АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Токар Н. В. Доповідач - Калиновський
А.Б. Категорія 39
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Гайдук В.І.,
Єлізаренко І.А.

При секретарі - Півненко С.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 14 листопада 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Третя Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
14 листопада 2014 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Третя Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну
ділянку, є набуття спадкодавцем
зазначеного права у встановленому
законодавством України порядку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
перебували у зареєстрованому шлюбі(а.с.
13-14).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася
спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1.
Зазначений житловий будинок та споруди
були самочинно зведені на земельній
ділянці загальною площею 880 кв.м. у
період з 1963 року по 1987 рік.

Позивач, після смерті чоловіка
звернулася до Третьої ДДНК із заявою
для прийняття спадщини, проте,
нотаріусом було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом на житловий будинок у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів про належність цього майна
спадкоємцеві(а.с.11).

Згідно висновку ТОВ «Стеконік
ЛТД», проведеного інженером Саєнко Ю.В.,
об'єкти спірного домоволодіння можуть
експлуатуватись згідно їх
функціонального призначення та
відповідають вимогам основних
нормативних документів по
будівництву(а.с.26-45).

30 вересня 2014 року ОСОБА_2 отримала
технічний паспорт на
домоволодіння(а.с.20-24).

Як вбачається з акту від 20.12.1966 року,
ОСОБА_3 у 1963 році самовільно побудував
будинок(а.с.9), а отже, зазначені будівлі
вважаються самочинним будівництвом.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд правильно виходив з
того, що позивачем не надано будь-яких
доказів, які б підтверджували, що
спадкодавець набув права власності на
житловий будинок, що спірний будинок
введений в експлуатацію, а також
доказів про звернення до компетентного
державного органу з питання оформлення
їй права власності на спірні самочинні
будівлі.

Доводи апеляційної скарги позивачки
про те, що згідно акту обстеження
спірного домоволодіння, воно належало
спадкодавцю на праві фактичного
користування, а тому є підстави для
визнання за нею права власності є
безпідставними та зводяться до
тлумачення норм діючого законодавства,
так як поняття фактичного користування
і права власності є різними за змістом.

Посилання на те, що домоволодіння не є
самочинним будівництвом, а тим більше
воно є придатним для експлуатації
згідно висновку про технічний стан
будівельних конструкцій, але суд не
звернув на це належної уваги і
помилково відмовив у задоволенні
позову не можуть бути прийняті до уваги
з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України,
право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже забудоване нерухоме майно.

Право власності на об'єкти самочинного
будівництва може бути визнано за
спадкоємцем, що має право вимагати
визнання такого права, виключно за
умови наявності документів про право
власності на землю або про право
користування земельною ділянкою, що
видані на ім'я спадкодавця або
спадкоємця, та актів введення будівлі в
експлуатацію.

Отже, діюче законодавство передбачає
можливість визнання права власності на
самочинне будівництво за особою, що
здійснила таке будівництво лише у разі
виникнення права на земельну ділянку,
однак позивачем не надано суду рішення
відповідного органу влади про
виділення земельної ділянки під
забудову або у встановленому порядку
під уже забудоване нерухоме майно.

Крім того, звернення до суду з позовом
про визнання права власності на
самочинне будівництво в порядку
спадкування може мати місце при
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право, однак позивач не
надала суду доказів відмови
компетентного державного органу в
оформленні їй права власності на
спірні самочинні будівлі.

Згідно роз'яснень Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування", по
об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992
року, тобто до прийняття постанови КМУ
від 05 серпня 1992 року № 449, якою
встановлено порядок прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, при їх реєстрації для
оформлення права власності одним із
документів є висновок про технічний
стан будинку (будівлі), що складається
БТІ, але таких документів суду також не
надано.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх позовних вимог і
заперечень.

Таким чином, рішення суду відповідає
нормам матеріального та
процесуального права. Підстав для його
зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 14
листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: