УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Іваненко Ю.Г.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Калінінського
районного суду м. Донецька від 22 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
від 16 липня 2007 року б/н в сумі 13 466 грн 49
коп.

Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 22 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 27 лютого 2014 року, стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 13 466 грн
49 коп. заборгованості за кредитним
договором від 16 липня 2007 року.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судом першої інстанції установлено, що
16 липня 2007 року між сторонами укладений
договір карткового кредиту б/н на суму 2
500 грн з фіксованим лімітом 3 тис. грн з
базовою процентною ставкою 3 % на місяць
із розрахунку 360 днів на рік.

Відповідно до п. 6 договору відповідач,
ознайомившись з Умовами та правилами
надання банківських послуг (далі -
Умови), прийняв на себе зобов'язання
погашати заборгованість за кредитом.

Строк дії кредитного ліміту співпадає
зі строком дії картки. Прийняті на себе
зобов'язання відповідач виконував
неналежним чином, в результаті чого
станом на 30 вересня 2013 року в нього
утворилася заборгованість в розмірі 13
466 грн 49 коп., яка складається із
заборгованості за кредитом - 2 796 грн 26
коп.; заборгованості за процентами за
користування кредитом - 9 552 грн 78 коп.,
штрафу (фіксована частина) - 500 грн,
штрафу (процентна складова) - 617 грн 45
коп.

Суд, задовольняючи позов, виходив із
того, що не встановлено факту
надходження від відповідача до банку
інформації про припинення договірних
відносин, що підтверджено ОСОБА_3, з
огляду на те, що згідно з п. 9.3 Умов
картрахунок відкритий на необмежений
термін, за винятком настання випадків,
передбачених п. п. 9.6, 9.7, а згідно з п. 9.12
договір діє протягом 12 місяців з дня
його підписання. Якщо протягом даного
строку ні одна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично лонгується
на такий же термін.

Доводи відповідача щодо спливу
позовної давності судом відхилені з
огляду на те, що умови кредитного
договору передбачали, що строк дії
картки та строк дії кредитного
договору поновлюються кожного разу зі
спливом терміну дії картки. Із
письмовою заявою про розірвання
договору ОСОБА_3 не звертався, тому
договір автоматично пролонговувався.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення,
зазначав, що доводи ОСОБА_3 про сплив
позовної давності є безпідставними, як
і доводи про факт видачі 23 вересня 2009
року та скасування 04 грудня 2009 року
судового наказу про стягнення
заборгованості із відповідача.

Проте з висновками судів погодитися не
можна з таких підстав.

Судом установлено, що 16 липня 2007 року
між сторонами укладений договір
карткового кредиту б/н на суму 2 500 грн з
фіксованим лімітом 3 тис. грн з базовою
процентною ставкою 3 % на місяць із
розрахунку 360 днів на рік. Строк дії
кредитного ліміту співпадає зі строком
дії картки.

З матеріалів справи вбачається, що у
січні 2014 року ОСОБА_3 подав до суду
заяву про застосування позовної
давності, зазначаючи, що 23 вересня 2009
року за заявою банку Калінінським
районним судом м. Донецька видано
судовий наказ про стягнення з нього 3 977
грн 62 коп. боргу за кредитним договором
від 16 липня 2007 року. Ухвалою суду від 04
грудня 2009 року судовий наказ
скасований на підставі заяви ОСОБА_3

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено,
що позовна давність переривається у
разі пред'явлення особою позову до
одного із кількох боржників, а також
якщо предметом позову є лише частина
вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

Відхиляючи доводи відповідача про
сплив позовної давності, суд на
порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України
наведеним положенням ст. 264 ЦК України
оцінки не надав, не врахував, що
звернення до суду із заявою про видачу
судового наказу, на задоволення якої
такий наказ було видано 23 вересня 2009
року, перервало позовну давність у
спірних правовідносинах, із перебігом
нового строку, що розпочався після
зазначеної дати не визначився та
висновків про безпідставність заяви
відповідача дійшов передчасно.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
Законом України «Про здійснення
правосуддя та кримінального
провадження у зв'язку з проведенням
антитерористичної операції»,
розпорядженням голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про визначення територіальної
підсудності справ», колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 22 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 27 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко

Т.О. Писана