Ухвала

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, реєстраційної служби
Харківського районного управління
юстиції, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Харківської області від 27 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що у період з 1989 року
по 2009 рік вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 Під час
шлюбу подружжям збудовано будинок по
АДРЕСА_1, право власності на який було
зареєстровано за ОСОБА_7 Позивачка
зазначає, що після припинення шлюбу їй
стало відомо про укладення чоловіком у
2007 році договору дарування будинку, на
підставі якого він подарував будинок,
який є спільним майном подружжя, своїй
матері ОСОБА_5 У рахунок забезпечення
виконання договору позики, укладеного
між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, ОСОБА_5 20 липня 2011
року уклала іпотечний договір,
предметом якого був зазначений будинок
й за умовами якого в разі неповернення
позичальником боргу - ОСОБА_6 набуває
права власності на предмет іпотеки. На
підставі рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 липня 2012 року
визнано частково недійсним договір
дарування будинку від 24 грудня 2007 року
й визнано за ОСОБА_3 право власності на
Ѕ частину будинку. Однак, ОСОБА_3 не має
можливості здійснити державну
реєстрацію свого права власності на Ѕ
частину будинку, оскільки ОСОБА_6 на
підставі договору купівлі-продажу від
20 липня 2012 року зазначений
будинок продала ОСОБА_4 Ураховуючи
викладене, з урахуванням уточнених
позовних вимог, ОСОБА_3 просила
задовольнити її позовні вимоги і
витребувати з володіння ОСОБА_4
Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 шляхом
здійснення державної реєстрації за нею
права власності на Ѕ частину
зазначеного будинку.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 14
жовтня 2013 року позов задоволено
частково. Витребувано з володіння
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину
будинку та прибудинкових споруд, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1. У
решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27 травня
2014 року рішення Харківського
районного суду Харківської області від
14 жовтня 2013 року скасовано і
ухвалено нове рішення, яким відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3 і витребовуючи з володіння
ОСОБА_4 на її користь Ѕ частину будинку,
а також відмовляючи в задоволенні
позовних вимог про зобов'язання
реєстраційної служби Харківського
районного управління юстиції
здійснити державну реєстрацію права
власності на Ѕ частину зазначеного
будинку, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_3 не була стороною ні
договору іпотеки, ні договору
купівлі-продажу, наміру відчужувати
своє право власності не мала, тому
частина спірного будинку вибула з її
володіння не з її волі, що дає підстави
витребувати це майно з володіння
ОСОБА_4 згідно з положенням ст. 388 ЦК
України. Державна реєстрація прав
власності на нерухоме майно
здійснюється при дотриманні власником
певної процедури, передбаченої чинним
законодавством. Оскільки така
процедура ОСОБА_3 не дотримана, тому її
вимоги про зобов'язання відповідного
органу зареєструвати за нею право
власності на Ѕ частину будинку є
передчасними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3,
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що ОСОБА_3 не доведено обставини,
на які вона посилалась як на підставу
своїх вимог, а саме: заявляючи вимоги до
ОСОБА_4 про витребування з її
незаконного володіння Ѕ частини
будинку не заявлено вимоги до ОСОБА_8,
оскільки ОСОБА_4 придбала будинок
перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_8, і майно є
спільним сумісним майном подружжя;
вимогу про витребування майна з чужого
незаконного володіння має право
висувати власник такого майна, а
оскільки ОСОБА_3 набула права власності
на спірне майно на підставі судового
рішення і таке її право не
зареєстровано, то вона не є особою, яка
має право пред'являти такі вимоги.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що з 04 березня 1989 року по 30
березня 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_7
перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу на земельній ділянці,
власником якої був ОСОБА_7 на
підставі державного акту про право
приватної власності на землю від 21
січня 1999 року, подружжям збудовано
будинок по АДРЕСА_1.

30 квітня 1999 року ОСОБА_7 видано
свідоцтво про право власності на
житловий будинок.

24 грудня 2007 року укладено договір
дарування, на підставі якого ОСОБА_7
подарував своїй матері ОСОБА_5 будинок
по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 липня
2012 року визнано недійсним договір
дарування житлового будинку від
24 грудня 2007 року в Ѕ частині й визнано
за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину
будинку по АДРЕСА_1.

20 липня 2011 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6
укладено договір позики.

У рахунок забезпечення виконання
договору позики 20 липня 2011
року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено
іпотечний договір, предметом якого є
будинок по АДРЕСА_1.

Пунктом 4.3 зазначеного договору
передбачено, що іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки.

20 липня 2012 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 388 ЦК
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
право його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача в тому випадку,
якщо майно загублене власником, було
викрадене у власника, вибуло з
володіння власника не з його волі іншим
шляхом.

При цьому витребування майна на
підставі пунктів 1-3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
можливе і в тому випадку, коли
правочини, за якими набувач набув право
власності на майно, не визнані
недійсними та коли фактичний
володілець майна є добросовісним
набувачем.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61
ЦПК України).

Ухвалюючи рішення від 25 липня 2012 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7,
ОСОБА_5 про визнання частково недійсним
договору дарування від 24 грудня 2007 року
та визнання права власності на Ѕ
частину будинку, апеляційний суд
Харківської області визнав за ОСОБА_3
право власності на Ѕ частину будинку по
АДРЕСА_1, оскільки будинок є
спільним майном подружжя, при цьому суд
виходив із рівності часток подружжя у
праві їх спільної сумісної власності.

Вирішуючи спір суд апеляційної
інстанції на зазначене судове рішення
уваги не звернув, не дав оцінки, що у
силу ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені цим судовим рішенням,
доказуванню не підлягають, залишив
поза увагою, що право власності на Ѕ
частину спірного будинку у ОСОБА_3 вже
виникло, тому вона має право на
витребування такого майна з чужого
незаконного володіння, оскільки їй
чиняться перешкоди у користуванні
своєю власністю в тому числі і
відмовлено в проведенні державної
реєстрації її права власності.

Отже, судом апеляційної інстанції не
з'ясовано всі обставини справи, не
досліджено всі докази та не надано їм
оцінки.

Також, апеляційний суд перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції і ухвалюючи
рішення про відмову ОСОБА_3 у
задоволенні позовних вимог про
витребування майна з чужого
незаконного володіння зазначив, що суд
першої інстанції не визначився з колом
осіб, які повинні брати участь у справі,
не залучив до участі у справі ОСОБА_8,
при цьому судовим рішенням вирішив
питання щодо прав і обов'язків
останнього.

У силу положень ст. 130 ЦПК України суд
вирішує питання про склад осіб, які
братимуть участь у справі, а в разі
наявності підстав для залучення у
справі співвідповідача, які
передбачені ч. 1 ст. 33 ЦПК України -
роз'яснює позивачу його право на
заявлення такого клопотання в порядку
ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Для всебічного розгляду справи і
ухвалення обґрунтованого рішення
необхідно залучити до участі у справі
ОСОБА_8, а до повноважень апеляційного
суду не відноситься вирішення питання
щодо залучення осіб до участі у справі.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції також не відповідає
вимогам закону, тому підлягає
скасуванню.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій на підставі ч. 2
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 14
жовтня 2013 року та рішення апеляційного
суду Харківської області від 27
травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська