Провадження по справі №2/522/7115/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси у
складі :

Головуючого-судді: Абухіна Р.Д.

за участю секретаря : Гонтар Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
"Чорноморсько-Азовське
виробничо-експлуатаційне Управління
морських шляхів"; третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - В.о. начальника
Державного підприємства
"Чорноморсько-Азовське
виробничо-експлуатаційне Управління
морських шляхів" Дадерко Ігор
Вікторович - "Про зміну формулювання
дати звільнення, скасування наказу,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, вихідної допомоги
та відшкодування шкоди", -

ВС Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом,
який у подальшому був уточнений, по
якому просить суд визнати звільнення
ОСОБА_1 з посади юрисконсульта ІІ
категорії ДП "Чоразморшлях", у зв'язку з
прогулами без поважних причин -
незаконним; скасувати наказ по
особовому складу ДП "Чоразморшлях" №
66/к від 05.05.2014 року про звільнення
ОСОБА_1 05.05.2014 р.; визнати недійсним
внесений відповідачем запис у трудову
книжку ОСОБА_1 про звільнення з роботи
у зв'язку з прогулами без поважних
причин згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України;
змінити формулювання звільнення та
дати (з дня постановлення рішення),
вказавши формулювання звільнення - за
власним бажанням , у зв'язку з
порушенням відповідачем законодавства
про працю, умов колективного чи
трудового договору - за ч.3 ст. 38 КЗпП
Ураїни; стягнути з ДП "Чоразморшлях" на
користь позивача вихідну допомогу у
розмірі тримісячного середнього
заробітку - 10 609, 74 грн.; стягнути з ДП
"Чоразморшлях" на користь позивача
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 10 000 грн.

Ухвалою Приморського районного суду
м. Одеси від 28.10.2014 року об'єднано в одне
провадження справи № 522/12294/14ц за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства "Чорноморсько-Азовське
виробничо-експлуатаційне Управління
морських шляхів"; третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - В.о. начальника
Державного підприємства
"Чорноморсько-Азовське
виробничо-експлуатаційне Управління
морських шляхів" Дадерко Ігор
Вікторович - "Про зміну формулювання та
дати звільнення, стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу,
вихідної допомоги та відшкодування
шкоди" та № 522/15068/14ц за позовом ОСОБА_1
до ДП " Чорноморське- Азовське
виробничо-експлуатаційне Управління
морських шляхів" про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки,
по якому просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача суму в
розмірі 2 952,77 грн.; середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

За останнім уточненим позовом ОСОБА_1
просила суд визнати звільнення ОСОБА_1
з посади юрисконсульта ІІ кат. ДП «
Чоразморшлях» згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП
України, у зв'язку з прогулами без
поважних причин- незаконними;
скасувати наказ по особовому складу ДП
« Чоразморшлях» № 66/к від 05.05.2014 року;
визнати недійсним внесений
відповідачем запис у трудову книжку
ОСОБА_1 про звільнення з роботи у
зв'язку з прогулами без поважних
причин, згідно п.4 ч.1 ст. 40 ЗКпП України;
змінити формулювання звільнення та
дати ( з дня постановлення рішення),
вказавши формулювання звільнення - за
власним бажанням, у зв'язку х
порушенням відповідачем законодавства
про працю, умов колективного договору
чи трудового договору - за ч.3 ст. 38
КУпАП; стягнути з відповідача на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 24 784, 96
грн.; вихідну допомогу у розмірі - 10 609,
74 грн.; моральну шкоду у розмірі 10 000
грн.; середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
- 8 997, 28 грн.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримала, просила суд його
задовольнити, посилаючись на ті
обставини, що наказом від 05.05.2014 року
позивача було звільнено з займаної
посади, з підстав прогулу без поважних
причин. Позивач зазначає, що щорічна
відпустка за графіком підприємства у
неї була запланована на липень 2014 року,
на початку квітня 2014 року начальником
підприємства та начальником відділу
кадрів їй було дано згоду на відпустку
у квітні 2014 року. Згодом керівника
підприємства було змінено. Позивач
зазначає, що в останній день відпустки
вона прибула на підприємство з заявою
про звільнення за власним бажанням,
однак дізналась, що її було звільнено
за прогули без поважних причин.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав. Надав до
суду заперечення, в яких зазначено, що
позивачу наказ про надання їй
відпустки не видавався, тобто вона
фактично самовільно покинула робоче
місце, що стало підставою для
подальшого її звільнення.

Суд, ознайомившись та дослідивши
матеріали справи, надані докази, вважає
за можливе в задоволенні позову
відмовити на підставі встановлених
фактичних обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі
є цивільно-правовими та урегульовані
положеннями ЦК України та КЗпП України.

По справі встановлені наступні
фактичні обставини.

Відповідно до наказу № 124/к від 17.07.2012
року ОСОБА_1 призначена на посаду
юрисконсульта 2-ї категорії
Договірно-правової служби ДП «
Чоразморшлях»(а.с. 40).

Виконуючим обов'язки начальника даного
підприємства 02.04.2014 року призначено
Дадерко І.В., який приступив до
виконання своїх обов'язків 07.04.2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що
09.04.2014 року ОСОБА_1 через канцелярію
підприємства подала заяву про надання
їй відпустки за рахунок щорічної
відпустки у зв'язку із сімейними
обставинами ( а.с.41).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем вищезазначену заяву подано
на ім'я в.о. начальника підприємства
Дадерко І.В. щодо надання її днів «… за
рахунок щорічної відпустки з 10.04.2014
року по 11.04.2014 рік та з 14.04.2014 року по
30.04.2014 рік у зв'язку із сімейними
обставинами". Згідно резолюції в.о.
начальника підприємства тимчасово
виконуючий обов'язки начальника
відділів кадрів "…- прошу
запропонувати ОСОБА_1 надати
підтверджуючі документи сімейних
обставин та запросити на співбесіду
для прийняття рішення» ( а.с.78).

Відповідно до графіку відпусток на 2014
рік, затвердженого на підприємстві, з
яким позивача було ознайомлено, вона
повинна була піти у відпустку у липні
2014 року ( а.с.42).

З 10.04.2014 року ОСОБА_1 перестала
виходити на роботу, що підтверджено
сторонами в судовому засіданні.

Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Позивачем до суду не було надано
підтверджень того, що вона була
відсутня на робочому місці на підставі
наказу про надання їй відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що
юрисконсульт 2-ї категорії ОСОБА_1
відсутня на робочому місці, про причини
відсутності не повідомила
адміністрацію підприємства, у зв'язку
із чим їй було направлено лист ( №001/315
від 11.04.2014 року) за адресою: АДРЕСА_1, з
проханням письмово повідомити про
причини відсутності на робочому місці,
що вбачається з доповідної записки (
а.с.44).

На підставі вищезазначеної доповідної
записки від 11.04.2014 року заступника
начальника ДП « Чоразморшлях» з
правових питань Булгарова О.О. була
призначена службова перевірка щодо
виявлення фактів відносно позивача (
а.с. 45-51).

В матеріалах справи наявні акти,
складені представниками ДП «
Чоразморшлях» у робочі дні з 10.04.2014
року по 05.05.2014 рік про відсутність
ОСОБА_1 без поважних причин на робочому
місці (а.с.55-69).

05.05.2014 року на підставі наказу № 66/к
ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за
прогул без поважних причин, згідно сп.4
ст. 40 КЗпП України (а.с. 70).

Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа
має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання права.

На підставі скарги ОСОБА_1 про її
незаконне звільнення була проведена
перевірка Державною інспекцією з
питань праці в Одеській області, яка не
виявила ніяких порушень з цього
питання, про що складено довідку №
15-01-022/0076 від 04.06.2014 року.

07.05.2014 року на адресу ДП « Чоразморшлях»
надійшов лист ОСОБА_1 із заявою про
звільнення за власним бажанням, на який
була надана відповідь листом № 001/448 від
22.05.2014 року, що вона звільнена з 05.05.2014
року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.,
який повернувся на адресу підприємства
з відміткою « за закінченням терміну
зберігання».

З матеріалів справи вбачається, що з
ОСОБА_1 проведено повний розрахунок, що
підтверджується довідкою та їй цінним
листом направлено наказ про звільнення
та трудова книжка (а.с. 87-89).

Позивач в позові посилається на те, що
вона надала заяву про надання їй
відпустки у зв'язку із сімейними
обставинами за рахунок щорічної
відпустки, однак дане твердження
суперечить Закону України « Про
відпустки» та КЗпП України.

Відповідно до ст.. 10 Закону України «
Про відпустки», щорічні відпустки
надаються відповідно до затвердженого
графіку.

Відповідно до ст.. 11 Закону України «
Про відпустки», у разі перенесення
щорічної відпустки новий термін її
надання встановлюється за згодою між
працівником і власником або
уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки
надається після закінчення дії
причин, які її перервали, або за
згодою сторін переноситься на інший
період з додержанням вимог статті 12
цього Закону.

Позивач в позові посилається на те, що
нею з керівництвом було погоджено, що
її щорічна відпустка буде перенесена
на квітень 2014 року,однак належних та
допустимих доказів на підтвердження
даного факту позивачем до суду надано
не було.

Таким чином ОСОБА_1 самовільно
покинула робоче місце у період з 10.04.2014
року по 05.05.2014 рік, тобто вчинила прогул
без поважних причин, що є підставою для
звільнення.

Оскільки позивач на день звільнення
була відсутня на робочому місці, тому з
нею не було проведено повних
розрахунок.

Згідно ст.. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

З матеріалів справи вбачається, що
повний розрахунок з позивачем було
здійснено 16.07.2014 року добровільно,
оскільки ОСОБА_1 не пред'являла ніяких
вимог про виплату належних їй сум та
про проведення повного розрахунку у
зв'язку зі звільненням, а тому відсутня
затримка у повному розрахунку у зв'язку
зі звільненням.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача на її користь суму
моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995
р. №4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди) із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її права.

Ст. 1167 ЦК України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Цивільна - правова відповідальність за
завдану моральну шкоду настає при
наявності протиправної поведінки
заподіювача шкоди, встановлення
причинного зв'язку між шкодою та
протиправною поведінкою, вини
заподіювача.

Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995
р. №4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди) розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості,можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди не
зазначено, з яких міркувань позивач
виходила, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується, не
надала ніяких доказів причино-
наслідкового зв'язку між поведінкою
відповідача та її моральними
стражданнями.

Таким чином, позивач не надав доказів
на підтвердження факту заподіяння їй
відповідачем моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, не обгрунтувала, з чого вона
виходила, визначаючи розмір заподіяної
її шкоди.

Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

У рішенні суду повно відображені
обставини, які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки, які є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Таким чином, суд вважає, що позов є
необґрунтованим, у зв'язку з чим не
підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст..ст. 15,16, 23, 1167 ЦК України, ст.. 116 КЗпП
України, ст. ст. 7, 8, 10, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК
України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державного підприємства
"Чорноморсько-Азовське
виробничо-експлуатаційне Управління
морських шляхів"; третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - В.о. начальника
Державного підприємства
"Чорноморсько-Азовське
виробничо-експлуатаційне Управління
морських шляхів" Дадерко Ігор
Вікторович - "Про зміну формулювання
дати звільнення, скасування наказу,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, вихідної допомоги
та відшкодування шкоди", - відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається в апеляційний суд Одеської
області через Приморський районний суд
м. Одеси протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Абухін Р.Д.