АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7301/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - Таран Н.Г.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, та
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра», яка подана
представником ФЕДОРЕНКОМ Сергієм
Вікторовичем, на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 14 квітня 2014
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

встановила:

В липні 2012 року позивач ПАТ
«Комерційний банк «Надра» звернувся до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення заборгованості у розмірі
45 916, 26 доларів США, що в еквіваленті
становить 366 939 грн. 82 коп. В заяві про
уточнення позовних вимог представник
позивача просив стягнути з відповідача
заборгованість станом на 05.02.2014 року в
розмірі 43 014,52 долари США.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 14 квітня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Комерційний Банк «Надра» суму
заборгованості станом на 05.02.2014 року в
розмірі 34170,85 доларів США та 3219 грн.
сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 через свого представника -
ОСОБА_3 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права.

Зазначав, що ним щомісячно
здійснювались платежі в розмірі 700
доларів США у строки, визначені
кредитним договором, проте враховуючи
специфіку роботи банківської системи,
прив'язки останньої до операційних
годин, платежі були отримані позивачем
на декілька днів пізніше, ніж була
здійснена фактична оплата. Така
обставина стала підставою для
нарахування банком штрафних санкцій,
що є порушенням умов договору та вимог
закону.

Таку саму позицію висловив судовий
експерт Пилипенко В.В. під час надання
усних роз'яснень щодо складеного ним
висновку від 12 грудня 2013 року. Так,
експерт зазначив про те, що у зв'язку із
вчиненням дій позивачем щодо
перекидання сплачених апелянтом
грошових коштів з одного рахунку на
інший, визначити дійсну суму боргу
важко, а також пояснив, що штраф, пеня та
комісія, на його думку, взагалі не
повинні стягуватись. Проте отримані
від судового експерта Пилипенка В.В.
усні пояснення суд першої інстанції
розцінив як вихід за межі економічного
дослідження розміру заборгованості
апелянта та не взяв їх до уваги. Однак,
надання судовим експертом усного
висновку, щодо нарахування та
стягнення штрафу, пені та комісії є
його прямим обов'язком, а не виходом за
межі економічного дослідження.

Крім того, вимога щодо нарахування та
стягнення з відповідача штрафу за
порушення умов договору саме в частині
нестрахування автомобіля в страхових
компаніях акредитованих банком є
неправомірною та такою, яка не підлягає
задоволенню з огляду на відсутність
порушення п. 5.2. договору відповідачем
та дискримінаційного характеру такої
вимоги з огляду на положення Закону
України «Про захист прав споживачів».

Також, суд першої інстанції прийшов до
висновку про стягнення пені за
прострочення сплати кредиту та штрафу
за порушення умов кредитного договору,
однак пеня та штраф є різновидами
неустойки, тобто одним і тим самим
видом юридичної відповідальності, а не
окремими видами штрафних санкцій, а
тому не можуть бути застосовані
одночасно, оскільки це призведе до
застосування подвійної
цивільно-правової відповідальності
одного і того ж виду за одне і те саме
порушення договірного зобов'язання.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ПАТ «Комерційний Банк
«Надра» - Федоренко С.В. подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким змінити рішення суду та
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Зазначав, що оскільки строк кредитного
договору закінчується 17.10.2014 року, то
відсотки за користування відповідачем
кредитом не зупиняються, а тільки
нараховуються на інший рахунок, що в
банківській системі має поняття
безнадійні відсотки. З розрахунку
заборгованості за кредитним договором
вбачається, що відсотки нараховані за
весь період за кожен місяць відповідно
до умов кредитного договору з
урахуванням всіх виплат по кредиту та
станом на 05.02.2014 року разом в сумі
становлять 9429,25 доларів США. Під
розрахунком вказана сума розбивається
на безнадійні відсотки - 4675,71 доларів
США та прострочені відсотки - 4753,38
доларів США.

Крім того, суд першої інстанції на
власний розсуд взяв на себе обов'язок
зменшити розмір неустойки без заяви
відповідача та не врахував той факт, що
станом на 05.02.2014 року розмір
заборгованості відповідача став
значно більшим, а тому відповідно і
розмір неустойки став більшим.

В судовому засіданні представник
позивача ПАТ КБ «Надра» Масленнікова
Т.М. підтримала апеляційну скаргу
позивача та просила задовольнити,
апеляційну скаргу відповідача просила
відхилити.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в
судовому засіданні підтримала
апеляційну скаргу відповідача та
просила задовольнити, апеляційну
скаргу позивача просила відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
представник позивача ПАТ КБ «Надра»
посилався на невиконання відповідачем
ОСОБА_2 умов кредитного договору
«Автопакет» №260/П/19/2007-840, укладеного 19
жовтня 2007 року між сторонами,
відповідно до умов якого позивач надав
відповідачу у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості та платності грошові кошти
в сумі 35170 доларів США на придбання
автотранспортного засобу зі сплатою 12,5
% відсотків річних з кінцевим терміном
повернення кредиту 17 жовтня 2014 року.

Згідно п. 3.1.1. кредитного договору
«Автопакет» для забезпечення
належного виконання зобов'язань, що
випливають з умов договору відповідач
передав у заставу придбаний
автотранспортний засіб.

16 грудня 2009 року між позивачем та
відповідачем укладено додаткову угоду
№ 1, у якій домовились викласти
кредитний договір у новій редакції.

31 серпня 2010 року між позивачем та
відповідачем укладено додаткову угоду
№ 2 до кредитного договору № 260/П/19/2007-840
від 19 жовтня 2007 року, у якій домовились
викласти кредитний договір у новій
редакції.

Згідно з п. 1.1. додаткової угоди № 2
щомісячна сума мінімального
необхідного платежу складає 655 доларів
США. Відповідно до п. 1.1.1 додаткової
угоди №2 відповідач сплачує необхідний
платіж у повному обсязі згідно додатку
(графіку) до цієї угоди до кінцевого
терміну повернення кредиту. При цьому
відповідачу надається відстрочення по
сплаті кредиту протягом 6 місяців з
вересня 2010 року по лютий 2011 року.
Починаючи з лютого 2011 року, відповідач
сплачує суму в розмірі відстрочених
протягом зазначеного в абз. 1 п. 1.1.1.
періоду платежів та комісію за
консультації по кредитних операціях у
розмірі 0,75 % згідно додатку (графіку) до
додаткової угоди №2.

Відповідач взяті на себе зобов'язання
по виплаті кредитних коштів у строки
визначені Кредитним договором не
виконує, внаслідок чого утворилась
заборгованість.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення суми заборгованості по
кредиту (тіла кредиту), суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до наданих банком розрахунків залишок
непогашеного кредиту становить 24 351,87
доларів США як станом на 22.05.2012 року, так
і станом на 05.02.2014 року, і зазначений
розмір основної заборгованості
підтверджуються висновком
судово-економічної експертизи від
12.12.2013 року, проведеної експертом
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз Пилипенко
В.В.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
вважає його законним , обґрунтованим,
обставини щодо наявності саме такого
розміру заборгованості по кредиту
доведені належними та допустимими
доказами.

Як вбачається із наданого позивачем
розрахунку станом на 05.02.2014 року ( а.с. 242,
том 2), в ньому зазначені усі платежі
відповідача по кредиту, загальна сума
сплаченого кредиту становить 10 818,13
доларів США, тому заборгованість
складає: 35170 - 10 818,13 = 24 351,87 доларів США.

Відповідно до вказаного розрахунку,
останній платіж, частина суми з якого
була зарахована на погашення кредиту,
було здійснено відповідачем 11.12.2009
року. Додатковою угодою № 2, укладеною
між сторонами 31 серпня 2010 року, було
викладено кредитний договір
«Автопакет» у новій редакції та
затверджено графік погашення кредиту.
Як вбачається із зазначеного графіку
від 31.08.2010 року, погодженого та
підписаного позичальником ОСОБА_2, сума
необхідних платежів по кредиту
становить залишок кредиту в розмірі 24
351,87 доларів США.

Таким чином, підписавши зазначену
додаткову угоду № 2 від 31.08.2010 року та
графік до неї, відповідач погодився із
розміром залишку кредиту, а тому
доводи апелянта ОСОБА_2 щодо
неправильного розподілу банком
сплачених позичальником коштів на
погашення відсотків та кредиту у
період 2007 - 2009 роки - колегія суддів
вважає безпідставними.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст.1048 цього Кодексу.

Оскільки останній платіж по кредиту
відповідачем було здійснено 11.12.2009
року, по відсотках - 17.02.2011 року,
звернення банку з позовом до суду 17.07.2012
року з вимогою про дострокове
погашення кредиту та нарахованих
процентів є правомірним, і висновки
суду першої інстанції в цій частині є
правильними.

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення заборгованості по
відсотках, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Відповідно до п.1.1.3.1 кредитного
договору, нарахування відсотків за
користування кредитом здійснюється за
фактичну кількість днів у періоді
(28-29-30-31/360) на залишок заборгованості.
При розрахунку відсотків враховується
день надання та не враховується день
погашення кредиту.

Відповідно до наданого позивачем
розрахунку станом на 05.02.2014 року, ОСОБА_2
нараховано відсотки, які складаються з
прострочених відсотків в розмірі 4753,38
доларів США та безнадійних відсотків -
4675,87 доларів США.

Оскільки умовами кредитного договору
не передбачена сплата безнадійних
відсотків, жодного правового
обґрунтування вказаного виду
відсотків не надано, тому суд першої
інстанції дійшов висновку, що відсотки
в розмірі 4675,87 доларів США, зазначені
банком як безнадійні, стягненню з
відповідача на користь позивача не
підлягають, та стягнув відсотки в
розмірі 4753,38 доларів США .

Однак колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
часткового задоволення вимог про
стягнення відсотків, оскільки такі
висновки не відповідають обставинам
справи та нормам матеріального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові в розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з наданого позивачем
розрахунку заборгованості станом на
22.05.2012 року, загальна сума нарахованих
процентів за період з 19.10.2007 року по
21.05.2012 року становить 15 164,59 доларів США,
з них позичальником сплачено 9 794,17
доларів США, тому заборгованість
становить 5370,42 доларів США.

З розрахунку станом на 05.02.2014 року
вбачається, що 05.12.2013 року
позичальником було внесено платіж,
який банком зараховано на погашення
відсотків, на суму 1217,59 доларів США; за
період з 22.05.2012 року по 04.02.2014 року
позичальнику за користування кредитом
було нараховано проценти в сумі 5 276,42
долари США.

Таким чином, залишок несплачених
процентів складає: (15 164,59 + 5276,42) - (9794,17 +
1217,59) = 20 441,01 - 11 011,76 = 9 429,25 доларів США.

Наявний у матеріалах справи висновок
судово-економічної експертизи від
12.12.2013 року № 7436/13-45, яким визначено, що
за період з 19.10.2007 року по 21.05.2012 року
позичальником було сплачено відсотків
на загальну суму 12 126,98 доларів США ( а не
9794,17 доларів США , як у розрахунку
позивача) - колегія суддів вважає у цій
частині необґрунтованим, оскільки він
суперечить наявній у матеріалах справи
виписці з особового рахунку
позичальника ( а.с. 113- 177).

При співставленні зазначеної виписки
із наведеними експертом розрахунками,
вбачається, що окремі платежі по
відсотках були враховані експертом у
подвійному розмірі, оскільки
необґрунтовано враховано на погашення
заборгованості суми, відображені у
виписці як суми відсотків, що
перенесені банком із нарахованих на
прострочену заборгованість.
(Наприклад, 25.04.2008 року - 352,32 доларів США,
28.05.2008 року - 38,79 доларів США, 26.01.2010 року
- 262,21 долар США, 23.02.2010 року - 236,76 доларів
США, 22.04.2010 року - 262,14 доларів США і т.д.).

Висновок суду першої інстанції про те,
що відсотки у розмірі 4675,87 доларів США
стягненню з відповідача на користь
позивача не підлягають, оскільки
банком не надано правового
обґрунтування такого виду відсотків як
безнадійні, - колегія суддів вважає
необґрунтованим, оскільки в тому ж
розрахунку, що покладений судом в
основу рішення, визначено загальну
заборгованість за процентами - 9 429,25
доларів США.

Нарахування банком відсотків на інший
рахунок після пред'явлення позову до
суду та їх кваліфікація як
«безнадійні» - не мають правового
значення для вирішення справи,
оскільки обов'язок позичальника
сплачувати проценти за користування
чужими грошовими коштами встановлено
як кредитним договором у розмірі 12,5 %
річних, так і ст. 536, 1054 ЦК України, і
підстав для звільнення від сплати
процентів чинне законодавство не
містить.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що банком невірно було
здійснено розподіл сплачених ним
платежів, а також, що зазначені у
розрахунку заборгованості платежі не
відповідають наявним у нього
квитанціям, - колегія суддів вважає
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки при співставленні платежів у
наданих позивачем копіях квитанцій із
розрахунком заборгованості, де
відображено дату, суму, призначення
кожного платежу, вбачається, що усі
платежі, згідно з наданими позивачем
копіями квитанцій, знайшли
відображення у розрахунку
заборгованості.

Невідповідність в окремих випадках
платежів, зазначених у квитанціях,
сумі платежів у розрахунку
заборгованості пояснюється тим, що
платежі на погашення кредиту та
відсотків здійснювались ОСОБА_2 як
поповнення готівкою поточного
карткового рахунку. Як вбачається з
наданого представником ПАТ КБ «Надра»
поточного звіту за операціями по
поточному ( картковому) рахунку ОСОБА_2,
у період з 30.10.2007 року по 03.12.2008 року
банком щомісяця списувалась комісія за
обслуговування тарифного пакету
послуг в розмірі 19,9 доларів США ( а.с. 90 -
92, том 3).

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про обґрунтованість
доводів апеляційної скарги
представника ПАТ КБ «Надра» щодо
необхідності стягнення заборгованості
за процентами у повному розмірі, а тому
рішення суду про часткове задоволення
позовних вимог про стягнення відсотків
на суму 4753, 38 доларів США підлягає
скасуванню, з ухваленням у цій частині
нового рішення про стягнення
заборгованості по відсотках у повному
обсязі - на суму 9 429,25 доларів США.

Представник апелянта ПАТ КБ «Надра»
посилається в апеляційній скарзі на те,
що на вимогу суду позивачем було надано
уточнені позовні вимоги, без врахувань
умов додаткової угоди № 1 та додаткової
угоди № 2, тому при ухваленні рішення
судом не були враховані позовні вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
штрафних санкцій за порушення умов
додаткової угоди № 2, відповідно до п. 5.2
та п. 5.3. на загальну суму 14462,73 доларів
США, а також комісії за консультаційні
послуги, передбаченої п. 1.1.1. в розмірі
182,64 доларів США.

Проте такі доводи колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки
відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Частиною 2 ст. 31 ЦПК України передбачено
право позивача протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог чи відмовитись
від позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
загальний розмір позовних вимог банку
при зверненні до суду 17.07.2012 року
становив 45 916,26 доларів США. До цієї суми
заборгованості позивач включив:
заборгованість за кредитом - 24 351,87
доларів США, заборгованість по сплаті
відсотків - 5370,42 долари США, комісію за
консультаційні послуги - 182,64 долари
США, пеню - 1548,6 доларів США, штраф за
порушення умов кредитного договору 14
462,73 ( 1217,59 + 13 245,14) доларів США.

В заяві про уточнення позовних вимог
від 20.03.2014 року ( а.с. 240-243, том 2) з доданим
розрахунком заборгованості, позивач,
посилаючись на право зменшити позовні
вимоги відповідно до ст. 31 ЦПК України,
зазначив: «вважаємо за доцільне
зменшити розмір заявлених позовних
вимог з наданням відповідного
розрахунку» та просив стягнути з
відповідача загальну суму
заборгованості 43 014,52 доларів США, яка
складається з: заборгованості за
кредитом - 24 351,87 доларів США,
заборгованості по сплаті відсотків -9
429,25доларів США, пені - 5716,4 доларів США,
штрафу - 3517 доларів США.

Вимог про стягнення комісії 182,64 долари
США та штрафу на суму 13 245,14 доларів США
уточнена позовна заява не містить. У
разі, якщо б такі вимоги були позивачем
заявлені, то загальна сума вимог
становила б 56 442,3 доларів США, проте
матеріали справи не містять уточненої
позовної заяви на таку суму
заборгованості.

У заяві від 20.03.2014 року представник
позивача чітко визначив: «загальна
сума заборгованості - 43 014,52 доларів
США», яка відповідає доданому
розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги
позивача у цій частині
необґрунтованими, оскільки суд першої
інстанції дотримався вимог
процесуального закону і розглянув
справу в межах заявлених позовних
вимог, як передбачено ч. 1 ст. 11 ЦПК
України.

Позовні вимоги банку про стягнення
пені на суму 5716,4 доларів США задоволені
судом першої інстанції частково, на
суму 1548,6 доларів США.

Задовольняючи частково зазначені
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що в уточненій позовній
заяві представник банку просив
стягнути пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожен день
прострочення на загальну суму 5716,4
доларів США. Проте розрахунку
зазначеної суми пені представником
банку не надано, а тому за відсутності
доказів нарахування зазначеної суми
неустойки підстави для її стягнення -
відсутні. Тому суд дійшов висновку про
можливість стягнення пені у розмірі
1548,6 доларів США, яка була визначена
розрахунком заборгованості станом на
22.05.2012 року.

Колегія суддів погоджується із
зазначеним висновком суду, вважає його
законним і обґрунтованим, а доводи
апеляційної скарги позивача висновків
суду в цій частині не спростовують. При
цьому в суді апеляційної інстанції
представниками позивача також не було
надано розрахунку пені на суму 5716,4
доларів США.

Доводи апеляційної скарги відповідача
ОСОБА_2 про відсутність підстав для
стягнення пені, оскільки банк невчасно
зараховував сплачені ним платежі на
рахунок погашення кредиту, колегія
суддів вважає безпідставними,
оскільки вони суперечать обставинам
справи та наявним у справі доказам. Так,
платежі по кредиту відповідач
здійснював протягом 2007-2009 років, з
травня 2010 року він погашав лише
проценти, сплативши останній платіж
17.02.2011 року в сумі 165 доларів США.

Тоді як вбачається з розрахунку пені
за прострочення сплати мінімального
платежу, вона нарахована за подвійною
обліковою ставкою НБУ - 15% річних за
кожен день прострочення за інший
період - з 22.05.2011 року по 21.05.2012 року, що
відповідає умовам договору та вимогам
закону.

Висновок експертизи щодо відсутності
підстав для стягнення штрафів та пені
правильно не було прийнято до уваги
судом першої інстанції, висновку у цій
частині судом надана належна правова
оцінка. Крім того, період внесення
позивачем платежів, який був предметом
перевірки експертизи, не співпадає із
періодом нарахування пені, який
розпочинається після повного
припинення сплати відповідачем
платежів по кредиту та процентах.

Отже, доводи апеляційних скарг
позивача та відповідача висновків суду
першої інстанції в частині стягнення
пені у розмірі 1548,6 доларів США - не
спростовують, а тому оскаржуване
рішення у цій частині та в частині
відмови у стягненні решти суми пені -
необхідно залишити без змін.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення з відповідача штрафу у
розмірі 3517 доларів США, суд першої
інстанції виходив з того, що пунктом 5.2
кредитного договору передбачено, що у
випадку порушення вимог п.п.4.3.1., 4.3.2, 4.3.7,
4.3.9, 4.3.10 цього договору позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 10% від суми кредиту, визначеної
у п.1.1 цього договору за кожен випадок.
Тому судом визнано обґрунтованими
позовні вимоги про стягнення штрафу в
зазначеному розмірі за те, що позивач
не страхував автомобіль, який є
предметом застави, в акредитованих у
банку страхових компаніях.

Однак погодитись із такими висновками
у повному обсязі неможливо, враховуючи
наступне. Так, пунктом 5.2 кредитного
договору дійсно передбачений штраф у
розмірі 10% від суми кредиту за
викладені у цьому пункті порушення.

Разом з тим, відповідно до умов
додаткової угоди № 2 від 31 серпня 2010
року, якою кредитний договір
викладений у новій редакції, пункт 5.2
договору передбачає штраф за вказане
порушення у розмірі 5% від суми залишку
по кредиту, розрахованої на день
порушення умов цього договору.

Відповідно до наявного у матеріалах
справи розрахунку ( а.с. 9, том 1) штраф за
порушення зазначених умов договору,
згідно з п.5.2 договору, становить суму :
24 351,87 х 5% = 1217,59 доларів США.

Заперечуючи проти стягнення
зазначеного штрафу, відповідач в
апеляційній скарзі зазначив, що
вказаний пункт договору не можу бути
застосований, оскільки відповідно до
положень п.п.4 п. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
вимога банку щодо страхування
автомобіля лише в страхових компаніях,
акредитованих банком, є
дискримінаційною та несправедливою
умовою по відношенню до споживача.

Проте такі доводи колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки зазначений
пункт договору не визнаний в
установленому законом порядку
недійсним. Доказів, які б спростовували
обставини, що стали підставою для
застосування штрафу, відповідачем суду
не надано.

Доводи апеляційної скарги
відповідача про неможливість
застосування штрафу з тих підстав, що з
урахуванням стягнення пені, для
відповідача настане подвійна
відповідальність, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
зазначені пеня та штраф нараховані за
різні види порушень умов договору.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові № 6-116цс13 від 06.11.2013 року, у
разі встановлення у договорі різних
видів цивільно-правової
відповідальності за різні порушення
його умов, одночасне застосування
таких заходів відповідальності не
свідчить про недотримання положень,
закріплених у ст. 61 Конституції України
щодо заборони подвійної
цивільно-правової відповідальності за
одне і те саме порушення.

Таким чином, апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню
частково, розмір штрафу підлягає
зменшенню, відповідно до умов
кредитного договору в редакції
додаткової угоди № 2 від 31.08.2010 року, до
розміру 1217,59 доларів США.

Обґрунтованих доводів щодо наявності
підстав для відмови у позові в повному
обсязі, як просить апелянт ОСОБА_2,
апеляційна скарга відповідача не
містить, решта доводів його
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржуване
рішення підлягає скасуванню в частині
стягнення заборгованості в розмірі 34
170,85 доларів США, з ухваленням нового
рішення про стягнення заборгованості
на загальну суму станом на 05.02.2014 року в
розмірі 36 547,31 доларів США, що
складається із : заборгованості по
кредиту 24 351,87 доларів США;
заборгованості по відсотках - 9429,25
доларів США, пені за прострочення
сплати кредиту - 1548,6 доларів США та
штрафу за порушення умов п.5.2 договору -
1217,59 доларів США.

В іншій частині оскаржуване рішення
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 14 квітня 2014 року - скасувати
в частині задоволення позовних вимог
ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення
суми заборгованості станом на 05.02.2014
року в розмірі 34 170,85 доларів США та
ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту:

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк «Надра»
суму заборгованості станом на 05.02.2014
року в розмірі 36 547 ( тридцять шість
тисяч п'ятсот сорок сім ) доларів США 31
цент.

В іншій частині рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 14 квітня 2014
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: