Справа № 2-893/12 Головуючий у І
інстанції Зінченко О.М.Провадження №
22-ц/780/5773/14 Доповідач у 2
інстанції КоцюрбаКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

10 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі :

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Журби С.О., Сержанюка
А.С.,

При секретарі - Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 10 грудня 2012 року у справі
за позовом заступника прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Кабінету Міністрів України,
Київської обласної державної
адміністрації, Головного управління
Держкомзему України до Обухівської
районної державної адміністрації
Київської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, третя особа:
управління Держкомзему в Обухівському
районі Київської області, про визнання
незаконним розпоряджень, визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки та
зобов'язання вчинити певні дії, -

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о
в и л а:

Заступник прокурора Київської
області звернувся до Обухівського
районного суду Київської області з
даним позовом, в якому зазначив, що в
ході перевірки законності відведення у
власність громадян земельних ділянок в
Київській області було встановлено, що
на території смт. Козин, Обухівського
району, Київської області створено
ландшафтний заказник
загальнодержавного значення
"Козинський", загальною площею 967 га.
Згідно ЗК України та Закону України
"Про природно-заповідний фонд України"
встановлено, що не можуть передаватися
у колективну та приватну власність
земельні ділянки в межах заказників,
але в порушення даного законодавства
відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_20,
ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.,
ОСОБА_21, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15
отримали у власність земельні ділянки
площею 2 га. кожний, що знаходяться на
території даного заказника. Згідно
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області №529 від 10 квітня 2008 року «Про
надання дозволу на затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок 20-ом громадянам для
ведення особистого селянського
господарства» відповідачі ОСОБА_1,
ОСОБА_20, ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_21, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15
отримали дозвіл на виготовлення
проекту відведення земельної ділянки
площею по 2 га. кожний.

Згідно розпорядження Обухівської
районної державної адміністрації
Київської області №1358 від 26 серпня 2008
року « Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок 20-ом громадянам для ведення
особистого селянського господарства в
межах Української міської ради»
відповідачам ОСОБА_1, ОСОБА_20, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_21,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 був
затверджений проект відведення
земельної ділянки площею по 2 га.
кожному.

На підставі даних розпоряджень,
відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_20,
ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_21,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 в серпні -
вересні 2009 року отримали державні акти
на право приватної власності на землю з
кадастровими номерами :04:074:0016,
:04:074:0012, :04:074:0010, :04:074:0004,
:04:074:0011, :04:074:0041, :04:074:0002,
:04:074:0015, :04:074:0003, :04:074:0006,
:04:074:0007, :04:074:000017,
:04:074:0008, :04:074:0009, :04:074:0005.

Будучи власниками земельних ділянок,
відповідачі відчужили належні їм
земельні ділянки ОСОБА_22, ОСОБА_17 та
ОСОБА_19 згідно договорів
купівлі-продажу.

Оскільки земельні ділянки на яку
набули права власності відповідачі є
землями державної власності то
уповноваженим органом на передачу
спірної земельної ділянки є Кабінет
Міністрів України, а не Обухівська
районна державна адміністрація
Київської області, тому, заступник
прокурора Київської області вважає, що
відповідачі неправомірно набули права
власності на спірні земельні ділянки в
порушення діючого законодавства, які
вибули з власності держави поза її
волі.

Зважаючи на вище викладене, прокурор,
діючи в інтересах держави, просить
визнати державні акти на право
приватної власності на земельні
ділянки, видані на ім»я відповідачів та
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області недійсними, зобов'язати
відповідачів повернути земельні
ділянки у власність держави.

Рішенням Обухівського районного
суду Київської області від 10 грудня 2012
року позов задоволено частково.

Не погоджуючись з вище зазначеним
рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просив, Обухівського районного
рішення суду Київської області від 10
грудня 2012 року скасувати, ухвалити по
справі нове рішення про відмову
заступнику прокурора Київської
області в задоволення позову. Зазначив,
що рішення Обухівського районного суду
Київської області від 10 грудня 2012 року
є незаконним, необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального ат процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення Обухівського
районного суду Київської області від 10
грудня 2012 року в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 10 грудня 1994
року Указом Президента України №750/94 в
Обухівському районі Київської області
був створений ландшафтний заказник
"Козинський" загальнодержавного
значення" площею 967 га..

Згідно розпорядження Обухівської
районної державної адміністрації
Київської області №529 від 10 квітня 2008
року «Про надання дозволу на
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок 20-ом
громадянам для ведення особистого
селянського господарства» відповідачі
ОСОБА_1, ОСОБА_20, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

ОСОБА_11, ОСОБА_21, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15 отримали дозвіл на
виготовлення проекту відведення
земельної ділянки площею по 2 га.
кожному.

Відповідно до розпорядження
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області №1358
від 26 серпня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок 20-ом громадянам для
ведення особистого селянського
господарства в межах Української
міської ради» відповідачам ОСОБА_1,
ОСОБА_20, ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_21, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 був
затверджений проект відведення
земельної ділянки площею по 2 га.
кожному.

На підставі даних розпоряджень,
відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_20,
ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_21,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 в серпні -
вересні 2009 року отримали державні
акти на право приватної
власності на землю з кадастровими
номерами :04:074:0016, :04:074:0012,
:04:074:0010, 223151000:04:074:0004, :04:074:0011,
:04:074:0041, :04:074:0002, :04:074:0015,
:04:074:0003, :04:074:0006, :04:074:0007,
:04:074:000017, :04:074:0008,
:04:074:0009, :04:074:0005.

Будучи власниками земельних ділянок,
відповідачі відчужили належні їм
земельні ділянки ОСОБА_22, ОСОБА_17,
ОСОБА_18 та ОСОБА_19, що підтверджується
договорами купівлі-продажу.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що відведення вище
вказаним громадянам спірних земельних
ділянок передбачалось за рахунок
земель сільськогосподарського
призначення.

Проте, земельні ділянки, які
відведені відповідачам відносяться до
категорії земель водного фонду, що
підтверджується висновком
комплексної судово-землевпорядної
експертизи Київського державного
підприємства, геодезії, картографії,
кадастрових та геоінформаційних
систем «Київгеоінформатика» від 15
жовтня 2010 року № 01-01-1390 з якого
вбачається, що за результатами
дослідження картографічних матеріалів
проекту землеустрою та технічної
документації, щодо складання державних
актів на право власності на земельні
ділянки, в тому числі і вказаним вище
громадянам, що земельні ділянки площею
30,0000 га. безпосередньо прилягають до
берегової смуги річки Козинка та
прибудованого дренажного каналу
масиву «Конча-Заспа-Плюти» та частково
знаходяться на землях водного фонду,
зокрема, в межах прибережної захисної
смуги, острівної частини суші, водного
дзеркала та прибережної захисної смуги
річки Козинка, придамбового дренажного
каналу масиву «Конча-Заспа-Плюти.

Відповідно до ст. 59 ЗК України та ст. 4
Водного кодексу України до земель
водного фонду належать землі, зайняті
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм.

Пунктом «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України
передбачено, що до земель державної
власності, які не можуть передаватись у
власність, відносяться також і землі
водного фонду, крім випадків,
визначених цим Кодексом.

Чинним законодавством передбачено
лише один випадок, коли землі водного
фонду, невеликі - до 3 га. земельні
ділянки під замкненими природними
водоймами, можуть передаватись у
приватну власність ( ч. 2 ст. 59 ЗК
України.

Також, у прибережних захисних смугах
уздовж річок, навколо водойм та на
островах, згідно ст. 61 ЗК України та ст.
89 Водного кодексу України розорювання
земель (крім підготовки грунту для
залуження і залісення), садівництво та
огородництво, будівництво будь-яких
споруд (крім гідротехнічних,
гідрометричних та лінійних), у тому
числі баз відпочинку, дач, гаражів та
стоянок автомобілів, миття та
обслуговування транспортних засобів і
техніки, влаштування звалищ сміття,
гноєсховищ тощо - заборонено.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що передача у власність
громадянам земель водного фонду для
ведення особистого селянського
господарства, прямо суперечить ст. ст.
61, 83 ЗК України, ст. 89 Водного кодексу
України.

Відповідно до ст. 21 ЗК України
порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою визнання недійсними рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування про надання
(передачу) земельних ділянок
громадянам та юридичним особам.

Згідно ст. 118 ЗК України та п. 9 Порядку
розроблення проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 677 від 26 травня 2004
року даний проект відведення земельних
ділянок повинен бути погоджений
органом земельних ресурсів,
природоохоронним
санітарно-епідеміологічним органом,
органами архітектури та охорони
культурної спадщини.

Установлено, що 29 липня 2008 року
Держаним управлінням охорони
навколишнього природного середовища в
Київській області надано висновок №
06-13/4392 від 29 липня 2010 року про
погодження проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок вказаним
вище громадянам для ведення особистого
селянського господарства на території
Української міської ради Обухівського
району Київської області, за умови його
доповнення актом обстеження земельних
насаджень, висновками про погодження
проекту землеустрою: від Київського
облводгоспу про дотримання норм
проектування і будівництва в зоні
потенційного підтоплення , висновком
ґрунтознавчої експертизи щодо
придатності грунтів для ведення
особистого селянського господарства,
матеріали перевірки провести у
відповідність до вимог постанови
Кабінету Міністрів україни № 87 «Про
порядок використання земель у зонах їх
можливого підтоплення внаслідок
повеней та паводків».

При невиконанні даних умов, висновок
вважається недійсним.

Також, 04 серпня 2008 року Дніпровським
басейновим управлінням водних
ресурсів видано лист № ІС/8-1171 від 04
серпня 2008 року, яким погоджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок загальною площею 40,0 га. у
власність 20 громадянам України, в тому
числі 15 громадянам - відповідачам по
справі, для ведення особистого
селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області при умові
розроблення та погодження в
установленому порядку проекту
впорядкування водоохоронної зони на
ділянці, в якому визначити межу
прибережної захисної смуги, відповідно
до ст. 88 Водного кодексу України.

Але, висунуті умови Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області та Дніпровського басейнового
управління водних ресурсів
розробником проекту - ТОВ «Дельта-2003»
не виконані, висновок про погодження
проекту землеустрою від управління
водного господарства у м. Києві та
Київській області не отримано,
винесення земельних ділянок на
місцевості за межами земель водного
фонду не проведено, акти обстеження
зелених насаджень не складено,
обстеження якісної характеристики
ґрунтового покриву земель не
проведено.

Крім того, згідно вимог ст. 9 Закону
України «Про державну експертизу
землевпорядної документації»
обов'язковій державній експертизі
підлягають проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок із земель
водного фонду.

Відповідно до висновку державної
експертизи землевпорядної
документації Держкомзему від 18 серпня
2008 року № 911-08, вказаний проект
землеустрою не в повній мірі
відповідав вимогам чинного
законодавства України, встановленим
нормам і правилам та був повернутий на
доопрацювання.

Проте, в порушення вимог п. 3.5.8
Методики проведення державної
експертизи землевпорядної
документації, затвердженої наказом
Держкозему України від 03 грудня 2004 року
3 391, зареєстрованої у Міністерстві
юстиції України 21 грудня 2004 року за №
16/18/10217, ТОВ «Дельта -2003» не усунуло
виявлені в результаті державної
експертизи зауваження та не внесло
відповідні виправлення у проект
землеустрою.

Зокрема: у проекті землеустрою
відсутні за»яви громадян на виділення
земельних ділянок в приватну
власність, не виконані вимоги,
зазначені у висновку Дніпровського
басейнового управління водних
ресурсів від 04 серпня 2008 року № ІС/8-1171,
не розроблено та не погоджено в
установленому порядку проект
впорядкування водоохоронної зони на
запроектованій до відведення
земельній ділянці, не визначена межа
прибережної захисної смуги, яку не
винесено в натурі, відсутній план
відведення земельних ділянок з описом
меж, умовними позначеннями,
кресленнями перенесення меж земельних
ділянок в натурі (на місцевості).

За таких умов проект землеустрою
щодо відведення земельних ділянок у
власність 15 громадянам для ведення
особистого селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області не підлягав
затвердженню розпорядженнями
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області, як
такий, що не відповідає вимогам і
нормам земельного законодавства
України.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутись до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути
відновлення становища, яке існувало до
порушення, визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, їхніх посадових і
службових осіб.

В ст. 393 ЦК України вказано, що
правовий акт органу державної влади,
який не відповідає законові і порушує
права власника, за позовом власника
майна визнається судом незаконним та
скасовується. Власник майна, права
якого порушені внаслідок видання
правового акта органом державної влади
має право вимагати відновлення того
становища, яке існувало до видання
цього акта.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку виникає
з моменту державної реєстрації цього
права.

Частина 1 ст. 126 ЗК України передбачає,
що право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

В ч. 3 ст. 388 ЦК України вказано, якщо
майно було набуте безвідплатно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Статтею 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

В даному випадку, спірні земельні
ділянки вибули з власності держави з
порушенням вимог чинного
законодавства, в порядку безкоштовної
приватизації, відповідно до вимог ст. 118
ЗК України, а тому колегія суддів
погоджується з думкою суду першої
інстанції про те, що існують всі
правові підстави для витребування їх з
незаконного володіння відповідачів на
користь держави на підставі ст. ст. 387, 388
ЦК України.

Стаття 153 ЗК України визначає, що
власник не може бути позбавлений права
власності на земельну ділянку, крім
випадків, передбачених цим Кодексом та
іншими законами України.

Зважаючи на те, що відповідачами
спірні державні акти на право
власності на земельні ділянки були
зареєстровані у встановленому законом
порядку, відновити становище, яке
існувало до порушення можливо лише
шляхом визнання недійсними державних
актів на право власності на земельні
ділянки, скасування реєстрації цих
державних актів, визнання недійсними
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок та витребування земельних
ділянок на користь держави.

Так як державні акти на право
власності на земельні ділянки першим
власникам видані незаконно, то і
договори купівлі-продажу цих земельних
ділянок не можуть вважатися законними,
тому, Обухівський районний суд
Київської області на законних
підставах, у відповідності до вимог ст.
ст. 203, 215 ЦК України визнав їх
незаконними.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
природно-заповідний фонд України"
встановлено, що ландшафтні заказники
загальнодержавного значення належать
до природно-заповідного фонду України.

В ст. 43 ЗК України та ст. 7 Закону
України "Про природно-заповідний фонд
України" вказано, що землі
природно-заповідного фонду - це ділянки
суші і водного простору з природними
комплексами та об'єктами, що мають
особливу природоохоронну, екологічну,
наукову, естетичну, рекреаційну та іншу
цінність, яким відповідно до закону
надано статус територій та об'єктів
природно-заповідного фонду, на землях
природоохоронного призначення
забороняється будь-яка діяльність, яка
негативно впливає або може негативно
впливати на стан природних та
історико-культурних комплексів та
об'єктів чи перешкоджає їх
використанню за цільовим призначенням.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що
право власності на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
документу, що посвідчує право
власності на земельну ділянку.

За правилами ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державними актами.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що
громадяни набувають право власності
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених
Земельним кодексом України, набуття
права на землю громадянами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність,
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі: приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян, одержання земельних ділянок
внаслідок приватизації державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
одержання земельних ділянок із земель
державної і комунальної власності в
межах норм безоплатної приватизації,
визначених Земельним Кодексом України.

Згідно ст. 118 ЗК України громадяни,
зацікавлені у одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності у
межах норм безоплатної приватизації,
подають заяву до відповідної державної
адміністрації або ради за місцем
знаходження земельної ділянки. У заяві
зазначаються бажані розміри та мета її
використання, відповідна
адміністрація або рада розглядає заяву
і в разі згоди на передачу земельної
ділянки надає дозвіл на розробку
проекту її відведення.

Таким чином, для отримання земельної
ділянки у власність, шляхом
приватизації, зацікавлена особа
повинна звернутися з заявою до
відповідної адміністрації або ради, за
місцем знаходження земельної ділянки,
про передачу її заявнику і орган до
якого звернувся заявник повинен
вирішити питання про надання або не
надання земельної ділянки заявнику.

Статями 26, 59 Закону України " Про
місцеве самоврядування в Україні", ст.
12, п. 12 розділу X ЗК України встановлено,
що виключно на засіданнях ради
приймаються рішення про передачу
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян
відповідно до ЗК України.

В статті 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю, власник
земельної ділянки може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, якщо ці порушення не пов'язані
з позбавленням права володіння
земельною ділянкою.

Захист прав здійснюється шляхом:
визнання прав, відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав, визнання
угоди недійсною, визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків,
застосування інших передбачених
законом, способів, а тому, колегія
суддів вважає, що Обухівський районний
суд Київської області враховуючі
вищезазначене та керуючись також ст. 1
ЗК України, згідно якої встановлено, що
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави, прийшов до
правильного висновку про визнання,
виданих відповідачам державних актів
на право власності на земельні ділянки
не законними.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків, правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК
України, а саме - зміст правочину не
може суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Так як Обухівський районний суд
Київської області розглядаючи спір
повно та всебічно дослідив обставини
справи, надані докази, правильно
визначився з законом, який регулює
спірні правовідносини, порушень закону
при розгляді справи не допустив, тому,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія

суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 10 грудня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: