ОСОБА_1 № 2-87
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
Новоселицький районний суд
Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

при секретарі Кіріл С.В.

з участю представника
позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Новоселиця
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_1 Родіки
Георгіївни, ОСОБА_6 та Припрутської
сільської ради Новоселицького району
Чернівецької області про визнання
неправомірними дій сільської ради та
про визнання права власності на
спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року позивачка звернулася
до суду з позовом до відповідачів про
визнання неправомірними дій сільської
ради та про визнання права власності на
спадкове майно, посилаючись на те, що 16
лютого 2013 року померла ОСОБА_7, яка при
житті 13 квітня 2010 року заповіла їй все
своє майно. Домоволодіння по вул.
Центральна, 179 в с. Припруття
Новоселицького району було побудовано
спадкодавцем та по погосподарській
книзі сільської ради станом на 1990-1991
роки було віднесено до дворів
колгоспного типу, в якому були
зареєстровані та проживали восьмеро
осіб. Проте, що домоволодіння
відносилося до дворів колгоспного типу
вона дізналися після смерті
спадкодавці. Віднесення сільською
радою домоволодіння до суспільної
категорії колгоспників є помилкою, яка
порушує її права та законні інтереси,
оскільки станом на 1990-1991 роки ніхто з
осіб прописаних у спірному
домоволодінні в колгоспі не працював.
Так, голова домоволодіння ОСОБА_7
працювала робітницею в Чернівецькому
мехзаводі, а інші члени сім’ї в
колгоспі не працювали. Член двору
ОСОБА_8 працював у місцевому колгоспі
трактористом. Однак, в 1987 році
виписався з спірного домоволодіння та
прописався у домоволодінні своїх
батьків в с. Бояни Новоселицького
району, оскільки розірвав шлюб з
ОСОБА_5. Тому відповідно до п. 20 Вказівок
по веденню книжок погосподарського
обліку в сільських радах народних
депутатів, затверджених Центральним
статистичним управлінням при ОСОБА_9
СРСР від 12 травня 1985 року домоволодіння
мало бути віднесено сільрадою до
робочих дворів, чого не було зроблено.
За вказаних обставин, після смерті
ОСОБА_7 відкрилася спадщина на все
домоволодіння по вул. Центральна, 179 в с.
Припруття Новоселицького району, яка
належала їй як забудовнику, оскільки
домоволодіння фактично відносилося до
робочих дворів. Просила визнати
неправомірними дії сільської ради щодо
віднесення домоволодіння по вул.
Центральна, 179 в с. Припруття
Новоселицького району станом на 1990-1991
роки до дворів колгоспного типу у
погосподарській книзі, особовий
рахунок № 434, та визнати за нею права
власності на вказане домоволодіння в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_7.

В судовому засіданні представник
позивачки позов підтримав в повному
обсязі та просив задовольнити позовні
вимоги.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_4 та
представник Припрутської сільської
ради Новоселицького району
Чернівецької області в судове
засідання не з’явилися, направивши на
адресу суду заяви, в яких позов визнали
в повному обсязі та просили розглянути
справу у їхньої відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав
частково та пояснив суду, що не
заперечує проти віднесення
домоволодіння по вул. Центральна, 179 в с.
Припруття Новоселицького району в
період 1990-1991 років до робочих дворів,
оскільки дійсно станом на вказаний
період часу ніхто з членів даного двору
в колгоспі не працював, а його матір
ОСОБА_7, яка була головою двору,
працювала робітницею в Чернівецькому
мехзаводі, у зв’язку із чим, сільська
рада мала віднести домоволодіння до
робочих дворів. Тому, після смерті його
матері відкрилася спадщина на все
вказане домоволодіння, яка належала їй
як забудовнику. Однак, він є інвалідом 3
групи, тому як непрацездатна дитина
спадкодавці має обов’язкову долю у
спадщині, яка дорівнює 1/6 частині
домоволодіння. Спадщину він прийняв
своєчасно, звернувшись в межах
шестимісячного терміну з часу
відкриття спадщини із відповідною
заявою до нотаріальної контори. За
вказаних обставин, позивачка як
спадкоємець за заповітом успадковує
лише 5/6 частину спадкового
домоволодіння, у зв’язку із чим просив
частково задовольнити позов,
відмовивши позивачці у визнанні за нею
права власності на успадковану ним 1/6
частку спадкового домоволодіння.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов’язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У відповідності до ст. 41 Конституції
України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Об’єктом власності особи може бути
зокрема житло - жилий будинок, садиба,
квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» від 22 грудня 2005
року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст.
17, 18 Закону України «Про власність»
щодо спільної сумісної власності
поширюються на правовідносини, які
виникли після введення в дію цього
Закону. До правовідносин, що виникли
раніше, застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
двору, частку в його майні.

Відповідно до п. 62 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
№ 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських ОСОБА_10 депутатів трудящих,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції Української РСР № 1/5 від 19
січня 1976 року підтвердженням
належності будинку служила відповідна
довідка виконавчого комітету
сільської ОСОБА_10 депутатів трудящих, в
якій, крім підтвердження належності
жилого будинку (частини будинку)
відчужувачу на підставі запису в
погосподарській книзі, повинно бути
також зазначено: дані про склад
будинку; розмір загальної жилої площі і
розмір земельної ділянки.

У період чинності Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української СРСР, що
затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.державна реєстрації
нерухомого майна не проводилась в
сільській місцевості. Право власності
на нерухоме майно, що знаходиться в
сільській місцевості, може бути
підтверджено довідкою виконавчого
комітету відповідної місцевої ради.
Інструкція втратила чинність згідно із
наказом державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року №56.

Виходячи з наведеного, підтвердженням
належності жилого будинку (його
частини) певній особі є запис в
погосподарських книгах, введення яких
на той час передбачалось наказами
Центрального статистичного управління
СРСР і було обов'язковим.

Відповідно до положень
нормативно-правових актів, які були
чинними на час виникнення спірних
правовідносин, віднесення до певних
суспільних груп господарств мало
значення для набуття права власності
на майно. Встановлювалися суспільні
групи господарств відповідно до діючих
на той час Вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів.

Так, відповідно до Вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів, затверджених
Центральним статистичним управлінням
при ОСОБА_9 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26,
суспільна група господарства
переважно встановлюється залежно від
роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї
визначається в кожному конкретному
випадку повнолітніми членами сім'ї за
їхньою взаємною згодою. Залежно від
роду занять глави сім'ї господарство
відноситься до суспільної групи
колгоспників, робочих, службовців,
кустарів чи селян-одноосібників.
Виняток із загального правила
складають господарства, в яких
проживають працюючі члени колгоспу.
Такі господарства, незалежно від роду
занять глави сім'ї, відносяться до
господарства колгоспників. Суспільна
група господарства записувалась у
погосподарській книзі станом на 1 січня
та 1 червня відповідного року.

Таким чином, за змістом указаних норм,
господарства осіб, які мають працюючих
членів сім’ї, але які не є працюючими
членами колгоспу, відносяться до
суспільної групи відповідно робочих,
службовців, кустарів чи
селян-одноосібників.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір -
це сімейно-трудове об'єднання осіб, які
використовують майно двору для ведення
підсобного господарства і для сімейних
потреб. Майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу
розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

За таких обставин застосування судами
норм статей 120, 123 ЦК УРСР без
з'ясування питання щодо правильності
віднесення будинку до суспільної
групи господарств - колгоспний двір, є
помилковим.

Визначення в сільській місцевості
громадського типу господарства в
погосподарській книзі та відомостей
щодо членів колгоспного двору, що має
правове значення, було покладено саме
на сільські ради. А відповідно до п. 20
вказаних Вказівок у випадку наявності
спірних питань щодо визначення
суспільної групи господарства, то
питання передавалося на розгляд
виконкому районної ОСОБА_9.

Зважаючи на відсутність виконкомів
районних рад та неможливість вирішення
даного спору на даний час іншим шляхом,
суд вважає правомірним звернення
позивачки до суду за захистом свого
порушеного права, що повністю
співпадає з положеннями ч. 1 ст. 393 ЦК
України, відповідного до якого
правовий акт органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, який не відповідає
законові і порушує права власника, за
позовом власника майна визнається
судом незаконним та скасовується.

Судом встановлено, що житлові будинки
літера «А» та «Б» домоволодіння, яке
розташовано по вул. Центральній, 179 в с.
Припруття Новоселицького району
побудовані в 1920 та 1980 роках відповідно
до діючого на час їх будівництва
законодавства, на відведеній для
вказаної мети земельній ділянці та
зареєстровані в Припрутській
сільській раді Новоселицького району в
погосподарській книзі із наданням
відповідної адресної частини, що
підтверджується технічним паспортом
домоволодіння.

Відповідно до довідки Припрутської
сільської ради Новоселицького району
№ 978 від 17 липня 2013 року вказане
домоволодіння в період часу з 01 липня
1990 по 15 квітня 1991 роки відносилося по
погосподарській книзі сільської ради
до дворів колгоспного типу та в ньому
були зареєстровані та проживали голова
двору – спадкодавець ОСОБА_7, позивачка
ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_1,
ОСОБА_10 та ОСОБА_4, а також ОСОБА_8 та
ОСОБА_11, який помер 27 липня 1999 року.

Відповідно до досліджених судом
записів погосподарської книги
Припрутської сільської ради
Новоселицького району, позивачка та
відповідачі зареєстровані та
проживали у спірному домоволодінні з
часу їх народження як члени сім’ї
голови двору ОСОБА_7.

Зять спадкодавці ОСОБА_8 почав
проживати у даному домоволодінні після
реєстрації шлюбу з донькою спадкодавці
ОСОБА_5 в 1979 році та після розірвання
даного шлюбу в 1987 році вибув з даного
господарства, що підтверджується
довідкою Боянської сільської ради
Новоселицького району № 1176 від 27
березня 2013 року відповідно до якої
ОСОБА_8 з 1986 по 1990 роки вже був
прописаний в погосподарській книзі
Боянської сільської ради
Новоселицького району в домоволодінні
свого батька ОСОБА_12, особовий рахунок
№ 1193.

З даних записів вбачається, що з 1986 року
по 15 квітня 1991 року у спірному
господарстві не було працюючих членів
колгоспу, оскільки спадкодавець ОСОБА_7
працювала робочим в Чернівецькому
реммехзаводі в м. Чернівцях, ОСОБА_12
вибув з господарства, а інші особи які
проживали та були зареєстровані у
спірному домоволодінні ніде не
працювали.

Таким чином, у період з 1986 року по 15
квітня 1991 року відповідачі хоча і
проживали у спірному житловому
будинку, проте вони не набули права
власності на спірний житловий будинок,
оскільки на час їх проживання
господарство втратило статус
колгоспного двору і фактично мало
статус суспільної групи господарств
робочих.

В той же час, у погосподарській книзі за
вказаний період тип двору сільською
радою помилково був віднесений до
колгоспного, що не є підставою для
визнання за відповідачами права
власності на житловий будинок,
оскільки вчиненні записі у
погосподарській книзі суперечать
Вказівкам по веденню погосподарського
обліку в сільських радах народних
депутатів, затверджених Центральним
статистичним управлінням при ОСОБА_9
СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26.

Сам факт проживання відповідачів та
можлива їх участь працею та коштами у
будівництві господарських споруд
домоволодіння, за умови що вони не були
членами колгоспного двору, за нормами
законодавства тих років не давала
підстав для визнання за ними права
власності на житловий будинок.

За вказаних обставин, суд приходить до
висновку, що після припинення статусу
вказаного господарства як колгоспного
двору, дане домоволодіння належало
повністю ОСОБА_7, яка була його
забудовником та станом на 15 квітня 1991
року була головою господарства.

Висновок суду про те, що спірне
домоволодіння втратило статус
колгоспного двору та фактично
відносилось до групи робочих дворів
узгоджується із правовою позицією
Верховного Суду України, висловленою
при розгляді справи № 6-145цс13 постанова
від 15 січня 2014 року, яка прийнята з
підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК
України, а тому висновки викладені в
ній є обов'язковими для всіх судів
України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України).

Після смерті 16 лютого 2013 року ОСОБА_7
відкрилася спадщина на вказане
домоволодіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України,
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов’язкова доля).

Розкриваючи зміст поняття „повнолітні
непрацездатні діти“, слід послатись на
положення ч. 3 ст. 75 Сімейного кодексу
України, який відносить до категорії
„непрацездатні“ інвалідів I, II та III
групи, а також ч. 4 ст. 1 Закону України
„Про прожитковий мінімум“ від 15 липня
1999 року, аб. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України
„Про загальнообов’язкове державне
пенсійне страхування“ від 9 липня 2003
року, відповідно до яких до
непрацездатних належать, зокрема,
особи, які визнані інвалідами в
установленому законом порядку.

Таким чином, незалежно від змісту
заповіту право на обов’язкову частку у
спадщині мають повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця, які в
установленому законодавством порядку
визнані інвалідами I, II чи III групи.

Саме таке офіційне тлумачення
положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України визначив
Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 11 лютого 2014 року в справі за
№ 1-1/2014.

Відповідно до заповіту, який був
складений 13 квітня 2010 року та
посвідчений секретарем Припрутської
сільської ради Новоселицького району,
спадкодавець ОСОБА_7 все своє майно
заповіла позивачці ОСОБА_4.

Рішенням Новоселицького районного
суду від 11 вересня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою Чернівецького
апеляційного суду від 29 жовтня 2014 року,
було відмовлено у задоволені позову
ОСОБА_1 про визнання вказаного заповіту
недійсним.

З свідоцтва про народження відповідача
ОСОБА_1 серії І-АВ № 539103 від 01 лютого 1969
року вбачається, що спадкодавець
ОСОБА_7 була його матір’ю.

З посвідчення серії ААБ № 201054 від 15
лютого 2010 року вбачається, що на час
відкриття спадщини після смерті
спадкодавці ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_1
був інвалідом 3-ї групи.

З довідки Припрутської сільської ради
Новоселицького району № 333 від 17
листопада 2014 року вбачається, що
спадкоємцями першої черги на час
відкриття спадщини після смерті
спадкодавці ОСОБА_7 були троє осіб, а
саме її діти ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_1.

За вказаних обставин, відповідач
ОСОБА_1 після смерті своєї матері
ОСОБА_7 має обов’язкову долю у
спадщині, як повнолітня непрацездатна
дитина спадкодавці, що дорівнює
половині частки, яка б належала кожному
з спадкоємців у разі спадкування за
законом та становить 1/6 частку
спадкового домоволодіння. Тоді як,
позивачка успадковує за заповітом 5/6
частину вказаного домоволодіння.

Позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_1
своєчасно прийняли спадщину після
смерті спадкодавці ОСОБА_7, звернувшись
із відповідними заявами до
нотаріальної контори протягом
шестимісячного терміну з часу
відкриття спадщини, що підтверджується
матеріалами спадкової справи.

Однак, у зв’язку із смертю спадкодавці
та відсутністю за нею
правовстановлюючого документу на
домоволодіння, нотаріальна контора
відмовила позивачці у видачі свідоцтва
про право на спадщину.

Оцінюючи у сукупності досліджені
докази, суд приходить до висновку про
часткове задоволення позову, а саме
визнання неправомірними дій
Припрутської сільської ради щодо
віднесення спірного домоволодіння
станом на 1990-1991 роки до категорії
колгоспного двору та визнання за
позивачкою права власності на 5/6 частку
домоволодіння в порядку спадкування за
заповітом після смерті спадкодавці
ОСОБА_7.

На підставі ст.ст. 41,64 Конституції
України, ст.ст. 319, 321, 328, 391, 392, 393, 1223, 1241,
1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР
в редакції 1963 року, Вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів, затверджених
Центральним статистичним управлінням
при ОСОБА_9 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26,
суд керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 61, 208-218 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії
Припрутської сільської ради
Новоселицького району Чернівецької
області щодо віднесення домоволодіння
по вул. Центральна, 179 в с. Припруття
Новоселицького району Чернівецької
області станом на 1990-1991 роки до дворів
колгоспного типу у погосподарській
книзі, особовий рахунок № 434.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 5/6
частину домоволодіння, яке складається
з житлового будинку літера «А»,
житлового будинку літера «Б», сараю
літера «Г», літньої кухні літера «Д»;
сараю літера «Е», літньої кухні літера
«Є», вбиральні літера «Ж», колодязя № 1,
огорожі № 2-3 та яке розташовано по вул.
Центральна, 179 в с. Припруття
Новоселицького району Чернівецької
області, в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_7
Міліксіни Михайлівни, померлої 16
лютого 2013 року.

В решті заявлених позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області через
Новоселицький райсуд протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя: