Ухвала

іменем україни

04 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М., Фаловської
І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Хрещатик» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третя особа: товариство з обмеженою
відповідальністю «Феротехнології»,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 25 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«Хрещатик» (далі - ПАТ «КБ «Хрещатик»)
звернулося до суду з указаним позовом
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12
травня 2008 року між ВАТ «КБ «Хрещатик»,
правонаступником якого є ПАТ «КБ
«Хрещатик», і товариством з обмеженою
відповідальністю «Феротехнології»
(далі - ТОВ «Феротехнології»
укладено договір кредитної лінії,
відповідно до умов якого банк надав
третій особі у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
використання грошові кошти у формі
невідновлюваної лінії з лімітом
кредитування у розмірі 850 000 грн. зі
сплатою 11 % річних з кінцевим терміном
повернення до 11 травня 2009 року
відповідно до графіку погашення.
Вподальшому додатковим договором
збільшено процентну ставку за
користування кредитом до 25 % річних з
кінцевим терміном повернення до 11
листопада 2009 року. Для забезпечення
належного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором між
сторонами укладено іпотечний договір
від 12 травня 2008 року,
відповідно до умов якого відповідачі
передали в іпотеку позивачу належне їм
на праві власності нерухоме майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1, з заставною
вартістю предмета іпотеки у розмірі 1 180
000 грн. Оскільки ТОВ «Феротехнології»
не виконало умови кредитного договору,
у нього утворилась заборгованість
перед банком у розмірі 499 416,46 грн.
Враховуючи викладене, позивач просив
звернути стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення боргу за кредитом.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 25 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
20 березня 2014 року, позов задоволено. З
метою погашення заборгованості за
договором кредитної лінії від 12 травня
2008 року звернуто стягнення на предмет
іпотеки, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, а
саме квартиру АДРЕСА_1, яка передана в
іпотеку ПАТ «КБ «Хрещатик» згідно
іпотечного договору від 12
травня 2008 року. За рахунок коштів,
отриманих від реалізації на прилюдних
торгах заставленого майна, зобов'язано
задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Хрещатик»
за договором кредитної лінії від 12
травня 2008 року в розмірі 499 416,45 грн.
Початкову ціну реалізації вказаної
квартири на прилюдних торгах
встановлено на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності на стадії оцінки
майна під час проведення виконавчих
дій. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5
- ОСОБА_6 просить скасувати рішення
місцевого та ухвалу апеляційного
судів, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права, та просить
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій, дослідивши докази в справі й
давши їм належну правову оцінку, дійшли
обґрунтованого висновку та правильно
виходили з наявності правових підстав
для задоволення позовних вимог,
оскільки на день ухвалення судового
рішення передана іпотекодавцями
квартира залишалась обтяжена іпотекою,
позичальник не виконав договірні
зобов'язання по кредитному договору
перед банком і не виконує рішення суду
про стягнення заборгованості по
кредитному договору.

Разом з тим, доводи касаційної скарги,
що ненаправлення банком іпотекодавцю
та / або боржнику письмової вимоги про
погашення боргу є підставою для
відмови у задоволенні даного позову, не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення / вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 25 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.М.
Фаловська