Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4821/14
Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С,

Судді Кримська О.М.,

Подліянова Г.С.

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 02 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»,
треті особи - ОСОБА_6, товариство з
обмеженою відповідальністю
«Україна-Квант», про визнання
договорів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
зазначав, що 20.06.2007 року між ним та ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», було укладено
генеральну кредитну угоду №010/17-16/349
щодо надання банком позичальнику
кредитних коштів з лімітом 210 000 доларів
США терміном дії до 19.06.2017 року.

В рамках цієї угоди 20.06.2007 року між ним
та банком були укладені кредитні
договори: №010/17-16/349/1 про надання
кредиту у сумі 60 000 доларів США на
придбання нерухомого майна зі сплатою
12% річних строком до 19.06.2017 року та
№010/17-16/349/2 про надання кредиту у сумі 150
000 доларів США на проведення
реконструкції нерухомого майна зі
сплатою 12% річних строком до 19.06.2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за генеральною кредитною угодою 20.06.2007
року між банком та ОСОБА_6, ТОВ
«Україна-Квант» були укладені договори
поруки №010/17-16/349/1/1, № 010/17-16/349/1/2,
№010/17-16/349/2/1, № 010/17-16/349/2/2, за якими
останні взяли на себе зобов'язання
перед кредитором відповідати по
борговим зобов'язанням позичальника,
що виникають із кредитних договорів
№010/17-16/349/1 та №010/17-16/349/2 від 20.06.2007 року.

Зазначає, що при укладені вказаних
договорів відповідач ввів його в оману
щодо реальної відсоткової ставки та
орієнтовної сукупної вартості кредиту,
оскільки фактичний розмір відсоткової
ставки складає не 12%, а за кредитним
договором №010/17-16/349/1 - 12,96%, за кредитним
договором №010/17-16/349/2 - 12,93%, .

Крім того, у порушення ч.2 п.4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» у договорі про надання
споживчого кредиту не зазначено
детального розпису загальної вартості
кредиту для споживача, що свідчить про
недосягнення сторонами згоду щодо
істотної умови договору - ціни.

Посилаючись на вищевикладені
обставини та ст.ст. 230, 326, 548 ЦК України,
Закон України «Про захист прав
споживачів», просив суд визнати
генеральну угоду, кредитні договори та
договори поруки недійсними.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити. До цього ж
зазначив, що суд першої інстанції
неправомірно відмовлено у задоволенні
його клопотання про призначення
судової економічної експертизи, тим
самим позбавив його можливості надати
суду докази, що у свою чергу призвело до
неправильного вирішення цивільної
справи.

Позивач та його представник ОСОБА_4,
треті особи в судове засідання не
прибули, причини неявки не повідомили,
будь-яких клопотань у тому числі про
відкладення розгляду справи, зміни
місця проживання згідно ст.. 77 ЦПК
України не надходило.

Особи, що беруть участь у справі,
повідомлені про місце та час розгляду
справи у відповідності до вимог ст.ст.
74, 76 ЦПК України, про що свідчать
поштові повідомлення про вручення
судових повісток (а.с.85-88).

З огляду на вищевикладене та у
відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК
України, судова колегія ухвалила
розглядати справи за відсутності
учасників апеляційного розгляду, які
не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, представника
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
як на підставу вимог про визнання
недійсними договорів кредиту та поруки
посилався на те, що він при укладенні
генеральної кредитної угоди та
кредитних договорів був введений в
оману щодо розміру реальної
відсоткової ставки, яка складає не 12%,
як передбачено кредитними договорами
№010/17-16/349/1 та №010/17-16/349/2 від 20.06.2007 року,
а 12,96% та 12,93% відповідно, а також у
порушення ч.2 п.4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» у
договорі про надання споживчого
кредиту не зазначено детального
розпису загальної вартості кредиту для
споживача, що свідчить про
недосягнення сторонами згоду щодо
істотної умови договору - ціни.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 20.06.2007 року між
ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
(правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») було укладено
Генеральну кредитну угоду №010/17-16/349, за
якою кредитор зобов'язався надавати
позичальнику кредитні кошти, розмір
яких не повинен перевищувати суми 210 000
доларів США терміном дії до 19.06.2017 року,
в порядку і на умовах, визначених в
кредитних договорах, укладених в
рамках цієї Генеральної кредитної
угоди і які є її невід'ємними частинами
(а.с.7-8).

В рамках цієї угоди 20.06.2007 року, між
сторонами було укладено кредитний
договір №010/17-16/349/1, за яким банк надав
ОСОБА_3 кредит в сумі 60 000 доларів США на
придбання нерухомого майна зі сплатою
12% річних у строк до 19.06.2017 року та
кредитний договір №010/17-16/349/2, за яким
ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 150 000
доларів США на проведення
реконструкції нерухомого майна зі
сплатою 12% річних строком до 19.06.2017 року
(а.с.9-16).

На забезпечення виконання зобов'язань
за вказаними кредитними договорами
20.06.2007 року було укладено наступні
договори поруки: між банком та ОСОБА_6 -
№010/17-16/349/1/1, № 010/17-16/349/1/2; між банком та
ТОВ «Україна-Квант» - №010/17-16/349/2/1, №
010/17-16/349/2/2 (а.с.17-32).

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.
19 та п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»,
вбачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Матеріали справи не дають підстав
вважати, що дії відповідача при
укладанні спірного кредитного
договору суперечили волевиявленню
ОСОБА_3.

Посилання апелянта про те, що банк,
укладаючи кредитні договори порушив,
на його думку, Закон України «Про
захист прав споживачів», не знайшли
свого підтвердження з огляду на
наступне.

Принцип свободи договору передбачає,
як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі у контрагентів та
визначенні умов договору тощо.

Свобода договору включає й вільне
визначення сторонами його умов, де
фіксуються взаємні права та обов'язки
учасників.

За ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду,
позивач за власним розсудом обирає
спосіб захисту. Обравши способом
захисту визнання недійсним кредитних
договорів та договорів поруки, з
підстав передбачених ст. 230 ЦК України,
та п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», позивач в силу
ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу своїх
позовних вимог.

Належних та допустимих доказів у
розумінні ст. 57-60 ЦПК України на
підтвердження жодної із перелічених
підстав для визнання кредитного
договору, позивачем не надано.

З матеріалів справи вбачається, що
додатками до кредитних договорів від
20.06.2007 року були графіки погашення
заборгованості, які є невід'ємними
частинами договорів та були підписані
позивачем (а.с. 4-6)

Колегія суддів встановила, що позивач,
підписавши генеральну кредитну угоду,
кредитні договори та графіки погашення
заборгованості, підтвердив факт
ознайомлення його як позичальника із
умовами кредитування та відповідно
погодився на укладення договору на
умовах, викладених у договорах.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» у
договорі про надання споживчого
кредиту зазначається детальний розпис
сукупної вартості кредиту для
споживача (у процентному значенні та
грошовому виразі) з урахуванням
відсоткової ставки за кредитом та
вартості всіх послуг (реєстратора,
нотаріуса, страховика, оцінювача тощо),
пов'язаних з одержанням,
обслуговуванням, погашенням кредиту та
укладенням договору про надання
споживчого кредиту.

Отже, позивач при укладенні договорів
отримав копію кредитних договорів, з
текстом яких ознайомився та свою згоду
з його умовами скріпив особистим
підписом на кожній сторінці договорів,
а також сторони визначились із
розміром процентної ставки, відповідно
до якої складено Графік внесення
щомісячних платежів, тобто
позичальнику була надана інформація
щодо істотних умов договору, а тому
порушень ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» не доведено .

Що стосується доводів апелянта про те,
що судом безпідставно відмовлено в
задоволенні клопотання про
призначення судово-економічної
експертизи, то такі доводи також
безпідставні, оскільки місцевий суд,
виходячи з предмету доказування
постановив обґрунтовану ухвалу щодо
відмови у задоволенні клопотання.
(а.с.68).

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується із висновками суду
першої інстанції, який, згідно ст.. 11 ЦПК
України, вирішив спір в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, про відсутність
підстав для про визнання договорів
недійсними, з мотивів, викладених у
позовній заяві .

Колегія суддів вважає, що доводи,
наведені в апеляційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів і незгоди апелянта з висновком
суду першої інстанції з їх оцінкою і не
спростовують висновок суду та не дають
підстав для зміни чи скасування
рішення, яке ухвалено з дотриманням
вимог процесуального та матеріального
права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: