У х в а л а

22 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,суддів: Гримич
М.К., Лесько А.О.,
Червинської М.Є., Черненко
В.А.,розглянувши заяву ОСОБА_1 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 вересня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_5 про відшкодування
моральної шкоди, визнання недійсним
договору, витребування майна,
зобов'язання вчинити дії та визнання
права власності,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з указаним позовом, у якому, з
урахуванням уточнень, просила стягнути
з ОСОБА_6 на її користь у
рахунок відшкодування моральної шкоди
20 тис. грн.; визнати недійсним
договір купівлі-продажу транспортного
від 14 грудня 2011 року, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5; витребувати у ОСОБА_5
та зобов'язати передати у її володіння
транспортний засіб; визнати за нею
право власності на автомобіль марки
«БМВ 330і», 2004 року випуску.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
30 липня 2010 року її син, ОСОБА_7, придбав
легковий автомобіль марки «БМВ 330і»,
реєстраційний номер НОМЕР_1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року її син помер. 28 лютого
2011 року вона звернулась до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини. 16 січня 2011 року
ОСОБА_6 (дружина покійного) з
невстановленою особою, зняла з обліку
спірний автомобіль та 17 січня
2011 року оформила довіреність на право
розпорядження вказаним автомобілем. 24
січня 2011 року ОСОБА_6 оформила в порядку
передоручення довіреність на
розпорядження вказаним автомобілем на
ім'я ОСОБА_4, яка продала автомобіль
ОСОБА_8, який у свою чергу продав
автомобіль ОСОБА_5 Посилаючись на те, що
після смерті сина, вона як єдиний
спадкоємець, є власником всього майна
спадкодавця, яке належало йому на
момент смерті, ОСОБА_6 заволоділа та
розпорядилася спірним автомобілем без
її дозволу та відома, використовуючи
при цьому підроблені документи,
вважала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не
мали права вчиняти будь-яких
правочинів щодо спірного автомобіля
без її згоди. Однак, ОСОБА_4 уклала
договір купівлі-продажу спірного
автомобіля із ОСОБА_1, тому указаний
договір вважала нікчемним та таким, що
не потребує визнання судом недійсним.
Оскільки договір про купівлі-продаж
спірного автомобіля укладено між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є нікчемним, тому
спірний автомобіль слід витребувати у
ОСОБА_5 Також діями ОСОБА_6 їй завдано
моральну шкоду, яка виразилася у
душевних стражданнях.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 20
січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 7 травня 2014 року, позов
ОСОБА_2 задоволено частково.
Витребувано у ОСОБА_5 та зобов'язано
передати у володіння ОСОБА_2
автомобіль марки «БМВ 330і», 2004 року
випуску, чорного кольору, номер кузова
НОМЕР_2. Визнано за ОСОБА_2 право
власності на вищевказаний автомобіль.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 3 вересня 2014
року рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 20
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 7 травня 2014
року залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 вересня 2014 року, з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема положень ст. ст. 203, 215, 228, 388 ЦК
України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, заявник
наводить ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 4 квітня 2012 року, ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 жовтня 2012 року, рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 вересня 2013 року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин.

Із доданих до заяви судових рішень суду
касаційної інстанції випливає різне
визначення предмета регулювання
правових норм, різні підстава та зміст
позовних вимог й різні фактичні
обставини у порівнянні з ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 вересня 2014 року, а тому у
допуску справи до провадження
необхідно відмовити.

Керуючись статтею 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску справи за заявою ОСОБА_1 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 вересня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_5 про відшкодування
моральної шкоди, визнання недійсним
договору, витребування майна,
зобов'язання вчинити дії та визнання
права власності до провадження
Верховного Суду України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. ХоптаСудді:М.К. Гримич
А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А. Черненко