АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/614/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3571/14
Головуючий у 1-й інстанції Альошина Н. М.
Доповідач Акопян В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

Головуючого судді: Акопян В.І.

Суддів: Одринської Т.В.,
Гальонкіна С.А.

при секретарі Фадєйкіній Н.Б.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Миргородського міськрайонного
суду Полтавської області від 14 жовтня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зобов'язання усунути
перешкоди в користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення з
квартири, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права на проживання та
користування квартирою, -

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача, - ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зобов'язання усунути
перешкоди в користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення з
квартири, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
стягнення судового збору 250 грн.,
витрати на юридичну допомогу 2435 грн. -
відмовлено за безпідставністю.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права на
проживання та користування квартирою,
стягнення судового збору 243,60 грн.,
витрати на юридичну допомогу 2000 грн. -
відмовлено за безпідставністю.

З вказаним рішенням не погодився
ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу,
вказуючи на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив оскаржуване рішення скасувати,
ухвалити нове, яким його позовні вимоги
задовольнити, а в задоволенні
зустрічних позовних вимог
відповідачки відмовити.

Колегія суддів вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічного
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване рішення, колегією суддів
переглядається в межах доводів
апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 14 січня 2014 року ОСОБА_3
подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, яка
належала йому на підставі договору
дарування квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Миргородського
міського нотаріального округу
Полтавської області ОСОБА_6 15.05.2004 року
по реєстру за №1564 зареєстрованого в
Дочірньому комунальному підприємстві
«Миргородтехінвентаризація» 01.06.2004
року в реєстровій книзі № 41 під №286.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності від 14 січня
2014 року, ОСОБА_7 є новим власником
квартири АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що
посилання позивача, як на підставу
задоволення позовних вимог на ст. 319, 383,
386 ч.2 , 391 ЦК України у даних
правовідносинах є безпідставним, тому
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позову.

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до статей 31, 212
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
позивач обґрунтовує вимоги, а не
посилання на певну норму закону. Тому
якщо позивач посилається не на ту норму
закону, суд уточнює підстави позову й
застосовує відповідну норму закону
незалежно від того, чи отримано на це
згоду, що було проігноровано місцевим
судом.

При цьому не посилання позивача на
відповідні норми ЖК УРСР, без належних
на те підстав, не може бути підставою
для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. При цьому відповідно до
статті 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 як власник житла з 06.06.2001року
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, 15
травня 2004 року вона подарувала ОСОБА_3
дану квартиру, та проживала в ній вже як
член сім'ї брата, власника квартири
ОСОБА_4, оскільки право власності на
вищевказану квартиру перейшло до
обдаровуваного - ОСОБА_3

14 січня 2014 року новим власником
квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_1

Згідно положень статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм Майном.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України та статтею 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Виникнення права членів сім'ї власника
квартири на користування квартирою та
обсяг цих прав залежить від виникнення
у власника квартири права власності на
цю квартиру, а отже, припинення права
власності на квартиру припиняє право
членів його сім'ї на користування цією
квартирою.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени
сім'ї власника жилого будинку, які
проживають разом із ним у будинку, що
йому належить користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. Аналогічну норму
містить також стаття 405 ЦК України.
Отже, право членів сім'ї власника
будинку користуватись цим жилим
приміщенням може виникнути та існувати
лише за наявності права власності на
будинок в особи, членами сім'ї якого
вони є, із припиненням права власності
особи втрачається й право користування
жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Статтею 64 ЖК України визначено, що до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

ОСОБА_2 у розумінні ст. 64 ЖК України, до
членів сім'ї ОСОБА_1, нового власника
квартири, не належить.

Таким чином, встановивши, що позивач з 14
січня 2014 року є новим власником спірної
квартири з відповідачкою не пов'язаний
сімейними відносинами, вона не є членом
сім'ї позивача, ОСОБА_2 вселилася в
квартиру в 2000 році як власник квартири,
після оформлення договору дарування з
2004 року проживала в квартирі як член
сім'ї брата власника, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та
підлягають до задоволення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно
скасувати, в цій частині ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1, в іншій частині рішення
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3, 4 ст. 309, 314, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш ИЛ А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2014 року в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_1
про зобов'язання усунути перешкоди в
користуванні жилим приміщенням шляхом
виселення з квартири та стягненню
судових витрат - скасувати, ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
зобов'язання усунути перешкоди в
користуванні жилим приміщенням шляхом
виселення з квартири - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житла.

В іншій частині Миргородського
міськрайонного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати в сумі 365
грн.40коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий
В.І. Акопян

судді
Т.В. Одринська

С.А. Гальонкін