У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства «Укрнафта» в
особі нафтогазовидобувного управління
«Долинанафтогаз» про поновлення на
роботі, стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 08 лютого 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з зазначеним
позовом, посилаючись на те, що згідно з
наказом від 14 серпня 1978 року № 105-к він
був прийнятий на роботу до відповідача
і працював на різних посадах. 01 липня 2007
року переведений на посаду заступника
начальника цеху технологічного
транспорту нафтогазовидобувного
управління «Долинанафтогаз»
Публічного акціонерного товариства
«Укрнафта» (далі - НГВУ
«Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта») .
Наказом від 29 серпня 2011 року № 304-к його
звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1
ст. 41 КЗпП України у зв'язку з винними
діями працівника, який безпосередньо
обслуговує товарні цінності, що дають
підстави для втрати довір'я до нього.

Вважаючи, що його звільнено з роботи
незаконно, оскільки він не
обслуговував безпосередньо товарні
цінності і не може відноситись до кола
осіб, яких можна звільнити із
зазначених підстав, а також
посилаючись на те, що його звільнено
без згоди профспілкової організації,
членом якої він є, що є порушенням
положень ст. 43 КЗпП України, ОСОБА_6
просив поновити його на роботі й
стягнути з відповідача на його користь
112 808 грн середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 30 серпня
2011 року до 5 грудня 2012 року, 30 000 грн на
відшкодування моральної шкоди та кошти
на відшкодування витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги адвоката.

Рішенням Долинського районного суду
Івано-Франківської області від
05 грудня 2012 року позовні вимоги
задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді заступника
начальника цеху технологічного
транспорту НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ
«Укрнафта» з 29 серпня 2011 року. Стягнуто
з ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ
«Долинанафтогаз» на користь ОСОБА_6 112
808 грн середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 30 серпня
2011 року до 05 грудня 2012 року.

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ
«Долинанафтогаз» на користь ОСОБА_6 5 000
грн заподіяної моральної (немайнової)
шкоди, 1 300 грн - за надання юридичної
допомоги адвокатом згідно з
квитанціями.

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ
в дохід держави 1 235 грн 38 коп. судового
збору.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_6 на
посаді та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
один місяць у сумі 7 839 грн 29 коп.
підлягає негайному виконанню.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 08
лютого 2013 року рішення суду
першої інстанції в частині часткового
задоволення позовних вимог скасовано
та ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01 червня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено,
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 08
лютого 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від
24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01 червня 2013 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування оскаржуваного
рішення суду апеляційної інстанції із
залишенням у силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального й процесуального права

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що наказом
Долинського управління технологічного
транспорту виробничого об'єднання
«Укрнафта» від 10 серпня 1987 року ОСОБА_6
прийнято на роботу в зазначене
Долинське управління, яке в подальшому
передане до складу

НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта»
на правах структурного підрозділу. Із
липня 2007 року позивач займав посаду
заступника начальника цеху
технологічного транспорту
(відповідний наказ від 10 липня 2007 року).

Відповідно до посадової інструкції
заступника начальника цеху
технологічного транспорту НГВУ
«Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від

02 грудня 2010 року позивач здійснював
безпосереднє керівництво й контроль за
матеріально-технічним постачанням,
пов'язаним з ремонтом транспорту,
зберіганням та економним витрачанням
запасних частин, ремонтних і
експлуатаційних матеріалів, за
організацією ефективної системи їх
обліку і звітності; вживав заходів для
наведення порядку в зберіганні, обліку
і видачі пально-мастильних матеріалів,
організовував і контролював зняття
залишків пального в баках
автотракторної техніки, головував у
комісії зі зняття залишків пального в
баках автотракторної техніки та ніс
персональну відповідальність за ці
дії; здійснював контроль за списанням
автомобілів, їх агрегатів і вузлів,
обладнання та інших матеріальних
цінностей, здійснював оформлення
документів на розбирання, дефектування
і оприбуткування запасних частин,
вузлів агрегатів, слідкував за
своєчасним зняттям з експлуатації
списаних транспортних засобів (пункти
2.18, 2.19, 2.22 посадової інструкції).

Позивач очолював комісії груп Б і В для
визначення фактичної потреби в
запасних частинах на основі дефектних
актів та списання запасних частин на
основі відповідних актів згідно з
розпорядженням від 13 травня 2005 року.

Відповідно до вказаного розпорядження
ОСОБА_6, який був головою комісій груп Б
і В та здійснював загальний контроль за
виконанням цього розпорядження, не був
включений до кола
матеріально-відповідальних осіб.

ОСОБА_6 підписував акти на списання
товарно-матеріальних цінностей
(запчастин), акти про витрати
матеріалів та акти встановлення
запасних частин на автомобілі, які в
подальшому затверджувала відповідна
посадова особа, як голова комісії,
разом з іншими членами комісії.

За результатами проведених
Контрольно-ревізійним управлінням у
ПАТ «Укрнафта» перевірок встановлено,
що внаслідок неналежного виконання
своїх посадових обов'язків і порушень
розпоряджень та наказів ПАТ «Укрнафта»
заступником начальника цеху
технологічного транспорту ОСОБА_6
допущено порушення фінансової
дисципліни на загальну суму 126 142 грн 87
коп., у тому числі збитків на 56 422 грн 20
коп. (акт перевірки окремих питань
фінансово-господарської діяльності
НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта»
від 12 липня 2011 року та акт додаткової
перевірки фактів, викладених у
попередньому акті, від 26 жовтня 2011
року).

Постановою про відмову в порушенні
кримінальної справи від

11 листопада 2011 року встановлено, що в
процесі дослідчої перевірки зібрано
дані, які вказують на наявність у діях
ОСОБА_6 ознак злочину - неналежного
виконання службовою особою своїх
службових обов'язків через несумлінне
ставлення до них, що завдало значної
матеріальної шкоди інтересам ПАТ
«Укрнафта».

Наказом НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ
«Укрнафта» від 29 серпня 2011 року
позивача звільнено з роботи на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до витягу з протоколу
засідання профспілкового комітету
Первинної профспілкової організації
НГВУ «Долинанафтогаз» від 14 жовтня 2011
року профспілковий комітет прийняв
рішення про ненадання згоди на
звільнення заступника начальника цеху
технологічного транспорту

ОСОБА_6, обґрунтовуючи це тим, що
позивач безпосередньо не обслуговував
грошові або товарні цінності, тому не
міг бути звільнений за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП
України; посада заступника начальника
цеху підприємства нафтогазової
промисловості та виконувана позивачем
робота не значаться в переліку посад і
робіт, які виконуються робітниками, з
якими можуть укладатися письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність (постанова
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР по праці і соціальним питанням та
Секретаріату Всесоюзної центральної
Ради професійних спілок від 28 грудня 1977
року № 447/24.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивач,
який працював на посаді заступника
начальника цеху технологічного
транспорту, відноситься до кола осіб,
які безпосередньо обслуговують
матеріальні цінності, оскільки за
своїми посадовими обов'язками він
здійснював безпосереднє керівництво й
контроль за матеріально-технічним
постачанням ремонтних та
експлуатаційних матеріалів і за
організацією ефективної системи їх
обліку та звітності, та відповідно до
розпорядження заступника начальника
НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта»
від 13 травня 2005 року (далі -
розпорядження від 13 травня 2005 року) й
актів на списання товарно-матеріальних
цінностей (запчастин) та про витрати
матеріалів і встановлення запасних
частин на автомобілі керував
матеріально-технічним постачанням
цеху, вів реєстр запасних частин,
здійснював контроль за їх списанням,
тобто фактично діяв як
матеріально-відповідальна особа, тому
ОСОБА_6 обґрунтовано звільнено з роботи
за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Крім того,
відмова профспілкового комітету в
наданні згоди на звільнення позивача
не є належним чином обґрунтованою,
оскільки під час прийняття такого
рішення профспілкової організації не
було враховано те, що відповідачу діями
позивача завдано шкоду, тому така
відмова не може бути підставою для
поновлення його на роботі.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Для розірвання трудового договору за п.
2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України потрібна
наявність таких умов: 1) безпосереднє
обслуговування працівником грошових,
товарних або культурних цінностей
(прийом, зберігання, транспортування,
розподіл тощо); 2) винна дія працівника;
3) втрата довір'я до працівника з боку
власника або уповноваженого ним
органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», звільнення з підстав втрати
довір'я суд може визнати обґрунтованим,
якщо працівник, який безпосередньо
обслуговує грошові або товарні
цінності (зайнятий їх прийманням,
зберіганням, транспортуванням,
розподілом тощо), вчинив умисно або
необережно такі дії, які дають власнику
або уповноваженому ним органу підстави
для втрати до нього довір'я.

Отже, основне коло працівників, які
безпосередньо обслуговують грошові та
товарні цінності, - це особи, які
одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про
поновлення на роботі працівника,
звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП
України, питання, чи відноситься
позивач до кола працівників, які
безпосередньо обслуговують грошові та
товарні цінності, суду в кожному
конкретному випадку необхідно
з'ясувати: чи становить виконання
операцій, що пов'язані з таким
обслуговуванням цінностей, основний
зміст трудових обов'язків позивача; чи
має виконання ним указаних дій
відповідальний, підзвітний характер з
наявністю обліку, контролю за рухом і
зберіганням цінностей.

Однак у справі, яка переглядається, суд
апеляційної інстанції, не надавши
належної оцінки посадовій інструкції,
не встановивши, чи становить виконання
операцій, що пов'язані з безпосереднім
обслуговуванням цінностей, основний
зміст трудових обов'язків позивача, чи
має виконання ним указаних дій
відповідальний, підзвітний характер з
наявністю обліку, контролю за рухом і
зберіганням цінностей, помилково
вважав, що позивач є фактично
матеріально-відповідальною особою.

Крім того, розірвання трудового
договору з підстав, передбачених

п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, може бути
здійснено лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника) первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України.

Згідно з ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст.
39 Закону України «Про професійні
спілки, їх права та гарантії
діяльності» рішення виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Тобто за змістом цих норм суд,
розглядаючи трудовий спір, повинен
з'ясувати, чи містить рішення
профспілкового органу про відмову в
наданні згоди на розірвання трудового
договору правове обґрунтування такої
відмови, і не має права надавати оцінку
обґрунтованості самого рішення. І лише
у разі відсутності в рішенні
обґрунтування відмови в наданні згоди
на розірвання трудового договору
власник або повноважений ним орган має
право звільнити працівника без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) і таке
звільнення суд визнає законним у разі
дотримання інших установлених
законодавством вимог для звільнення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції помилково вважав, що відмова
профспілкового комітету в наданні
згоди на звільнення позивача не є
належним чином обґрунтованою, оскільки
під час прийняття такого рішення
профспілкової організації не було
враховано те, що відповідачу діями
позивача завдано шкоду, та не врахував,
що наведеними нормами закону власник
або уповноважений ним орган не має
права надавати оцінку обґрунтованості
самого рішення, і має право звільнити
працівника без згоди профспілкового
комітету лише у разі, якщо в рішенні
цього виборного органу взагалі немає
обґрунтування відмови в наданні згоди
на розірвання трудового договору.

Виходячи з викладеного та враховуючи
допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм матеріального та
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи, а
також те, що інші позовні вимоги
пов'язані з вирішенням позовних вимог
про поновлення ОСОБА_6 на посаді,
колегія суддів дійшла висновку, що в
силу ст. 338 ЦПК України рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345, ст. 360-7 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 08
лютого 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до
апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник