Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»,
третя особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Український стандарт», про розірвання
договору, стягнення коштів, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 21 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
розірвати договір про участь у Фонді
фінансування будівництва, укладений
ним 24 квітня 2008 року з Відкритим
акціонерним товариством
«Універсальний Банк Розвитку та
Партнерства» (далі - ВАТ «Універсальний
Банк Розвитку та Партнерства»),
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Банк Перший»
(далі - ПАТ «Банк Перший»), а також
стягнути з відповідача на свою користь
внесені кошти відповідно до умов
договору. Свої вимоги обґрунтовував
тим, що з метою отримання у власність
однокімнатної квартири АДРЕСА_1 квітня
2008 року між сторонами
укладено договір про участь у Фонді
фінансування будівництва. За умовами
вказаного договору він передав
відповідачу у довірчу власність
грошові кошти у розмірі 126 824 грн 88 коп.,
після чого отримав свідоцтво № 26 про
пайову участь у Фонді фінансування
будівництва виду «А». Об'єкт
будівництва мав бути зданий в
експлуатацію у квітні 2010 року, але на
час звернення до суду із позовом цього
зроблено не було, що є підставою для
розірвання договору та повернення
внесених грошових коштів.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 21
січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 24 червня 2014 року, позов
задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ПАТ
«Банк Перший» просить скасувати судові
рішення судів першої й апеляційної
інстанцій, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 24 квітня 2008 року між ВАТ
«Універсальний Банк Розвитку та
Партнерства», правонаступником якого є
ПАТ «Банк Перший», та ОСОБА_3 укладено
договір № 1/4 про участь у Фонді
фінансування будівництва виду «А»,
згідно з п. 1.2 якого позивач
зобов'язався передати відповідачу у
довірчу власність грошові кошти у сумі,
що відповідає вартості мірних одиниць
площі об'єкта інвестування на момент
проведення платежу, а останній
зобов'язався використати ці кошти для
фінансування будівництва об'єкта
будівництва (житлових будинків № № 61, 62
по АДРЕСА_1), яке здійснюється
товариством з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Український стандарт» (далі - ТОВ «БК
«Український стандарт») у порядку,
визначеному Правилами Фонду
фінансового будівництва та цим
договором.

За змістом п. п. 2.1, 2.2 договору об'єктом
інвестування є однокімнатна квартира
АДРЕСА_1, жилою площею 15 кв. м та
загальною площею 31,2 кв. м; житловий
будинок АДРЕСА_1 заплановано ввести в
експлуатацію у квітні 2010 року.

24 квітня 2008 року позивач вніс на
рахунок Фонду фінансування
будівництва 72 471 грн 36 коп., а 30 травня 2008
року - 54 353 грн 52 коп.

30 травня 2008 року ВАТ «Універсальний
Банк Розвитку та Партнерства» видало
ОСОБА_3 свідоцтво № 26 про участь у Фонді
фінансування будівництва виду «А».

Судами також встановлено, що об'єкт
інвестування (будинок АДРЕСА_1) на час
розгляду справи в суді в експлуатацію
не ведений.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
недотримання строку введення об'єкта
інвестування в експлуатацію є істотним
порушенням договору, що позбавило
позивача можливості отримати квартиру
в об'єкті інвестування у встановлений
строк, на що він розраховував; оскільки
на момент ухвалення рішення будинок
АДРЕСА_1 не введений в експлуатацію, а
квартира № 139 не передана у
власність позивачу, що є порушенням
вимог ст. 526, 530 ЦК України, то відповідно
до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України є підстави
для розірвання договору.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
відхилив посилання в апеляційній
скарзі на ст. 20 Закону України «Про
фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю»,
оскільки, на думку суду, дана норма
передбачає порядок припинення
договору про участь у ФФБ, умови
виплати довірителю коштів з ФФБ у разі,
зокрема, відмови довірителя від участі
в ФФБ; дана норма не регулює порядок
розірвання договору внаслідок
істотного порушення його умов
стороною.

Крім того, апеляційний суд встановив,
що у матеріалах справи відсутні докази
про дотримання банком (управителем ФФБ)
процедури щодо забезпечення
можливості отримання довірителем
власних коштів, зокрема, відсутні
докази, передбачені Правилами ФФБ та
Законом України «Про
фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю» щодо
вчинення управителем ФФБ (банком)
будь-яких дій, спрямованих на
повернення від забудовника грошових
коштів у разі їх недостатності в
оперативному резерві для подальших
виплат довірителям, або інших заходів
щодо виконання забудовником своїх
зобов'язань, визначених цим Законом.

Проте погодитися з такими висновками
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України
«Про фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю» (далі
- Закон) у разі порушення забудовником
строків спорудження об'єкта
будівництва або у разі неналежного
виконання управителем своїх
обов'язків, передбачених частиною
першою цієї статті, довіритель має
право вимагати від управителя
дострокового розірвання договору та
виплати йому коштів. Управитель
зобов'язаний виплатити довірителю
кошти у сумі, що визначається
відповідно до статті 20 цього Закону,
при відмові довірителя від участі у ФФБ
і не може бути меншою за суму, внесену
довірителем до ФФБ.

Згідно із ч. 7 ст. 20 Закону сума коштів,
яка підлягає поверненню довірителю у
випадках, передбачених частинами
четвертою - шостою цієї статті,
повертається довірителю протягом п'яти
днів після здійснення управителем
наступної повної реалізації
відповідного об'єкта інвестування або
після введення об'єкта будівництва в
експлуатацію.

Частиною 9 ст. 20 Закону визначено, що для
ФФБ виду А виплата коштів довірителю не
може здійснюватися за рахунок іншого
ФФБ або власного майна управителя.

Таким чином, кошти з відповідача на
користь ОСОБА_3 підлягають стягненню за
умови встановлення здійснення
управителем повної реалізації
закріпленого за останнім об'єкта
інвестування або введення об'єкта
будівництва в експлуатацію та спливу
п'яти днів після настання вказаних
обставин.

Проте, вирішуючи спір, суди повторно на
порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України
не встановили, чи реалізований
відповідачем закріплений за позивачем
об'єкт інвестування, що має значення
для правильного вирішення спору, не
застосували до спірних правовідносин
положення ч. 7 ст. 20 Закону.

На вищевикладене зверталася увага
судів обох інстанцій в попередній
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ України від 02
жовтня 2013 року, проте на зазначені в цій
ухвалі висновки суди достатньої уваги
не звернули, що вдруге призвело до
неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене помилковим є
висновок апеляційного суду про
непоширення на правовідносини, які
виникли між сторонами у справі, ст.
20 Закону України «Про
фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю».

Апеляційний суд всупереч вимог ст. ст.
303, 315 ЦПК України в достатньому обсязі
не перевірив як доводів апеляційної
скарги, так і законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору.

Ураховуючи, що судом апеляційної
інстанції порушено норми
процесуального права, що полягало у
неправильному визначенні характеру
спірних правовідносин та норм
матеріального права, які підлягають
застосуванню, невстановленні
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а постановлена у справі
ухвала апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 24 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак