Справа №489/1252/13-ц 01.09.2014 01.09.2014 01.09.2014
Провадження №22-ц/784/2428/14
Головуючий у І інстанції Коновець М.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

01 вересня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Горенко Ю.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6 та
апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 липня 2014 року,
ухваленого за первісним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про поділ будинку
та прибудинкової земельної ділянки і
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про припинення права на
частку у спільному майні, -

у с т а н о в и л а :

18 лютого 2013 року ОСОБА_2 пред'явила до
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зазначений первісний
позов, який обгрунтовувала наступним.

На підставі рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 16 листопада
2010 року вона, в порядку спадкування, є
власником 1/6 частини домоволодіння
АДРЕСА_1.

Така ж частка належить і її брату
ОСОБА_3

Решта 2/3 часток належить її матері
ОСОБА_4

Посилаючись на те, що вони не можуть
дійти згоди, щодо володіння та
користування спільним будинком та
прибудинковою земельною ділянкою,
просила виділити їй її частку в жилому
приміщенні та земельній ділянці.

30 травня 2013 року ОСОБА_4 пред'явила
зустрічний позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про
припинення права власності першої на
частку у спільному майні, який
обґрунтовувала тим, що спільне
проживання з донькою через сварливий
характер тої неможливий.

У зв'язку з цим, та, враховуючи
наявність у ОСОБА_2 іншого житла,
незначність її частки в будинку і
неможливість реального поділу будинку,
просила визнати за нею право власності
на частку, належну ОСОБА_2, зі
стягненням з неї компенсації вартості
цієї частки.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 липня 2014 року в
задоволені первісного та зустрічного
позовів відмовлено - за їх
недоведеністю.

ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_6 разом, а
також ОСОБА_4 - окремо подали на це
рішення апеляційні скарги, в яких
просили його скасувати, перші в частині
вирішення первісного позову, а друга в
частині вирішення зустрічного позову і
ухвалити у справі нове рішення, яким,
перші - про задоволення первісного
позову, а друга - про задоволення
зустрічного позову.

В обґрунтування скарги усі посилались
на невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у
первісному та зустрічному позовах,
районний суд виходив з того, що
задоволення будь-якого з них приведе до
порушення житлових прав інших
співвласників спірного будинку, що є
недопустимим.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, а також висновки, щодо
результату вирішення справи вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із загальних
засад цивільного судочинства про
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини;
судовий захист цивільного права та
інтересу; справедливість,
добросовісність та розумність, перш за
все регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому є законним та
обгрунтованим.

Так, за ст.ст. 41, 47 Конституції України,
глави 23, 25 ЦК України , ст. 9, 150, 155 ЖК
України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряжатися своєю
власністю.

Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності.

Кожен вправі мати в приватній
власності будинок і ніхто не може
обмежити власника в праві користування
таким приміщенням інакше як на
підставі і в порядку, передбачених
законом.

Таке право, як і право власності є
непорушним.

Майно може належати двом або більше
особам, у зв'язку з чим воно стає
об'єктом їх права спільної власності.

Право спільної власності поділяють на
два види: право спільної сумісної та
право спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356, ст. 358, 364 ЦК
України спільна часткова власність - це
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності, а це значить, що
кожному із співвласників належить
ідеальна частка в самому майні.

Право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим, співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

У разі застосування названої статті до
житлового приміщення, судам слід
виходити із роз'яснень Верховного Суду
України, даних у постанові N 7 від 04.10.91
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок».

Відповідно до п. 6 названої
постанови, при вирішенні справ про
виділ в натурі часток жилого будинку,
що є спільною частковою власністю,
судам належить мати на увазі, що,
виходячи зі змісту ст.115 ЦК України, це
можливо, якщо кожній із сторін може
бути виділено відокремлену частину
будинку з самостійним виходом
(квартиру).

Виділ також може мати місце при
наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири.

Якщо виділ частки будинку в
натурі неможливий, суд вправі за
заявленим про це позовом встановити
порядок користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності.

При неможливості виділу частки
будинку в натурі або встановлення
порядку користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку
розуміється грошова сума, за яку він
може бути проданий в даному населеному
пункті чи місцевості. Для її визначення
при необхідності призначається
експертиза.

В окремих випадках суд може,
враховуючи конкретні обставини справи,
і при відсутності згоди власника, що
виділяється, зобов'язати решту
учасників спільної власності сплатити
йому грошову компенсацію за належну
частку з обов'язковим наведенням
відповідних мотивів. Зокрема, це може
мати місце, якщо частка у спільній
власності на будинок є незначною й не
може бути виділена в натурі чи за
особливими обставинами сумісне
користування ним неможливе, а власник в
будинку не проживає і забезпечений
іншою жилою площею.

Крім того, згідно ст. 365 ЦК України,
право особи у спільному майні може бути
припинено за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо : .

- річ є неподільною;

- спільне володіння і користування
майном є неможливим;

- частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

- припинення права на частку у
спільному майні не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї;

- позивач попередньо вніс вартість
частки на депозитний рахунок суду.

Саме з вказаних положень і виходив
районний суд, вирішуючи данну справу.

Так, сторони довели, що спірний будинок
за законних підстав є їх спільною
частковою власністю. Частки позивача
та її брата ОСОБА_3 є рівними і
становлять по 1/6 від усього будинку,
решта частко - належить їх матері
ОСОБА_7

За такого, кожний з них, в тому числі і
ОСОБА_2, у відповідності до положень
глави 26 ЦК України, має рівне право з
іншими співвласниками на користування
ним, а також право вимагати виділу із
нього частки, що відповідала б її
ідеальній частці в ньому.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
1653-1654 від 29 листопада 2013 року на
ідеальну частку ОСОБА_2 належить:

· по загальній площі - 15,95 м2;

· з них, по житловій площі - 10,6 м2 ( т.
1 а.с. 1 142 зв.).

У зв'язку з цим, і за законом вона має
право претендувати на приміщення
названої площі, а також повинна мати
можливість прибудувати кухню площею не
менше 7 м2.

Проте, у матеріалах справи відсутні
належні та допустимі докази тому, що є
можливість виділити їй, без перебудови
та здійснення прибудов, приміщення
названої площі, а тому її позовна
вимога про виділ не може бути
задоволена.

Так, спірний будинок складається з
4-рьох житлових кімнат, веранди,
коридору, ванни, кухні та кладової.

З них, усі чотири житлові кімнати
виходять або на вулицю
Молодогвардійська, або на АДРЕСА_1, у
зв'язку з чим до трьох з них прибудову
взагалі здійснити неможливо. Четверта
кімната 1-3, площею 24,0 м-2 (т. 1 а.с. - 112), з
якої є можливість здійснити прибудову
кухні в напрямку двору, значно
перевищує ідеальну частку ОСОБА_2, якщо
виділяти її усю, а якщо привести її
площу у відповідність з часткою
позивача, потребує значних
переобладнань. Між тим, з технічного
висновку визначення технічного стану
будівельник конструкцій спірного
будинку (а.с. - 167-191) та додаткової
експертизи від 30 квітня 2014 року (т. 1 а.с.
- 221-229) вбачається, що проведення таких
перебудов можливе лише при умові
проведення капітального ремонту
будинку, з обов'язковим підсиленням
конструкцій (фундаменту та несучих
стін). До цього будь-які перепланування
є загрозливими.

Оскільки такі роботи сторонами не
виконані, то насьогодні реальний поділ
будинку провести неможливо і у позові
ОСОБА_2 слід відмовити.

Такий же висновок слідує і з інших
цивільних справ, розглянутих за
аналогічним позовом як самої ОСОБА_2,
так і позовом її брата ОСОБА_3 до неї (т. 1
а.с. - 52-57, 132-133, 163-164), висновки по яким
мають преюдиційне значення.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2
в названій частині немає.

Не міг бути задоволений і позов
позивача про поділ прибудинкової
земельної ділянки, оскільки до виділу
реальної частки в будинку це є
передчасним.

Стосовно відмови суду у задоволенні
зустрічного позову, то він теж є
обгрунтованим, оскільки інше було б
порушенням гарантованого Конституцією
України права особи на житло та
власність.

Судовим рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 14
лютого 2012 року ОСОБА_4 відмовлено у
вимозі до ОСОБА_2 у припинені права на
частку у спільному майні.

Назване рішення у зазначеній частині
залишено рішенням колегії суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області від 29 травня 2012 року без змін.

При цьому обидві судові інстанції
дійшли обгрунтованого висновку про те,
що протилежне вирішення вимоги,
завдало б непоправимої шкоди інтересам
ОСОБА_2, яка тривалий час проживає в
спірному будинку, є інвалідом 2 групи і
не забезпечена іншим житлом за іншою
адресою.

Посилання інших співвласників на
наявність у неї другого житла за
адресами: АДРЕСА_2 та в АДРЕСА_3 не
спростовують вищевказаного висновку
судових інстанцій, оскільки в першій
квартирі проживає донька ОСОБА_2, яка
прийняла її як спадок після смерті
батька, а в названому будинку - ОСОБА_2
належить лише незначна частка, що не
можна вважати як забезпеченість
житлом.

Враховуючи преюдиційність вказаних
судових рішень та названі обставини,
зустрічний позов не міг бути
задоволений.

Оскільки, саме такого ж, з наведених
підстав і дійшов і суд 1 інстанції, то й
апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає
задоволенню.

Що ж до тверджень осіб, які подали
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_6, а також
апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: