Номер провадження: 22-ц/785/7619/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання права власності на
? частину житлового будинку за
набувальною давністю, за апеляційною
скаргою ОСОБА_7, яка діє в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 09 липня 2014 року, -

встановила:

17 грудня 2013р. ОСОБА_3, уточнивши позовні
вимоги звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
права власності на 1/2 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами, що складається з трьох
кімнат, житловою площею 46,1 кв.м.,
загальною площею 66 кв.м., розташований
по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

При цьому посилався на те, що 16 березня
1998р. між ним та відповідачкою ОСОБА_4,
яка діяла в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, було укладено
договір купівлі-продажу житлового
будинку по АДРЕСА_1 який було
зареєстровано на Одеській товарній
біржі. Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 07 травня 2013р. було
визнано дійсним договір
купівлі-продажу 1/2 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 та визнано за ним
право власності на 1/2 частину даного
житлового будинку.

Вважав, що він оплатно та добросовісно
заволодів даним житловим будинком,
продовжує відкрито та безперервно ним
володіти більше 15 років з 16.03.1998р., а
тому просив визнати за ним право
власності на іншу 1/2 частину житлового
будинку за набувальною давністю.

Позивач та його представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги,
просили задовольнити позов.

Представник відповідачів у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
просила відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на те, що договір
купівлі-продажу між сторонами було
зареєстровано 16 березня 1998р.,
правовідносини між сторонами виникли 16
березня 1998р., а отже ст.344 ЦК України не
може бути до них застосована, оскільки
відповідно до прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, її дія
не поширюється на правовідносини, які
виникли раніше 01 січня 2001р. До того ж
позивач відповідно до договору
купівлі-продажу набув право власності,
а оскільки він був власником спірного
житлового будинку, за ним не може бути
визнане право власності за набувальною
давністю, тому що для цього особа має
заволодіти чужим майном, а не бути його
власником.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 09 липня 2014р.
позов ОСОБА_3 задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на
1/2 частину житлового будинку з
надвірними спорудами, що складається з
трьох кімнат, житловою площею 46,1 кв.м.,
загальною площею 66 кв.м., розташований
по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, яка діє в
інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 просить
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 09 липня 2014р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
При цьому посилається на те, що
правовідносини сторін виникли 16
березня 1998р., а тому норми ст.344 ЦК
України не можуть бути застосовані до
цих правовідносин. Правовідносини між
сторонами повинні регулюватися
нормами Глави 16 ЦК України( Правочини).
Крім того, позивач проживав у
спірному будинку після укладання
договору купівлі - продажу тільки до
2006р., протягом восьми років позивач не
проживає у спірному будинку, а також
має постійне місце проживання за
адресою :АДРЕСА_2, тому не має підстав
для визнання за позивачем право
власності на іншу 12 частину
вищевказаного будинку.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача - ОСОБА_2 просив
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, сповіщенні належним чином
про слухання справи, про що в
матеріалах є докази(а.с.87-92). Зважаючи на
вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така
неявка сторін не перешкоджає
апеляційному розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції на
підставі ст.344 ЦК України, дійшов
висновку про те, що ОСОБА_3 у 1998 році
уклав договір купівлі-продажу
житлового будинку по АДРЕСА_1 з цього
часу почав проживати в даному
житловому будинку, продовжує проживати
там і на даний час, а отже добросовісно
заволодів чужим нерухомим майном,
відкрито володіє ним та безперервно
володів ним більше десяти років, тому
суд вважав позовні вимоги такими, що
підлягають задоволенню.

Також суд зазначив, що дія ст.344
ЦК України поширюється на ті
відносини, які виникли до 01 січня 2001
року, зокрема, в даному випадку - з 16
березня 1998 року, з тим лише обмеженням,
що до строку, який дає позивачеві право
на набуття права власності за
набувальною давністю на житловий
будинок, зараховується лише строк з 1
січня 2001 року.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 16 березня
1998р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діяла від
свого імені та від імені ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_8, було укладено договір
купівлі-продажу № 2970, відповідно до
якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купив
житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1(а.с.5-6).

Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 листопада 2010р. за ОСОБА_3 було
визнано право власності на будинок по
АДРЕСА_1(а.с.10).

Додатковим рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду від
02 березня 2011р. було визнано дійсним
договір купівлі-продажу будинку по
АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
яка діяла від свого імені та від імені
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8(а.с.11).

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 07 травня 2013р.
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду від 24 листопада 2010р. та додаткове
рішення від 02 березня 2011р. у частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо
визнання права власності на житловий
будинок та визнання дійсним договору
купівлі-продажу скасовано, визнано
дійсним договір купівлі-продажу 1/2
частини житлового будинку по АДРЕСА_1
та визнано право власності за ОСОБА_3
на 1/2 частину житлового будинку по
АДРЕСА_1 в задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_3 було відмовлено(а.с.12-19).

За змістом рішення апеляційного
суду від 07 травня 2013р., продавець за
договором купівлі - продажу ОСОБА_4 на
час укладання на біржі договору
купівлі - продажу виступала в якості
опікунів неповнолітніх та не мала
права відчужувати будинок без згоди
органу опіки та піклування, а тому
відсутні підстави для визнання дійсним
договору купівлі - продажу 12 частини
та визнання право власності на 12
частину за позивачем на вищевказаний
будинок.

Предметом спору у даній
справі є визнання, в порядку
набувальної давності, права власності
на нерухоме майно, а отже, до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
норми Цивільного кодексу України та
інших законодавчих актів, що діяли на
час виникнення спірних правовідносин з
урахуванням діючих правових норм.

Згідно з ст. 316 Цивільного кодексу
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу
України визначено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 344
Цивільного кодексу України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Вище вказана стаття визначає ознаки
володіння, які є необхідними для
набуття права власності на річ за
набувальною давністю, а саме: володіння
має бути добросовісним, тобто
володілець не знав і не міг знати про
те, що він володіє чужою річчю, інакше
кажучи, обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна;
встановлення характеру володіння
(добросовісне і недобросовісне) при
виникненні спору здійснюється судом з
урахуванням обставин справи, з якої
виникло володіння чужою річчю;
володіння має бути відкритим,
очевидним для всіх третіх осіб, які
повинні мати можливість спостерігати
за ним; володіння має бути безперервним
упродовж визначеним законом строків
(для нерухомого майна - упродовж 10
років, а для рухомого майно - 5 років).

Відтак, суттєвим для виникнення
права власності за набувальною
давністю, крім безперервного
відкритого володіння упродовж 10 років
нерухомим майном, є встановлення
обставин добросовісного заволодіння
таким майном у розумінні приписів ч. 1
ст. 388 Цивільного кодексу України, тобто
коли особа не знала і не могла знати, що
вона заволоділа чужим майном.

З огляду на те, що предметом позову
у даній справі є визнання права
власності на спірне нерухоме майно за
набувальною давністю на іншу 1/2
частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ,
тому насамперед необхідно встановити:

- момент виникнення права
власності за набувальною давністю та
строк володіння;

- характер володіння
(добросовісне, недобросовісне);

- обставини справи, за якими
виникло володіння спірним майном й чи
підпадає це володіння під ознаки
безтитульного (незаконного)
володіння;

- юридичний статус спірного
майна, а саме, чи є це майно чужим для
позивача;

- особу, яка є власником
спірного майна.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, цей Кодекс набирає
чинності з 01.01.2004 року, а пунктом 8 цих
положень встановлено, що правила
статті 344 Цивільного кодексу України
про набувальну давність поширюються,
також, на випадки, коли володіння
майном почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом. Тобто, перебіг
строку володіння майном для визнання
права власності на нього за
набувальною давністю слід рахувати
тільки після 1 січня 2001 року.

Позивач вважав, що він володіє
житловим будинком по АДРЕСА_1 з 16
березня 1998р на підставі договору
купівлі - продажу, укладеного на
Одеській товарній біржі.

Разом з тим, набувальна давність
поширюється на випадки фактичного,
безтитульного (незаконного) володіння
чужим майном. Наявність у володільця
певного юридичного титулу, наприклад,
договору купівлі - продажу, договору
найму, оренди, зберігання тощо,
виключає застосування набувальної
давності.

Матеріалами справи підтверджено,
що позивач знав і свідомо користувався
вищевказаним житловим будинком з
часу укладання договору купівлі -
продажу від 16 березня 1998р.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 07 травня 2013р. за
ОСОБА_3 визнано право власності тільки
на 12 частину вищевказаного будинку.

Таким чином, позивачем не
доведено факту добросовісного
володіння іншою 12 частиною
вищевказаним житловим будинком тому,
що ознакою добросовісного володіння
чужою річчю є те, що володілець не знав
і не міг знати про те, що він володіє
чужою річчю. Натомість, як
підтверджується матеріалами справи,
позивачу було відомо, що він
користується майном, яке належить йому
у вигляді 12 частини на праві власності,
що підтверджено рішенням
апеляційного суду Одеської області
від 07 травня 2013р., яким визнано його
право власності на ? частину
вищевказаного будинку, а друга частина
вищевказаного будинку належить
відповідачам(а.с. 16-19).

Отже, позивач, знаючи
дійсного власника нерухомого майна, а
саме, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не може
бути добросовісним володільцем в
розумінні ч.1 ст. 344 ЦК України на
вищевказану 12 частину будинку.

Наявність між сторонами
укладеного договору купівлі - продажу
від 16 березня 1998р. та рішення суду з
цього приводу , виключає визнання
права власності на це майно за
позивачем за набувальною давністю на
підставі ст.344 ЦК України.

Зокрема, володілець за давністю є
незаконним володільцем, про що
зазначено в ч.1ст.344 ЦК України. Право
власності на стороні володільця за
набувальною давністю виникає поза
волею та незалежно від волі колишнього
власника. При цьому, добросовісне
володіння означає, що особа не знала і
не повинна була знати, що володіє річчю
незаконно.

Позов про право власності за
набувальною давністю не може
пред'являти законний володілець або
особа, яка володіє майном за волею
власника і завжди знала, хто є її
власником.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач знав, що він є
власником спірного будинку у вигляді
12 частини на підставі рішення
апеляційного суду Одеської області
від 07 травня 2013р., а відповідачі є
власниками іншої 12 частини
вищевказаного будинку.

Крім того, право власності за
позивачем на підставі договору
купівлі - продажу від 16 березня 1998р.
визнано дійсним тільки у 12 частини
житлового будинку та визнано за ним
право власності на 12 частину будинку
за рішенням апеляційного суду
Одеської області 07 травня 2013р., що
спростовує вимоги ОСОБА_3 щодо
безперервності та добросовісності
володіння спірним будинком у вигляді 12
частини.

Також усім відповідачам
співвласникам будинку належали лише
ідеальна частка будинку без виділення
її в натурі, тому користування одним із
співвласників, а саме позивачем, усім
будинком не свідчить про те, що він
добросовісно заволодів часткою
будинку, яка належить іншим
співвласникам.

Отже, зі змісту статті 344 ЦК
України, обставинами, які мають
значення для справи, які повинен
довести саме позивач (ч.1 ст. 60 ЦПК
України), є: законність об'єкту
володіння; добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність. Ці
обставини у сукупності позивачем не
доведені, не підтверджуються належними
доказами.

Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Таким чином, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність ознак
володіння позивача спірним житловим
будинком у вигляді 12 частини, які за
змістом ст. 344 ЦК України є необхідними
для набуття позивачем права власності
на 12 частину житлового будинку за
набувальною давністю, дійшла висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову, оскільки
задоволення таких вимог можливе лише
за умов: добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння.

З урахуванням викладеного,
судова колегія дійшла висновку щодо
необхідності скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 у зв'язку з їх
необґрунтованістю та недоказаністю.

Керуючись ст.ст.209,303,307 п.2
ч.1,309,316,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В
И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в
інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 -
задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 09 липня 2014
року - скасувати, постановити нове
рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання права власності на
? частину житлового будинку за
набувальною давністю - відмовити.

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук