05112014 ОСОБА_1 ОСОБА_4
Києво-Святошинський районний суд
Київської області м. Київ вул.
Справа № 369/7996/14-ц
провадження 2/369/3310/14
РІШЕННЯ

Іменем України

05.11.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року позивачка звернулась
до суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивувала тим, що вона є спадкоємицею
після смерті її батька ОСОБА_5 За
судовим рішенням в рахунок погашення
боргу ОСОБА_5 в розмірі 80 000 грн.
накладено стягнення на житловий
будинок АДРЕСА_1 Іллінецького району
Вінницької області. При цьому суди
посилались на укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 договір позики від 10 червня 2006
року. При розгляді справи, вона
неодноразово звертала увагу суду на те,
що підпис в договорі позики не належить
її покійному батьку, тобто даний
договір є підробленим. Її клопотання
про призначення експертизи залишалось
незадоволеним. В подальшому вона
зверталась щодо порушення
кримінальної справи. За постановою
слідчого була проведена почеркознавча
експертиза, яка встановила, що підпис
від імені ОСОБА_5 на договорі позики від
10 червня 2006 року виконаний не ОСОБА_5, а
іншою особою з ретельним наслідуванням
підпису ОСОБА_5 Оскільки оспорюваний
правочин не підписувався померлим,
тому він підлягає визнанню його
недійсним.

Просила суд визнати договір
позики від 10 червня 2006 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5 недійсним.

У судовому засіданні позивачка
позовні вимоги підтримала. Просила
задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач
та представник відповідача проти
позову заперечували. Просили відмовити
в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення осіб,
які приймали участь у розгляді справи,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку про відмову в задоволенні
позову з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (сума позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

При розгляді справи судом встановлено,
що 10 червня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено договір позики.

У п. 1, 4 договору вказано, що
позикодавець передає позичальнику у
позику грошові кошти в сумі 80 000 грн., а
позичальник зобов'язується повернути
позику в строк до 10 червня 2011 року.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неподаткового мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 01 грудня 2011 року
звернено стягнення на майно ОСОБА_1, а
саме на будинок АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_4, в розмірі 80 000 грн. в рахунок
погашення боргу ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням колегії судді Апеляційного
суду Вінницької області від 31 травня 2013
року рішення районного суду змінено та
накладено стягнення на майно ОСОБА_1, а
саме на будинок АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_4, в межах суми боргу, в розмірі 80
000 грн., у рахунок погашення боргу
ОСОБА_5.

При розгляді даних справ судами з
врахуванням поданих сторонами доказів
було встановлено, що відповідно до
договору позики від 10 червня 2006 року
ОСОБА_4 позичив своєму брату ОСОБА_5
грошові кошти в сумі 80 000 грн. строком до
10 червня 2011 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_5 помер. Грошові кошти, що були
позичені позичальником, повернути не
були. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась
спадщина на будинок АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
судочинства, а також інтересам держави
та суспільства, його моральним засадам.
Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено.

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» вказано, що відповідно до
частини першої статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено. У зв'язку з цим судам
необхідно правильно визначати момент
вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК
тощо). Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК не є вчиненим також правочин у
разі нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

На підтвердження своїх позовних вимог
ОСОБА_1 подала суду висновок експерта
№150/151/14-21 від 18 лютого 2014 року
Вінницького відділення КНДІСЕ. З
поданого висновку вбачається, що він
проведений на підставі
електрофотокопії договору позики від 10
червня 2006 року та досліджуваний підпис
від імені ОСОБА_5 на ньому виконаний не
самим ОСОБА_5, а іншою особою із
ретельним наслідуванням підпису
ОСОБА_5

Даний висновок суд до уваги не бере,
оскільки він проведений на підставі
електрофотокопії договору, а не на
підставі оригіналу документу, що не
передбачено вимогами п.1.1
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень, затверджених наказом
Міністерства юстиції України від 08
січня 1998 року. Крім того, з листа КНДІСЕ
від 27 жовтня 2014 року вбачається, що
експерти Вінницького відділення
КНДІСЕ допустили порушення вимог
нормативно-правових актів та
методичних рекомендацій, висновок має
недоліки, що могло вплинути на
результати дослідження. Твердження
позивача, що відповідач ОСОБА_4
навмисно утримує в себе оригінал
договору, суд оцінює критично, оскільки
доказів цим обставинам суду подано не
було.

Також суд враховує обставини,
встановлені при розгляді цивільної
справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу, тобто обставини,
встановлені судовим рішенням. Так, при
розгляді справи були допитані свідки.
Зокрема, з показів свідка ОСОБА_6 судом
встановлено, що літом 2006 року він був
присутній при тому як ОСОБА_4 передавав
ОСОБА_5 велику суму грошових коштів.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Відповідно до ст.
60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Інших доказів на підтвердження своїх
доводів позивачем суду не надано.
Посилання ОСОБА_1, що навіть з
наглядного сприйняття підписи
різняться, суд до уваги не бере,
оскільки дані обставини мають
встановлюватись експертами.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись постановою Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», ст.ст.
202-215, 328, 391, 655 ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України,
-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про визнання договору недійсним -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич