АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6322/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3686/14
Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

За участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду м.
Полтави від 31 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю
третьої особи - Київського відділу
державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції, про зменшення розміру
заборгованості по аліментам,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, у якому просив зменшити
розмір заборгованості по сплаті
аліментів, що стягуються на користь
ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі виконавчого
листа №А-65, виданого 6 квітня 1999 року
Київським районним судом м. Полтави, на
сплачену позивачем в дохід держави
суму відшкодування тимчасової
державної допомоги дитині станом на 29
серпня 2014 року у розмірі 12 922,50 грн., та
визнати, що розмір заборгованості за
вищевказаним виконавчим листом
становить 10 283,59 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що у зв'язку з тяжким захворюванням та
відсутності постійної роботи і
матеріальної можливості, не міг
утримувати свою доньку, та Управлінням
праці та соціального захисту населення
Октябрської районної у м. Полтаві ради
протягом періоду з 1 червня 2011 року по 30
червня 2014 року проводилась виплата
ОСОБА_2 тимчасової державної допомоги
на утримання ОСОБА_3 у розмірі 12 922,50 грн.

У серпні 2014 року позивач повернув до
державного бюджету виплачені фондом
кошти тимчасової допомоги у повному
обсязі, та з цих підстав просив
зменшити розмір нарахованої державним
виконавцем заборгованості по
аліментам за виконавчим листом за
період виплати ОСОБА_2 тимчасової
державної допомоги на утримання
дитини.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 31 жовтня 2014 року у позові
відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1.,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, крім того, просив
зменшити заборгованість по аліментам
на суму сплачених 18 серпня 2014 року
поштовим переказом на користь ОСОБА_2 1
000,00 грн.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що на
підставі рішення Київського районного
суду м. Полтави від 6 квітня
1999 року видано виконавчий лист №А-65 про
стягнення з ОСОБА_1 на користь
відповідача ОСОБА_2 аліментів на
утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 1/4 частини всіх видів
заробітку.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з
необґрунтованості позову, а також
відсутності передбачених законом
підстав для зменшення розміру
заборгованості по сплаті аліментів.

Колегія суддів вважає такі висновки
місцевого суду вірними з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 195 СК України
заборгованість за аліментами,
присудженими у частці від заробітку
(доходу), визначається виходячи з
фактичного заробітку (доходу), який
платник аліментів одержував за час,
протягом якого не провадилося їх
стягнення. Якщо платник аліментів не
працював на час виникнення
заборгованості, але працює на час
визначення її розміру, заборгованість
визначається із заробітку (доходу),
який він одержує. Якщо платник
аліментів не працював на час
виникнення заборгованості і не працює
на час визначення її розміру, вона
обчислюється виходячи із середньої
заробітної плати працівника для даної
місцевості..

На підставі ч. 2 ст. 197 СК України суд
може повністю або частково звільнити
платника аліментів від сплати
заборгованості, якщо така виникла у
зв'язку з його тяжкою хворобою або
іншою об'єктивною незалежною від особи
обставиною, що має істотне значення.

З огляду на вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
ст. 57-60 ЦПК України.

Встановлено і не заперечується
позивачем, що заборгованість по
аліментах виникла у період з 1 червня 2011
року по 30 червня 2014 року, та протягом
цього періоду відповідачкою
отримувалась від Управління праці та
соціального захисту населення
Октябрської районної у м. Полтаві ради
(надалі - Управління) державна допомога
на дитину у загальному розмірі 12
922,50 грн., у відповідності до Порядку
призначення та виплати тимчасової
державної допомоги дітям, батьки яких
ухиляються від сплати аліментів, не
мають можливості утримувати дитину або
місце проживання їх невідоме,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22 лютого 2006 року
№189.

У подальшому вищевказана сума
державної допомоги у серпні 2014 року у
повному обсязі була сплачена
(повернута) ОСОБА_1 до державного
бюджету (а.с. 7).

Однак, зазначена обставина не може
слугувати підставою для звільнення
ОСОБА_1 від сплати частини
заборгованості по аліментам, що
стягуються з позивача на користь
відповідачки за виконавчим листом №А-65
від 6 квітня 1999 року, оскільки
взаємозалік повернутих платником
аліментів у порядку п. 10 ст. 181 СК
України та п. 12 Порядку призначення та
виплати тимчасової державної допомоги
дітям, батьки яких ухиляються від
сплати аліментів до держаного бюджету
коштів державної допомоги у рахунок
погашення (зменшення) розміру
заборгованості по сплаті аліментів,
нарахованих у відповідності до
ст. 195 СК України, чинним
законодавством не передбачено.

У свою чергу, передбачених ч. 2 ст. 197 СК
України підстав для часткового
звільнення від сплати заборгованості
по аліментам у даній справі не
вбачається, позивач є працездатною
особою, доказів на підтвердження
поважності своєї незайнятості
впродовж періоду несплати аліментів
ОСОБА_1 не надано.

Перебування позивача з 29 жовтня 2010 року
по теперішній час на «Д» обліку у
лікаря-інфекціоніста 3-ї міської
клінічної поліклініки, без надання
доказів проходження ним стаціонарного
лікування, що унеможливлювало
зайнятість ОСОБА_1, не дає підстав
вважати дану обставиною такою, що має
істотне значення для вирішення питання
звільнення ОСОБА_1 від сплати частини
аліментів.

Таким чином, місцевий суд правомірно
відмовив у задоволенні позову про
зменшення розміру заборгованості по
сплаті аліментів.

Доводи апеляційної скарги не містять
нових фактів чи засобів доказування та
ґрунтуються на власній переоцінці
апелянтом обставин справи.

Так, твердження ОСОБА_1 щодо подвійної
відповідальності у зв'язку з
нарахуванням заборгованості по
аліментам та погашення ним своїх
зобов'язань перед державним бюджетом є
безпідставним, ураховуючи, що підстави
нарахування цих платежів на користь
відповідачки є різними за своєю
правовою природою та виплата
Управлінням державної допомоги не
звільняє позивача від обов'язку нести
витрати по утриманню неповнолітньої
ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що позивачем з травня 2014 року
сплачуються на користь відповідачки
аліменти та погашалася заборгованість
у вересні та жовтні 2014 року по 500 грн.
поштовими переказами, на суму яких
апелянт на стадії апеляційного
розгляду просить зменшити загальний
розмір заборгованості, колегією суддів
не беруться до уваги, оскільки
погашення заборгованості по сплаті
аліментів за виконавчим листом, що
знаходиться на примусовому виконанні
відділу виконавчої служби,
здійснюється у порядку, визначеному
Законом України «Про виконавче
провадження», та лише у разі виникнення
спору щодо її розміру чи порядку
погашення, підлягає вирішенню судом
(ч. 4 ст. 195 СК України).

Крім того, щодо зменшення
заборгованості на 1 000 грн. позовна
вимога не заявлялась, та предметом
розгляду у суді першої інстанції не
була, тому апеляційний суд не вправі на
стадії апеляційного розгляду справи
вирішувати дане питання.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 31 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
В.А. Чічіль

Судді:
О.Ю.
Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно:

суддя
В.А. Чічіль