АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Кусяк М.Д.

з участю: ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2,
ОСОБА_3 представника ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
інтереси якого за довіреністю
представляє ОСОБА_1, на рішення
Сторожинецького районного суду
Чернівецької області від 07 листопада
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення
перешкод у здійсненні права власності
та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5
до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 третіх осіб
без самостійних вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку, визнання недійсними
довіреностей, -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у
здійсненні права власності.

Зазначав, що на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку від
24 грудня 2013 року він є власником
житлового будинку з надвірними
будівлями, розташованого в АДРЕСА_1. Це
право власності за ним в цей же день
зареєстровано в державному реєстрі
прав на нерухоме майно. Житловий
будинок ним куплено у відповідача

№22-ц/794/1716/14
Головуючий у 1 інстанції Казюк О.О.

Категорія 2/5
Доповідач Перепелюк Л.М.

ОСОБА_4 Після придбання будинку позивач
не може в нього вселитися, оскільки в
ньому залишились проживати
відповідачі ОСОБА_4 (колишній власник)
та ОСОБА_5 (член сім'ї колишнього
власника). Відповідачі чинять йому
перешкоди у користуванні власністю - не
бажають добровільно виселитись з
будинку, звільнити його від своїх
речей.

Вказував, що в зв'язку з тим, що колишній
власник житлового будинку ОСОБА_4
припинив своє право власності на нього,
відчуживши будинок, а право
користування ОСОБА_5, як колишнього
члена сім'ї є похідним від прав
власника цього будинку, позивач на
підставі ст.346 ч.1 п.1 та ст.405 ЦК України
просив зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди у здійсненні права
власності шляхом їх виселення з
житлового будинку в АДРЕСА_1.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися із
зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, третіх осіб без самостійних
вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку,
визнання недійсними довіреностей

Зазначали, що ОСОБА_4 спірний житловий
будинок по АДРЕСА_1 належить на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 11.12.2013 року.
Вважають, що договір купівлі-продажу та
довіреності, на підставі яких цей
договір укладався, слід визнати
недійсними, оскільки волевиявлення на
відчуження будинку у них не було.
Оформляючи довіреність на ім'я ОСОБА_6,
він, ОСОБА_4, мав на увазі, що ОСОБА_6
оформить від його імені заяву про
прийняття спадщини у нотаріуса та буде
займатися необхідним оформленням,
однак, як в подальшому виявилось,
ОСОБА_6 передовірив ОСОБА_7, а останній
продав від його імені ОСОБА_2 спірний
житловий будинок. В жодній із
довіреностей, оформлених приватними
нотаріусами ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 не
йдеться про те, що він уповноважує
зазначених осіб відчужити житловий
будинок по АДРЕСА_1. Крім того,
приватний нотаріус ОСОБА_10 помилково
прийняла довіреність за доручення,
правова природа яких різна. Вони,
ОСОБА_5, ОСОБА_4, не укладали ні з ОСОБА_6,
ні з ОСОБА_7 договорів доручення на
вчинення правочинів, пов'язаних з
відчуження нерухомого майна. Крім того,
укладаючи договір купівлі-продажу,
ОСОБА_7 діяв одночасно як в інтересах
продавця, так і в інтересах покупця.

З цих підстав позивачі за зустрічним
позовом просили задовольнити його та
визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку від
24.12.2013 року, визнати недійсними
довіреності від 18.11.2013 року № 2232 на ім'я
ОСОБА_6, від 20.11.2013 року № 2095 на імя
ОСОБА_7

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 07
листопада 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_12 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
здійсненні права власності відмовити
за їх необґрунтованістю.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 третіх осіб без
самостійних вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання недійсним
договору купівлі продажу житлового
будинку, визнання довіреностей
недійсними задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, укладений
24.12.2013 року між ОСОБА_4, в інтересах
якого в порядку передоручення діяв
ОСОБА_7, та ОСОБА_2, посвідченим
приватним нотаріусом Сторожинецького
районного нотаріального округу
ОСОБА_10, реєстр № 1856.

Визнано недійсною довіреність,
посвідчену 18.11.2013 року приватним
нотаріусом Чернівецького міського
нотаріального округу ОСОБА_8 від імені
ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6,реєстр № 2232.

Визнано недійсною довіреність,
посвідчену 20.11.2013 року приватним
нотаріусом Сторожинецького районного
нотаріального округу ОСОБА_9 від імені
ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7, реєстр № 2232.

На дане рішення суду ОСОБА_1, в
інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким зобов'язати відповідачів усунути
перешкоди у здійсненні права власності
шляхом їх виселення з житлового
будинку в АДРЕСА_1 та в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 третіх осіб без
самостійних вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання недійсними
довіреностей та договору
купівлі-продажу житлового будинку
відмовити.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
суду постановлене з порушенням норм
процесуального та матеріального
права, недоведеністю обставин, що
мають значення для справи та
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є:- неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
- недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; - невідповідність
висновків суду обставинам справи; -
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 третіх
осіб без самостійних вимог ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку, визнання недійсними
довіреностей, неправильно застосував
норми матеріального права, допустив
порушення норм процесуального права
та зіслався на обставини, які ним
невстановлені, його висновки не
відповідають обставинам справи, а
обставини, які суд вважав
встановленими, є недоведеними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку від 24 грудня 2013 року,
укладеного між ним та ОСОБА_4, в
інтересах якого діяв ОСОБА_7 в порядку
передоручення від ОСОБА_6, став
власником житлового будинку з
надвірними будівлями, розташованого в
АДРЕСА_1. З вказаного договору
вбачається, що житловий будинок
належав продавцю ОСОБА_4 на підстав
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого державним нотаріусом
Сторожинецької державної
нотаріальної контори 11 грудня 2013 року
за реєстровим номером 2543.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Частинами 1-5 статті 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Власність зобов'язує.
Власник не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Ч.1 ст. 311 Цивільного кодексу України
передбачено, що житло фізичної особи є
недоторканним.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, зокрема,
шляхом усунення перешкод у здійсненні
користування майном особами, у яких
відпали законні підстави для такого
користування.

За ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Аналіз змісту вказаних правових норм
дає підстави для висновку про те, ще
право члена сім'ї власника житлового
будинку користуватися цим житлом існує
лише за наявності у власника права
приватної власності на це майно.

Оскільки, житлові права членів сім'ї
власника житлового будинку є похідними
від прав власника цього будинку, то
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Право власності ОСОБА_4 на будинок
припинено зв'язку з відчуженням ним
свого майна (пункт 1 частини першої
статті 346 ЦК України).

Будь-яких договірних правовідносин між
позивачем та відповідачами, які б
давали право останнім користуватись
будинком, не існує.

Тому, враховуючи, що своїм проживанням
у будинку по АДРЕСА_1 відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та користуванням
будинком і надвірними спорудами
чинять перешкоди позивачу у
здійсненні ним права власності щодо
вказаного будинку з надвірними
будівлями і спорудами, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2
підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає також помилковим
висновок суду першої інстанції про
необхідність задоволення зустрічного
позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 третіх осіб без самостійних
вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку,
визнання недійсними довіреностей.

Такий висновок суду зроблено з
порушенням норм матеріального та
процесуального і він не відповідає
обставинам справи, а обставини, які суд
1-ї інстанції вважав встановленими, не
доведені належними та допустимими
доказами.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

У своєму позові підставами
недійсності договору купівлі-продажу
та довіреностей позивачі зазначали: 1)
відсутність волевиявлення позивачів
на відчуження житлового будинку та
надвірних будівель; 2) підпис у
довіреності не вчинявся ОСОБА_4, а про
передоручення ОСОБА_6 ОСОБА_7 його не
повідомляли; 3) помилково нотаріус
сприйняв довіреність за доручення; 4)
ОСОБА_7 діяв при укладенні договору
купівлі-продажу житлового будинку та
надвірних будівель і споруд одночасно
в інтересах продавця ОСОБА_4 та покупця
ОСОБА_2

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності, передбачених ст.ст.
10, 11 ЦПК України, - сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачі на підтвердження обставин,
якими обґрунтовували свої позовні
вимоги, не надали жодного належного та
допустимого доказу на їх
підтвердження, а тому всі їх заяви
носили надуманий характер.

Суд 1-ї інстанції, в порушення норм ЦПК
України, помилково сприйняв пояснення
сторін як належний доказ по справі і
вважав встановленими обставини, які не
знайшли своє підтвердження доказами.

Пленум Верховного Суду України в абз.2
п.23 постанови від 12 червня 2009 року №2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснив, що, розглядаючи
справи, судам слід неухильно
виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК
України про належність і допустимість
доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК України
передбачено, що доказом у справі є
пояснення сторін, третіх осіб та їх
представників, допитаних як свідків.
Тому, пояснення зазначених осіб,
отримані не за процедурою допиту
свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть
використовуватися як засіб
доказування.

Всупереч положенням процесуального
закону та вищевказаним роз'ясненням,
суд поклав в основу рішення виключно
пояснення відповідачів ОСОБА_5та
ОСОБА_4, які не допитувались як свідки.

Судом не вмотивовано підстави визнання
довіреностей та договору недійсними в
цілому з огляду на положення ст. 217 ЦК
України, що є порушенням вимог абз.2 п.3
ч.1 ст. 215 ЦПК України, яка передбачає, що
рішення суду складається з:
мотивувальної частини із
зазначенням:мотивів, з яких суд вважає
встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти.

Твердження суду про те, що ОСОБА_4,
оформляючи довіреність на ім'я ОСОБА_6
не міг знати на той час про юридичне
оформлення його права на спадщину за
законом на житловий будинок по АДРЕСА_1,
оскільки юридичним власником він став
тільки 11 грудня 2013 року, після видачі
йому свідоцтва, не узгоджується з
положеннями ч.5 ст. 1268 ЦК України, згідно
якої незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини. Крім того, в
довіреності ОСОБА_4 прямо вказав, що
уповноважує ОСОБА_6 представляти його
інтереси при оформленні спадкових
прав, одержувати свідоцтва про право на
спадщину (з наступною їх реєстрацією у
встановленому чинним законодавством
порядку) та вчиняти усі правочини
цивільно-правового характеру.

Висновок суду про відсутність доказів
повідомлення ОСОБА_4 про заміну
повіреного ОСОБА_6 іншою особою -
ОСОБА_7, що тягне за собою визнання
правочинів (довіреностей та договору
купівлі-продажу) недійсними, є
неправильним, оскільки невиконання
цього обов'язку лише покладає на особу,
яка передала повноваження,
відповідальність за дії замісника як
за свої власні, і правочин, вчинений
замісником, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє (стаття 240 Цивільного
кодексу України).

Зі змісту довіреності, виданої 18
листопада 2013 року ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6,
посвідченої приватним нотаріусом
Чернівецького міського нотаріального
округу ОСОБА_8 і зареєстрованої в
реєстрі за № 2232, вбачається, що ОСОБА_4,
усвідомлюючи значення своїх дій та
діючи згідно зі своїм вільним
волевиявленням, яке повністю
відповідає його внутрішній волі як
учасника цього правочину, уповноважує
ОСОБА_6: управляти та розпоряджатись
усім належним йому рухомим та
нерухомим майном...; продати, купити,
обміняти, приймати в дар, здавати в
оренду, вчиняти будь-які дії щодо
належного йому нерухомого майна,
визначаючи в усіх випадках суми (ціну),
терміни (строки) та інші умови на
власний розсуд;- укладати усі дозволені
законом правочини цивільно-правового
характеру, в тому числі
купівлі-продажу.

Довіреність видана з правом
передоручення повноважень (повністю
або частково) іншим особам строком на
три роки.

В судовому засіданні суду 1-ї інстанції
ОСОБА_4 визнав, що довіреність ним у
присутності нотаріуса була прочитана
та підписана., а твердження
представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у суді
апеляційної інстанції про те, що
підписуючи довіреність ОСОБА_4 не
розумів значення своїх дій, оскільки,
можливо, його чимось напоїли, є
надуманими, нічим не підтверджуються.

Таким чином, волевиявлення ОСОБА_4 було
вільним і відповідало його внутрішній
волі, що підтверджується змістом
довіреності та здійсненням ОСОБА_4 на
згаданому правочині особистого
власноручного підпису.

ОСОБА_5, не будучи стороною
оспорюваного договору, а також
власником спірного будинковолодіння
на момент укладення договору
купівлі-продажу та вчинення
довіреностей, не був особою, яка вправі
була захищати свої права шляхом
звернення з позовом про визнання
недійсними як договору
купівлі-продажу, так і довіреностей, на
що не звернув увагу суд 1-ї інстанції,
вирішуючи даний спір.

Крім того, суд 1-ї інстанції,
констатуючи, що згідно ст. 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, то такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним, не врахував ту обставину, що
позов з підстав помилки щодо
правочинів позивачами не заявлявся.
Позивачі у позовній заяві посилались
на помилку нотаріуса, який нібито
прийняв довіреність за доручення.

Таке твердження позивачів є нікчемне,
надумане, спростовується змістом ст.
244 ЦК України, яка передбачає, що
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Представництво за
довіреністю може ґрунтуватися на акті
органу юридичної особи. Довіреністю є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Довіреність на вчинення правочину
представником може бути надана особою,
яку представляють (довірителем),
безпосередньо третій особі.

Висновок суду про те, що договір
купівлі-продажу житлового будинку
слід визнати недійсним з тих підстав,
що, укладаючи 24.12.2013 р., договір
купівлі-продажу спірного будинку з
ОСОБА_2, ОСОБА_7 розпорядився ? часткою
нерухомого майна, на яке не мав права, з
посиланням на рішення Сторожинецького
районного суду від 22.08.2014 р., яким
визнано свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане 11.12.2013 р. на
ім'я ОСОБА_4 недійсним в частині ?
спадкового майна, що складається із
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1,зроблено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, оскільки позов з
таких підстав не заявлявся.

Крім того, ОСОБА_5 не будучи стороною
договору купівлі-продажу, може
вимагати захисту його порушеного
права шляхом подання віндикаційного
позову.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про усунення перешкод у здійсненні
права власності шляхом виселення
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку з
належними до нього господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та
відмову у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 третіх осіб без самостійних
вимог ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку,
визнання недійсними довіреностей.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси
якого за довіреністю представляє
ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 07
листопада 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні
ним свого права власності шляхом
виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового
будинку з належними до нього
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7
третіх осіб без самостійних вимог
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку, визнання недійсними
довіреностей відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту вступу його в законну
силу.

Головуючий:

Судді: