Провадження №2/751/1985/14
Рішення

Іменем України

09 грудня 2014 року
м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с
у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Гордійка
Ю. Г.

при секретарі
Ващиліна Т. В.

з участю: позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідача Ковальчука
Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Чернігові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_4 до публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» про захист
прав споживачів та визнання договорів
недійсними -

В С Т А
Н О В И В :

20.10.2014 р. ОСОБА_1, ОСОБА_4 направили до
суду поштою позов до ПАТ «УкрСиббанк»
про захист прав споживачів та визнання
договорів недійсними(а.с.2-4), мотивуючи
вимоги наступним.

11.10.2007 р. між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк», яке
змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», далі
Банк, та ОСОБА_1, далі Позичальник,
підписано кредитний договір про
надання споживчого кредиту № 0,
далі Кредитний договір.

У забезпечення виконання боргових
зобов'язань за Кредитним договором №
0 від 11.10.2007 р. між ОСОБА_4 та Банком
був укладений Договір поруки № 30105Р622
від 11.10.2007 р.

У забезпечення виконання боргових
зобов'язань за Кредитним договором №
0 від 11.10.2007 р. між ОСОБА_1 та Банком
був укладений Договір іпотеки № 30105Z513
від 11.10.2007 р., посвідчений 11.10.2007 р.
приватним нотаріусом Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрований в реєстрі за № 2293,
яким передано у іпотеку двокімнатну
квартиру № 28, ринкова вартість якої
згідно висновку експерта становить 280289
грн., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Про те, що Кредитний договір не
відповідає вимогам законодавства
ОСОБА_1 стало відомо у серпні 2014 р. під
час судового розгляду справи у
Новозаводському районному суді м.
Чернігова за позовом Банку про
стягнення з ОСОБА_1 та Поручителя
заборгованості по Кредитному договору,
коли вона при участі у справі
ознайомилася з вимогами законодавства
до укладання кредитних договорів,
ознайомилася з правовою позицією
Верховного Суду України у справі №
6-79цс14 від 02.07.2014 р., яку відповідно до ч. 2
ст. 214 ЦПК України суд зобов'язаний
враховувати й яка відповідно ч. 1 ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень та для
всіх судів України.

Відповідно до умов Кредитного
договору: - Банк зобов'язується
11.10.2007 р. надати кредитні кошти в сумі
52000 доларів США, що дорівнює
еквіваленту 262600 грн. за курсом НБУ на
день укладання Договору, тільки шляхом
перерахування коштів на поточний
рахунок Позичальника НОМЕР_1 у банку
(пункти 1.1, 1.2.1, 1.4, 1.5 Кредитного
договору) для його особистих потреб, а
саме: на придбання

нерухомості; - Позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використовувати і повернути
Банку кредитні кошти не пізніше 11.10.2028
р. та сплатити проценти у розмірі 10,50 %

річної процентної ставки шляхом сплати
ануїтетних платежів у розмірі 512
грн.(П'ятисот дванадцять доларів США 00
центів), які нараховуються наступним
методом: «факт/360» (пункти

1.1, 1.2.2, 1.3.1, 1.3.3 Кредитного договору).
Відповідно визначення термінів
кредитного договору погашення
нарахованих процентів відбувається по
05 число (включно) кожного місяця,

наступного за тим, за який були
нараховані проценти.

Договір про надання споживчого кредиту
від 11.10.2007 р. № 0 є таким, що
суперечить вимогам законодавства, а
тому має бути визнаний судом недійсним,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачає,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою -третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено,
що якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
прав та обов'язків.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Норми ЦК України, які регулюють
відносини, пов'язані з укладенням та
виконанням цього Кредитного договору
на придбання нерухомості, слід
розглядати в сукупності з положеннями
Закону України "Про захист прав
споживачів", дія якого відповідно до
рішення Конституційного Суду України
від 10.11.2011 р. по справі № 1-26/2011
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору, ГК України згідно вимог
статті 2 Закону України "Про захист прав
споживачів", Закону України "Про банки і
банківську діяльність», який
забезпечує захист законних інтересів
вкладників і клієнтів банків згідно
його статті 1, Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
метою якого є створення правових основ
для захисту інтересів споживачів
фінансових послуг згідно преамбули,
Закону України «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», який встановлює
відносини у системі іпотечного
кредитування, та нормативно-правовими
актами Національного Банку України.

Договір про надання споживчого кредиту
№ 0 від 11.10.2007 р. не відповідає
вимогам законодавства, що діяло на
момент його укладення, волевиявлення
ОСОБА_1 не відповідало укладенню цього
договору, оскільки договір нею
підписано під впливом помилки.

Так, зміст оскаржуваного договору
суперечить положенням Закону України
«Про і захист прав споживачів».

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про всі кредитні умови,
зокрема: мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на валюто-обмінні
операції, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); варіанти
повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

У договорі про надання споживчого
кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2)
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача; 3) дата видачі
кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми
надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту; 4) право
дострокового повернення кредиту; 5)
річна відсоткова ставка за кредитом,
яка може змінюватися залежно від зміни
облікової ставки Національного банку
України або в інших випадках; 6) інші
умови, визначені законодавством (ч. 4 ст.
11 Закону України «Про захист прав
споживачів»).

Відповідно п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачено, що до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах. Несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими: передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки; встановлюються
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що виконавець не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача(ч. 2 ст. 18 Закону).

Частиною 3 ст. 18 Закону встановлено, які
умови договору є несправедливими.
Зокрема, такими умовами є встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця, а також
установлення обов'язкових для
споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону, якщо положення
договору визнано несправедливим,
включаючи ціну договору, таке
положення може бути змінено або
визнано недійсним.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що нечесна підприємницька практика
забороняється.

Пунктом 3.8 Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 р. № 168, передбачено обов'язок
банків у разі надання кредиту в
іноземній валюті під час укладення
кредитного договору попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за цим договором
несе споживач, та надати інформацію
щодо методики, яка використовується
банком для визначення валютного курсу,
строків і комісій, пов'язаних з
конвертацією валюти платежу у валюту
зобов'язання під час погашення
заборгованості за кредитом та
процентами за користування ним.

Частиною б) пункту 3.3 вказаної
постанови Національного банку України
визначено, що Банки зобов'язані в
кредитному договорі зазначити б)
абсолютне значення подорожчання
кредиту (у грошовому виразі),
розрахунок якого здійснюється шляхом
підсумовування всіх платежів (проценти
за користування кредитом, усі платежі
за супутні послуги, пов'язані з
наданням кредиту, його обслуговуванням
і погашенням), здійснених споживачем як
на користь банку, так і на користь
третіх осіб під час отримання,
обслуговування та погашення кредиту.

Пунктом 3.4 вказаної постанови
Національного банку України визначено,
що Банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначити: ... про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту, умови відкриття,
ведення та закриття такого рахунку,
тарифи та всі суми коштів, які споживач
має сплатити за договором банківського
рахунку у зв'язку з отриманням кредиту,
його обслуговуванням і погашенням.

В порушення вказаних вимог
законодавства Банком при укладенні
договору у письмовій формі не надано
позичальнику ОСОБА_1 усю інформацію по
кредиту, не надано інформації для
свідомого вибору послуги, навіть не
надано інформацію, які саме послуги
банка позичальник замовляє.

У Договорі про надання споживчого
кредиту не визначені істотні умови.

Договором про надання споживчого
кредиту не узгоджена мета кредиту.

Договором про надання споживчого
кредиту не узгоджена ціна кредиту.

Договором про надання споживчого
кредиту не узгоджена відсоткова
ставка.

Договором про надання споживчого
кредиту не узгоджено порядок
повернення кредиту і сплати процентів
за користування кредитом.

Детальний розпис сукупної вартості
кредиту є істотною умовою договору про
надання споживчого кредиту.

Щодо виконання Договору про надання
споживчого кредиту Банком. Зокрема,
узгодженим Графіком платежів,
визначення сукупної вартості кредиту
не узгоджено та приховано від
Позичальника платежі на здійснення
валюто-обмінних операцій, які
Позичальник зобов'язаний сплачувати
при виконанні Кредитного договору та
дають можливість Банку самостійно на
свій розсуд змінювати обсяг
зобов'язання Позичальника за Кредитним
договором та одержувати схований
прибуток. Це доказує обман
Позичальника Банком при підписанні
Кредитного договору та отриманням
Банком схованого прибутку.

Таким чином, положення оскаржуваного
договору суперечили вимогам чинного на
момент укладення договору
законодавства. Більшість умов договору
є несправедливими та не відповідають
законодавству України для договорів
такого типу.

Також ОСОБА_1 не була належним чином
повідомлена Банком про всі істотні
умови договору, про всі витрати, які
вона зобов'язана понести при виконанні
Кредитного договору, про умови
виконання Банком Кредитного договору,
не була повідомлена Банком про валютні
ризики та методику, яку Банк
використовує при здійсненні
валюто-обмінних операцій, Банком була
надана недостовірна інформація про
сукупну вартість кредиту, не надана
інформація про виникнення іпотечного
боргу, а тому за таких обставин
правочин вчинено нею під впливом
помилки.

Відповідно ст. 19 Конституції України
ніхто не може бути примушений робити
те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України
недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право
застави припиняється у разі припинення
зобов'язання, забезпеченого заставою.

Застосуванню підлягає положення ч. 3 ст.
22 Закону України «Про захист прав
споживачів», відповідно якої споживачі
звільняються від сплати судового збору
за позовами, що пов'язані з порушенням
їх прав.

З посиланням на рішенням
Конституційного Суду України № 15-рп/2011
від 10.11.2011 р., рішення Верховного Суду
України № 6-79цс14 від 02.07.2014 р., ст.ст. 19, 99
Конституції України, ст.ст. 192, 203, 204, 215,
216, 218, 524, 525, 526, 527, 533, 536, 559, 598, 634, 638, 640, 1046,
1047, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 2, 11, 15, 18, 19, 22
Закону України «Про захист прав
споживачів» просили: - визнати
недійсним Договір про надання
споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007
р.; - визнати недійсним Договір іпотеки
/нерухомого майна/ № 30105Z513 від 11.10.2007 р.; -
визнати недійсним Договір поруки №
30105Р622 від 11.10.2007 р.; - всі судові витрати
покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
позов (а.с.1-16) підтримала та пояснила, що
позов читала, підписувала, там все
вказано правильно; копію кредитного
договору і копію договору
іпотеки(нерухомого майна) отримала
зразу після їх підписання; виконувала
кредитний договір згідно умов цього
договору до серпня 2013 р.; потім
кредитний договір стала виконувати
частково, оскільки поручитель
сплачував більшу частину грошей,
майновий стан якого зараз погіршився.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2
позов(а.с.1-16) підтримав та пояснив, що
спочатку позивачка виконувала
кредитний договір згідно умов цього
договору, але не може вказати, до якого
часу; останній раз позивачка внесла
грошові кошти на виконання кредитного
договору 13.01.2014 р; в 2007 р. позивачка
вперше уклала договір добровільного
страхування; гроші були використані на
придбання квартири.

Представник відповідача Ковальчук Р.О.
позов(а.с.1-16) не визнав повністю згідно
письмових заперечень(а.с.148-152) і
заяви(а.с.147); просив застосувати строк
позовної давності до всіх позовних
вимог; договори на час їх укладання
відповідали чинному законодавству.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явився. Про час і місце судового
розгляду повідомлений у встановленому
законом порядку; від нього надійшла
заява про розгляд справи без його
участі, позов підтримує повністю. Суд
вважає за можливе розглянути справу у
його відсутність.

Вислухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову необхідно
відмовити повністю з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 11.10.2007 р. між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» (правонаступником
якого є ПАТ «УкрСиббанк»), далі Банк, та
ОСОБА_1 (яка змінила прізвище на ОСОБА_1),
далі Позичальник, був укладений
кредитний договір про надання
споживчого кредиту № 0, далі
Кредитний договір(а.с.42-52).

Відповідно до умов Кредитного
договору, зокрема, Банк зобов'язався
11.10.2007 р. надати Позичальнику кредитні
кошти в сумі 52000 доларів США, що
дорівнює еквіваленту 262600 грн. за курсом
НБУ на день укладання Договору, на
придбання Позичальником нерухомості;
Позичальник зобов'язався прийняти,
належним чином використовувати і
повернути Банку кредитні кошти не
пізніше 11.10.2028 р. та сплатити проценти у
розмірі 10,50 % річної процентної ставки
шляхом сплати ануїтетних платежів.

За надані Позичальнику Банком кредитні
кошти 11.10.2007 р. позивачка згідно
договору купівлі-продажу квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в
реєстрі за № К-1663, придбала у власність
за 262600 грн. двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1(а.с.21-22).

В забезпечення виконання зобов'язань
Позичальника за Кредитним договором №
0 від 11.10.2007 р. між ОСОБА_1 та Банком
був укладений Договір іпотеки № 30105Z513
(нерухомого майна) від 11.10.2007 р.,
посвідчений 11.10.2007 р. приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за № 2293, яким
передано позивачкою у іпотеку вказану
двокімнатну квартиру № 28(а.с.17-20).

Також в забезпечення виконання
зобов'язань Позичальника за Кредитним
договором № 0 від 11.10.2007 р. між
ОСОБА_4 та Банком був укладений Договір
поруки № 30105Р622 від 11.10.2007 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним; істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням; помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України
недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню; недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право
застави припиняється у разі припинення
зобов'язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти; до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору; особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», зокрема, перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про всі кредитні умови,
зокрема: мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений; форми його
забезпечення; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; суму, на яку кредит
може бути виданий; орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на валюто-обмінні
операції, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); варіанти
повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію;
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», зокрема,
у договорі про надання споживчого
кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2)
детальний розпис загальної вартості
кредиту для споживача; 3) дата видачі
кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми
надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту; 4) право
дострокового повернення кредиту; 5)
річна відсоткова ставка за кредитом,
яка може змінюватися залежно від зміни
облікової ставки Національного банку
України або в інших випадках; 6) інші
умови, визначені законодавством.

Згідно п. 3 і п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема, положення, згідно з якими:
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки; встановлюються
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
виконавець не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими; умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Згідно п. 3 і п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів»
несправедливими є, зокрема, умови
договору про: встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця; установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», зокрема,
нечесна підприємницька практика
забороняється.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними», зокрема, правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним; обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК),
мають існувати саме на момент вчинення
правочину; особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення; помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

З огляду на викладене, в силу ст.ст. 257, 261
ЦК України трирічний строк позовної
давності по даній справі обчислюється
з 11.10.2007 р. - з дати укладання трьох
вказаних договорів, що оспорюються, і
станом на 20.10.2014 р. - на дату направлення
позивачами до суду поштою позову(а.с.53)
він сплив.

Про поновлення цього строку позивачі
не заявляють.

При цьому ОСОБА_4 взагалі нічого не
вказав з приводу строку позовної
давності; а доводи ОСОБА_1 про непропуск
цього строку, оскільки їй стало відомо
про невідповідність Кредитного
договору вимогам законодавства у
серпні 2014 р. під час судового розгляду
справи за позовом Банку до неї та
Поручителя про стягнення
заборгованості по Кредитному договору
(коли вона при участі у справі
ознайомилася з вимогами законодавства
до укладання кредитних договорів і з
правовою позицією Верховного Суду
України у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 р.),
не ґрунтуються на законі, враховуючи
вказані положення п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними» щодо помилки
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін правочину.

За таких обставин строк позовної
давності по даній справі позивачами
пропущено без поважних причин.

Відповідачем заявлено клопотання про
застосування судом при вирішенні даної
справи строку позовної давності в
заяві(а.с.147) і в судовому засіданні.

Беручи до уваги, що позивачі звернулись
до суду з позовом з пропуском строку
позовної давності (більш ніж на 4-и
роки), а відповідач заявив про
застосування судом строку позовної
давності, то відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК
України у задоволенні вимог позивачів
належить відмовити у зв'язку з
пропуском строку позовної давності та
відсутністю підстав для його
поновлення.

Враховуючи викладене, необхідно: в
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до
ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав
споживачів та визнання договорів
недійсними відмовити повністю; судові
витрати у вигляді судового збору
віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3, 10-11, 57-61, 79-88, 213, 215 ЦПК
України, Конституцією України, ст.ст. 6,
11, 15-16, 203, 215, 229, 256-258, 261, 267, 509, 525, 548, 593, 626,
628, 1054 ЦК України, Законом України «Про
захист прав споживачів» -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про захист прав
споживачів та визнання договорів
недійсними - відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового
збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Чернігівської
області через Новозаводський районний
суд м. Чернігова. Апеляційна скарга
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Ю. Г. Гордійко