АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий у 1 й інстанції - Похваліта С.
М. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової
Л.А.

суддів - Дерев`янка О.Г.,
Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 27 жовтня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом та з
урахуванням наданих суду уточнень до
позовних вимог, позивач просив суд
встановити факт проживання однією
сім'єю його із відповідачем ОСОБА_3
після офіційного розлучення в травні
2009 року до липня 2013 року, розділити
майно набуте ними в шлюбі та після
розірвання шлюбу до липня 2013 року, а
саме визнати за ОСОБА_2 право власності
на 12 частину домоволодіння і земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 на його
користь грошові кошти у сумі 8 150 грн., за
його особисте майно, перевезене з
проданої позивачем квартири і яке
відповідач залишила в своєму
користуванні, а саме: пилосос «Ракета»
100 грн., меблева «стінка» виробництва м.
Марганець 1000 грн., диван, 2 крісла, б
стільців з оббивкою жовтого кольору 1 000
грн., диван з оббивкою червоного
кольору 350 грн., дерев'яні ліжка з
матрацами 2 шт. 1200 грн., стільці б шт. 300
грн., палас сірого кольору 200 грн., стіл
розкладний 300 грн., шафа 3-х дверна, 400
грн., килим 2 шт. 600 грн., палас жовтого
кольору 200 грн., палас червоного кольору
250 грн., карнизи з нержавіючої сталі 6 шт.
300 грн., кухонний стіл та 4 стільці 200
грн., радіоприймач «Веф» 50 грн., газова
плита «Електра» 400 грн., компресор 1,5
Атм. 500 грн., зварювальний апарат 800 грн.,
усього на 8 150 грн.; визнати за ОСОБА_2
право власності на 12 частину витрат на
купівлю побутової техніки та іншого
майна в сумі 12 176,00 грн., залишивши це
майно у власність ОСОБА_3, стягнувши
кошти з відповідача на користь
позивача як компенсацію за належну
йому частку, спільне майно: пральна
машина «Самсунг» вартістю 1 980 грн.,
газова плита «Гефест» вартістю 5 550 грн.,
телевізор «Лібертон» вартістю 5 625 грн.,
продовжувач «Бар'єр» 170 грн.,
холодильник «Самсунг» вартістю б 210
грн., котел опалювальний «Данко»
вартістю 2 097,00 грн., насос до котла
вартістю 680 грн., труби до котла, з
установкою 640 грн., килимові доріжки 2
шт. 600 грн., штори на двері 8 шт. вартістю
400 грн., тонкі штори на вікна 4 шт.
вартістю 400 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на
його користь його витрати на
проведення товарознавчої експертизи;
стягнути з відповідача також на його
користь суму моральної шкоди в розмірі
10 000 грн. В обґрунтування позову позивач
посилався на те, що з 1998 року він
одружився з відповідачем. ОСОБА_2
мешкав в квартирі АДРЕСА_2 яка належала
йому на праві власності до одруження з
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько
відповідача, після смерті якого
залишилась спадщина, саме будинок
АДРЕСА_1. За цією адресою позивач
переїхав разом з своєю дружиною на
постійне місце проживання, в день
поховання свого тестя. При оформленні у
власність, спадщина мала ділитись між
ОСОБА_3 та її рідною сестрою ОСОБА_4, у
зв'язку із чим він вирішив сплатити 2 000
доларів США ОСОБА_4 за її проханням, за
відмову від частини вказаної спадщини.
В листопаді 2003 року ОСОБА_2 взяв в борг у
свого родича ОСОБА_5 під розписку 1 850
євро, які складали 2 000 доларів США та
передав їх ОСОБА_4, після чого вона
письмово відмовилася від своєї частки
спадщини і його дружина ОСОБА_3
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом на житловий
будинок АДРЕСА_1. 10 лютого 2004 року
ОСОБА_2 продав свою квартиру АДРЕСА_2 і
особисто повернув ОСОБА_5 борг, тобто
ОСОБА_2 за власні кошти в розмірі 2 000
доларів США придбав у власність 12
частину садиби, яку оформили на ОСОБА_3
У зв'язку із зазначеним вважає, що 12
садиби за адресою: буд. АДРЕСА_1
належить при розподілі сумісного майна
подружжя йому, так як ОСОБА_2 в
листопаді 2003 року з власних коштів
сплатив половину його вартості. Крім
того, з серпня 2003 року по липень 2013 року
подружжя вели спільне господарство за
адресою: АДРЕСА_1, на спільні кошті
купували побутову техніку, предмети
вжитку, зробили капітальний ремонт
будинку та будівель на подвір'ї,
паркану. Та після розлучення вони
продовжували мешкати по теперішній час
за цією адресою, де офіційне прописані,
інших помешкань у власності ОСОБА_2 не
має. Так як ОСОБА_3 є офіційним
власником домоволодіння, в яке вона з
ОСОБА_2 вклали кошти на зростання його
вартості, тому вважає, що за ним має
бути визнано право власності на 12
частину грошових витрат на ремонт
цього домоволодіння, у зв'язку з цим
право власності на 12 частину
домоволодіння, після проведення його
покращення.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась також до
суду із зазначеним зустрічним позовом
про поділ майна, придбаного в період
шлюбу та з урахуванням уточнень до
позовних вимог, прохала суд поділити
між нею і ОСОБА_2 набуте ними за час
шлюбу майно - транспортний засіб ГАЗ-2410,
1986 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, визнати за
нею право власності на 12 частину
транспортного засобу ГАЗ-2410, 1986 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1
номер кузова НОМЕР_2, стягнути з ОСОБА_2
на її користь суму судового збору у
розмірі 243,60 грн. В обґрунтування позову
відповідач посилалась на те, що із
позивачем вона знаходилась в
зареєстрованому шлюбі. У шлюбі сторони
проживали до травня 2009 року, а 20 травня
2009 року шлюб між ними було розірвано. У
період шлюбу за угодою купівлі-продажу
від 02.08.2007 року, зареєстрованою на
товарній біржі «Еверест» вони
придбали разом за спільні кошти
автомобіль ГАЗ-2410, 1986 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер
кузова НОМЕР_2, вартістю 14 500 грн.
зареєстрований на ім'я ОСОБА_2, який
позивач без згоди ОСОБА_3 забрав і
навіть не зазначив у своєму позові.

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 27 жовтня 2014 року ухвалено: в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 -
відмовити; в задоволенні зустрічних
позовних вимог - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на те, що суд
неповно та не всебічно дослідив у
судовому слідстві обставини, які мали
значення для справи; висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, судом неправильно застосовані
норми матеріального права, порушені
норми процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7
просить апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду залишити без змін,
посилаючись на те, що рішення суду є
правомірним і обґрунтованим повністю,
а доводи апеляційної скарги спрямовані
на неправомірне заволодіння особистим
майном ОСОБА_3

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 15 травня 1998
року по 20 травня 2009 року знаходились у
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження від 15 травня 1998 року, а також
свідоцтвом про розірвання шлюбу,
видане Заводським відділом реєстрації
актів цивільного стану
Дніпродзержинського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, актовий запис № 123, та не
заперечується сторонами. ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер батько відповідача ОСОБА_8,
після смерті якого залишилось спадкове
майно, а саме: будинок АДРЕСА_1, яке у
спадщину отримала відповідач, що
вбачається зі свідоцтва про праве на
спадщину за законом від 21 квітня 2004
року, видане державним нотаріусом
Першої дніпродзержинської державної
нотаріальної конторі ОСОБА_9 та витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 02.06.2004 року. Судом
встановлено, що з 2003 року сторони
проживали в будинку АДРЕСА_1, де вели
спільне господарство. Спірне майно
сторони придбавали до 1 січня 2003 року
та після січня 2004 року. В судовому
засіданні встановлено, що під час
знаходження в шлюбних відносинах в 2007
році сторони придбали автомобіль
ГАЗ-2410, 1986 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, що
не заперечується сторонами. Окрім
транспортного засобу сторони під час
шлюбу придбали й побутове майно, яке
складається з: пилососу «Ракета»,
меблевої «стінки», дивану, 2 крісла, 6
стільців з оббивкою жовтого кольору,
дивану з оббивкою червоного кольору,
дерев'яних ліжок з матрацами 2 шт.,
стільців 6 шт., паласу сірого кольору,
стіл розкладний, шафи 3-х дверної,
килимів 2 шт., паласу жовтого кольору,
паласу червоного кольору, карнизів з
нержавіючої сталі 6 шт., кухонного столу
та і стільців, радіоприймач «Веф»,
газової плити «Електра», компресору
1,5Атм, зварювального апарату, пральної
машини «Самсунг», газової плити
«Гефест», котлу опалювального «Данко»,
насосу до котла. Судом встановлено, що
побутове майно, а саме телевізор
«Лібертон», холодильник «Самсунг»,
продовжувач «Бар'єр» були придбані
ОСОБА_3 за власні кошти вже після
розірвання шлюбу, що вбачається з
наданих суду чеків. Килимові доріжки
відповідачу ОСОБА_3 подарували діти із
сестрою, що вбачається з пояснень
свідків та відповідно до вимог ст.57 СК
України не є спільною сумісною
власністю подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову як
первісного так і зустрічного, суд
першої інстанції виходив з того, що
виниклі між сторонами правовідносини
врегульовані ст.ст. 60, 61, 70 СК України і
п.24 Постанови «Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.ст.22, 29
КЗпШС України. Домоволодіння АДРЕСА_1 є
особистою приватною власністю ОСОБА_3,
тому як набуте нею за час шлюбу, але в
порядку спадкування після смерті
батька, та посилання позивача на те, що
нерухоме майно, яке просить поділити
позивач, а саме домоволодіння, його
цінність істотно збільшилася
внаслідок його трудових або грошових
затрат є не доведеними в судовому
засіданні, а тому вимоги позивача про
визнання за ним права власності на 12
частину домоволодіння та земельної
ділянки не підлягають задоволенню. В
судовому засіданні також позивачем не
підтверджений факт проживання однією
сім'єю його та ОСОБА_3 після розірвання
шлюбу та ведення спільно господарства,
тобто після 2009 року. Посилання позивача
на те, що між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
стосовно отримання позивачем частини
спадщини, шляхом її купівлі вартістю в 2
000 доларів США є необґрунтованим та в
судовому засіданні не доведено. Суд не
приймає до уваги копію розписки ОСОБА_4
про передачу їй коштів в розмірі 2 000
доларів США, оскільки свідком ОСОБА_4
заперечується її написання та не
наданий суду для огляду її оригінал.
Так, враховуючи, що автомобіль ГАЗ-2410,
1986 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, є неподільною річчю, тому суд
вважає можливим залишає його у
позивача. Щодо поділу побутового майна,
яке придбане сторонами за час шлюбу,
суд вважає необхідним відмовити,
оскільки сторони щодо його вартості не
дійшли згоди, а також не довели суду
наявність побутового майна та місце
його знаходження на час розгляду
справи, тому відповідно до вимог ст.70,
ст.71 Сімейного Кодексу України не є
можливим поділити порівну майно, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Судова колегія вважає, що судом першої
інстанції правильно відмовлено у
задоволенні позовних вимог за їх
недоведеністю та безпідставністю.

Так, позовні вимоги про встановлення
факту проживання однією сім'єю
позивача ОСОБА_2 із відповідачем
ОСОБА_3 після офіційного розлучення в
травні 2009 року до липня 2013 року та про
поділ майна, яке набуте ними після
розірвання шлюбу до липня 2013 року, не
підлягають задоволенню, оскільки
належними та допустимими доказами у
справі не доведено, що після розірвання
шлюбу 20 травня 2009 року сторони
проживали однією сім'єю та вели сумісне
господарство. Доводи позивача в
обґрунтування цієї частини позовних
вимог спростовуються наданими суду
матеріалами правоохоронних органів, з
яких вбачається, що на протязі 2012-2013
року між сторонами були конфлікти
через розподіл житла (а.с.29-36 том 1);
особистою власноручно складеною
заявою позивача до суду від 14.03.2014 року,
де ОСОБА_2 зазначає, що після розірвання
шлюбу (2009 рік) ОСОБА_3, її дочки,
співмешканець та дорослі онуки
систематично виживали його з місця
мешкання, викидали його речі на вулицю
та не впускали його в будинок, а з 2004
року він постійно заявляв претензії
щодо повернення його житла (а.с.50-52 том
1). Про конфліктність відносин між
колишнім подружжям після розірвання
шлюбу підтверджено набравшими
законної сили судовими рішеннями
(а.с.97-99 том1). Довідка голови
квартального комітету № 5 від 07.04.2008
року (а.с. 26 том 1) та акт голови
квартального комітету від 05.09.2013 року
(а.с.27 том 1) також не свідчать про
фактичне проживання однією сім'єю
позивача ОСОБА_2 із відповідачем
ОСОБА_3 після офіційного розлучення в
травні 2009 року до липня 2013 року. Таким
чином, доводи позивача щодо правового
статусу майна, яке придбано після
розірвання шлюбу, як прирівняного до
майна подружжя, є неспроможними,
оскільки спростовуються доказами у
справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та
роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення" від 31.03.95 N 5, - справи про
встановлення фактів, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян,
розглядаються в судовому порядку, коли
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх установлення.

Згідно ст. 3 СК України, сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом і мають
взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Згідно ст. 70 СК України частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

Судова колегія дійшла висновку і це
підтверджується матеріалами справи, що
між сторонами у справі після 20 травня
2009 року були відсутні взаємовідносини
притаманні сім'ї, а таким чином, майно
яке придбано відповідачем після
розірвання шлюбу - не прирівнюється до
майна подружжя.

Так, позовні вимоги за первісним
позовом про стягнення з ОСОБА_3 на
користь позивача грошових коштів у
сумі 8 150 грн. за його особисте майно,
перевезеного з проданої позивачем
квартири і яке відповідач залишила в
своєму користуванні, а саме: пилосос
«Ракета» 100 грн., меблева «стінка»
виробництва м. Марганець 1000 грн., диван,
2 крісла, б стільців з оббивкою жовтого
кольору 1 000 грн., диван з оббивкою
червоного кольору 350 грн., дерев'яні
ліжка з матрацами 2 шт. 1200 грн., стільці б
шт. 300 грн., палас сірого кольору 200 грн.,
стіл розкладний 300 грн., шафа 3-х дверна,
400 грн., килим 2 шт. 600 грн., палас жовтого
кольору 200 грн., палас червоного кольору
250 грн., карнизи з нержавіючої сталі 6 шт.
300 грн., кухонний стіл та 4 стільці 200
грн., радіоприймач «Веф» 50 грн., газова
плита «Електра» 400 грн., компресор 1,5
Атм. 500 грн., зварювальний апарат 800 грн.,
- не підлягають задоволенню, оскільки
матеріалами справи не доведено, що
перелічене майно є в наявності у
відповідача або інших осіб;
приналежність вказаного майна
позивачу на праві особистої приватної
власності; його дійсна вартість,
оскільки позивач не витребує вказане
майно, а просить суд стягнути за це
майно грошову компенсацію. Не доведено
по справі, що це майно утримує у себе
відповідач, а доводи відповідача про
те, що вказане майно позивач забрав та
вивіз при виселені із спірного будинку,
позивач не спростував.

Так, позовні вимоги за первісним
позовом про визнання за ОСОБА_2 право
власності на 12 частину витрат на
купівлю побутової техніки та іншого
майна в сумі 12 176,00 грн., залишивши це
майно у власність ОСОБА_3, стягнувши
кошти з відповідача на користь
позивача як компенсацію за належну
йому частку спільно набутого майна, а
саме: пральна машина «Самсунг»
вартістю 1980 грн., газова плита «Гефест»
вартістю 5 550 грн., телевізор «Лібертон»
вартістю 5 625 грн., продовжувач «Бар'єр»
170 грн., холодильник «Самсунг» вартістю
б 210 грн., котел опалювальний «Данко»
вартістю 2 097,00 грн., насос до котла
вартістю 680 грн., труби до котла, з
установкою 640 грн., килимові доріжки 2
шт. 600 грн., штори на двері 8 шт. вартістю
400 грн., тонкі штори на вікна 4 шт.
вартістю 400 грн., - не підлягають
задоволенню, оскільки є недоведеними.

Відповідно до вимог п.22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року N 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" - поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372
ЦК.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня
2007 року N 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

З огляду на вказані вимоги закону та
роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України, позивач
повинен був довести суду про те, що
наявне спірне майно, що воно придбано
за час шлюбу та є майном подружжя, що це
майно неможливо розділити в натурі у
зв'язку з чим позивач просить стягнути
на його користь грошову компенсацію,
вартість майна на час розгляду справи в
суді.

Однак позивач не доказав свої позовні
вимоги, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що телевізор «Лібертон»,
продовжувач «Бар'єр», холодильник
«Самсунг» придбано в 2011 році, тобто
після розірвання шлюбу сторін, а таким
чином поділу як сумісне майно подружжя
не підлягає.

Відносно газової плита «Гефест», котла
опалювального «Данко», то відповідно
до гарантійних талонів наданих
позивачем суду вони придбані в 2006-2007
році, однак наявність цього майна не
доведена, вартість його на час купівлі
та на час звернення до суду з
урахуванням зносу - не доведена,
гарантійні талони не є належним
доказом придбання майна саме сторонами
у справі, а відносно пральної машини
«Самсунг», то надана позивачем суду
копія чека підтверджує факт купівлі
цього майна 10.12.2006 року за суму у
розмірі 1980 грн., однак не доведено
наявність цього майна та вартість
майна з урахуванням зносу на час
виникнення спору про його поділ (а.с. 179,
184,185 том 1).

В матеріалах справи є заява позивача та
його представника до суду про те, що
вони вважають не має необхідності
проводити оціночну експертизу (а.с. 163
том 1).

В цій частині також позовні вимоги не
визнані відповідачем, оскільки вона
заперечувала наявність майна подружжя
в її будинку, що не спростовано
позивачем.

Так, позовні вимоги за первісним
позовом про визнання за ОСОБА_2 право
власності на 12 частину домоволодіння і
земельної ділянки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1 не підлягають
задоволенню, оскільки є безпідставними
і недоведеними.

Позиція позивача - апелянта про те, що
він має право на 12 частину вказаного
нерухомого майна, оскільки заплатив за
належну у порядку спадкуванні 12
частину зазначеного будинку 2 000
доларів США сестрі відповідача ОСОБА_4
у зв'язку з чим остання відмовилась від
належної їй спадщини, що
підтверджується її розпискою від 24.11.2003
року (а.с.140 том 1), судова колегія вважає
безпідставною тому, що згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 21 квітня 2004 року,
посвідченого державним нотаріусом
Першої дніпродзержинської державної
нотаріальної контори ОСОБА_9
зареєстрованого в реєстрі за № 4-487 у
спадковій справі № 993/03 та
зареєстрованого за реєстраційним
номером 5130447 від 02.06.2004 року
Дніпродзержинським бюро технічної
інвентаризації (а.с.18-19 том 1) власником
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_3
Правовстановлюючий документ на
спірний житловий будинок не визнаний
недійсним, позивачем не оспорений, у
зв'язку з чим належність на праві
власності 12 частини будинку позивачу
не може доказуватися розпискою та
показаннями свідків.

Позиція позивача - апелянта про те, що
він та ОСОБА_3 вклали кошти на зростання
вартості домоволодіння, а тому вважає,
що за ним має бути визнано право
власності на 12 частину грошових витрат
на ремонт цього домоволодіння, а у
зв'язку з цим набув право власності на 12
частину домоволодіння, після
проведення його покращення, судова
колегія вважає безпідставною та
недоведеною, оскільки відсутні докази
істотного збільшення вартості будинку
внаслідок вкладення грошових коштів на
його ремонт, а тому вказаний будинок не
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя відповідно до вимог
статті 62 СК України. Крім того, надані
позивачем накладні, товарні чеки на
придбання будівельних матеріалів
свідчать про те, що будівельні
матеріали були придбані за адресою
спірного будинку у період після
розірвання шлюбу між сторонами, та з
цих доказів не вбачається що за
будівельні матеріали сплачував
позивач (а.с.37-43 том 1).

Щодо права власності на земельну
ділянку, то з матеріалів справи не
вбачається, що спірна земельна є
об'єктом права власності, у зв'язку з
чим безпідставні вимоги позивача про
визнання за ним права власності на 12
частину земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за
наведеними вище підставами позивача.

Безпідставні позовні вимоги ОСОБА_2 про
стягнення з відповідача на його
користь суму моральної шкоди в розмірі
10 000 грн., оскільки не встановлено
порушення його прав, свобод чи
інтересів зі сторони відповідача за
встановленими спірними
правовідносинами щодо поділу майна
подружжя.

Вимоги позивача щодо стягнення на його
користь з ОСОБА_3 його витрати на
проведення товарознавчої експертизи є
неспроможними, оскільки в матеріалах
справи відсутні докази проведення
експертизи.

Згідно ч.3 ст. 10, ст.ст. 57-60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановленим цим
Кодексом. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Докази
повинні бути належними і допустимими.
Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Судова колегія вважає, що наведені в
апеляційній скарзі доводи зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Відмова у задоволенні зустрічного
позову позивачем за зустрічним позовом
не оскаржується, рішення в цій частині
не порушує прав, свобод чи інтересів
апелянта - позивача за первісним
позовом, а судова колегія переглядає
справу в апеляційному порядку в межах
апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що не має підстав для
скасування рішення суду, крім того,
законом не передбачено скасування
рішення суду судом апеляційної
інстанції із передачею справи на новий
розгляд суду першої інстанції, і доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 27 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді М.Ю.
Петешенкова

О.Г.
Дерев’янко