 ЦК України , якщо
одна сторона правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього кодексу) такий
правочин визнається судом
недійсним.Обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229 ЦК
України обставини, які мають істотне
значення для визнання правочину таким,
що вчинений під впливом обману,
стосуються природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які істотно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11
пояснив, що знав ОСОБА_5 з 1999 р. В 2005 р.
вона повідомила, що бажає укласти
договір довічного утримання з
родичами, які її доглядають. Після
укладення договору довічного
утримання, він познайомився з ОСОБА_2
вдома у ОСОБА_5 Під час розмови з
ОСОБА_5 про умови укладання договору
довічного утримання ним проведено
відеозапис. ОСОБА_5 пояснювала, що
ОСОБА_2 виконує умови договору. Весною
2006 р. ОСОБА_5 зателефонувала та
повідомила, що бажає поїхати в
с.Ліхолітки до ОСОБА_2 на літній період,
а потім повернеться до своєї квартири.
Після від»їзду телефонувала,
повідомляла, що їй добре в селі, про неї
піклуються. З сином у ОСОБА_5 були
погані стосунки, тому вона уклала
договір довічного утримання з ОСОБА_2,
яка її доглядала декілька років.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
підтвердила, що ОСОБА_2 виконувала
умови договору довічного утриманні,
мешкала разом з ОСОБА_5 в її квартирі.
Навесні 2006 р. поїхали до с.Ліхолітки,
оскільки в квартири вимкнули опалення
та було холодно. ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_5
померла.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
пояснив, що зі слів своєї матері знає,
що ОСОБА_5 уклала договір довічного
утримання, після цього її увезли в село
де вона і померла. Особисто в 2005-2006 р. з
ОСОБА_5 не спілкувався. Матір померла в
жовтні 2005 р.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні
пояснила, що ОСОБА_5 уклала договір
довічного утримання з ОСОБА_2 ОСОБА_5
мешкала в своїй квартирі, ОСОБА_2 її
доглядала. Останній рік перед смертю з
ОСОБА_5 не спілкувалась.

Рішенням Солом"янського районного суду
м.Києва від 10.02.2014 р. відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору.
Рішенням суду встановлено, що договір
довічного утримання від 09.12.2006 р. був
укладений ОСОБА_5 при повному
усвідомленні значення своїх дій,
розумінні всіх обставин, які мають
істотне значення, на звичайних умовах,
її волевиявлення було вільним та
відповідало внутрішній волі.

У відповідності до ст.ст. 10, 60
Цивільного процесуального кодексу
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не доведено тієї обставини,
що оспорюваний правочин вчинений
ОСОБА_5 під впливом обману, навмисним
введенням ОСОБА_5 в оману щодо обставин,
які впливають на вчинення правочину.
Під час розгляду справи не знайшов
підтвердження факт наявності в діях
відповідача ОСОБА_2 умислу на обман та
сам факт обману, про що також свідчать
умови оспорюваного договору, який не
містить умов встановлення для ОСОБА_5
будь-яких інших наслідків ніж ті, що
вказані в договорі.

За таких обставин суд приходить до
висновку про відсутність підстав
визнавати договір довічного утримання
недійсним, а також про відсутність
підстав для задоволення решти позовних
вимог про витребування квартири у
нового власника ОСОБА_3, які залежать
від вирішення від попередніх вимог.

Керуючись ст. 10, 60, 88, 130, 174, 208, 209, 212-215, 223,
294 ЦПК України, на підставі ст. ст. 744, 203,
215, 230 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, 3-і особи: Головне управління
юстиції у м.Києві, ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору довічного
утримання, витребування майна з
чужого незаконного володіння та
визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
С.І.Кушнір