АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-ій інстанції -
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

за участю осіб:
представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Погаса О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Національної телекомпанії України про
визнання звільнення незаконним,
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди;

за апеляційною скаргою Національної
телекомпанії України, поданою
представником Любченко Оленою
Михайлівною

на рішення Дніпровського
районного суду м.Києва від 23 жовтня 2014
року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 23.10.2014 року позов ОСОБА_4 до
Національної телекомпанії України про
визнання звільнення незаконним,
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди задоволено частково. Визнано
звільнення заступника генерального
директора Національної телекомпанії
України ОСОБА_4 незаконним. Скасовано
наказ Національної телекомпанії
України від 26.08.2014 року № 619-к "По
особовому складу", підписаний
генеральним директором Аласанія З.Г.
щодо звільнення ОСОБА_4 Поновлено на
роботі ОСОБА_4 на посаді заступника
генерального директора Національної
телекомпанії України з 29.08.2014 року.
Стягнуто з Національної телекомпанії
України на користь ОСОБА_4 розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу в розмірі 17 403 грн. 04 коп. та 3000
грн. моральної шкоди. Допущено негайне
виконання рішення в частині поновлення
ОСОБА_4 на роботі та стягнення з
Національної телекомпанії України на
користь ОСОБА_4 середнього заробітку за
один місяць в розмірі 9492 грн. 57 коп.
Стягнуто з Національної телекомпанії
України на користь держави судовий
збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_5, діючи в інтересах Національної
телекомпанії України, подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.
Посилається на незаконність
ухваленого судом рішення, неналежну
оцінку наявних в матеріалах справи
доказів, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції надано невірну правову
оцінку факту повідомлення позивача
про наступне вивільнення;
безпідставним є висновок суду першої
інстанції про те, що відповідачем при
скорочені однієї із трьох посад
заступників генерального директора
повинна була дотримуватись вимога ст. 42
КЗпП України; вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача моральної
шкоди в розмірі 3000 грн. є
необґрунтованими, оскільки відсутні
протиправні дії телекомпанії, а також
підтверджуючі факти, що доводять
моральні чи фізичні страждання або
втрати немайнового характеру позивача.

Судом першої інстанції взагалі
не було досліджено, не оголошено
перерву та не поставлено вимогу
надання суду додаткових доказів про
зміну в організації виробництва і
праці, а саме штатний розпис, який
підтверджує ці зміни в телекомпанії, у
зв'язку з чим було зроблено
безпідставний та необґрунтований
висновок про те, що доказів про зміну в
організації виробництва і праці,
реорганізацію підприємства або його
перепрофілювання суду не надано, та
невідомо звідки встановлено, що дві
інші посади заступників генерального
директора, які також підлягали
скороченню з 01.04.2014 року, на даний час не
скорочені.

Таким чином, при розгляді даної
справи судом першої інстанції не були
досліджені в повному обсязі всі
обставин, які підтверджують законність
звільнення позивача з посади
заступника генерального директора, а
також скорочення інших двох посад
заступників генерального директора.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача Погас О.А.
підтримав подану апеляційну скаргу в
повному обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Представник позивача
ОСОБА_2 заперечував проти задоволення
поданої апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Позивач ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся
відповідно до вимог закону.

Неявка позивача в судове засідання
не унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
справи за йоговідсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Статтею 43 Конституції України
проголошено право кожної людини на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується,
та закріплено гарантії реалізації
права на працю, що включає право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижче від
визначеної законом.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
наказом № 619-к від 26.08.2014 року ОСОБА_4,
заступника генерального директора
(таб. № 3861), звільнено 29 серпня 2014 року з
роботи у зв'язку зі змінами в
організації виробництва та скорочення
штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою
вихідної допомоги у розмірі середнього
місячного заробітку. Рішення
профспілкового комітету первинної
профспілкової організації працівників
культури НТКУ у встановлений ст. 43 КЗпП
України термін адміністрації НТКУ не
надане (а.с. 12).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку змін в організації виробництва
і праці, в тому числі ліквідації,
реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Імперативна норма законодавства про
працю, а саме ст. 42 Кодексу законів про
працю України, яка була застосована
судом першої інстанції, встановлює
переважне право на залишення на роботі
при вивільненні працівників у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці.

Так, згідно з ч. 1 ст. 42 Кодексу законів
про працю України при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Разом з тим, при вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством, що чітко визначено в ч.
2 ст. 49-2 Кодексу законів про працю
України.

Вказані норми законодавства про працю
були проігноровані Національною
телекомпанією України, внаслідок чого
переважне право Позивача залишитися на
посаді заступника генерального
директора було порушене, що було вірно
встановлено судом першої інстанції при
правильному застосуванні норм
матеріального права, що
підтверджується наступним.

Як зазначалося вище, при скороченні
чисельності або штату працівників
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці
(ч. 1 ст. 42 КЗпП).

Для визначення переважного права на
залишення на роботі і коректного,
відповідно до норм законодавства, їх
звільнення на підприємстві може бути
створено спеціальну комісію або ці
функції може бути покладено на
постійно діючу комісію з укладення
колективного договору, що в даній
справі було залишено поза увагою
Національної телекомпанії України.

Беззаперечним є факт того, що при
вивільненні працівників до уваги
береться їх рівень кваліфікації,
продуктивність праці, наявність певних
пільг, належність до осіб певної
категорії.

Рівень кваліфікації вимірюється
рівнем освіти працівника та здобутими
навичками під час виконання робіт за
певною спеціальністю. До уваги
беруться стаж роботи працівника,
якість виконання працівником своїх
трудових обов'язків, наявність
(відсутність) документально
підтверджених фактів притягнення
працівника до дисциплінарної
відповідальності, інших документів,
які характеризують роботу працівника
(заохочень, нагороджень і т.д.). Зокрема,
може враховуватися й думка колективу, в
якому працює такий працівник.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції, на підставі сукупності
належних і допустимих доказів було
встановлено, що станом на момент
звільнення Позивача з посади
заступника генерального директора
Національної телекомпанії України,
тобто станом на 29 серпня 2014 року в
Національній телекомпанії України
існувало три аналогічні посади - посади
заступника генерального директора,
одну з яких займав Позивач, а інші дві
посади заступників генерального
директора займали ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, які станом на
сьогодні працюють на займаних посадах,
аналогічних скороченій посаді
Позивача.

Без будь-яких намірів принизити честь
та гідність колишніх колег позивача
його представник ОСОБА_2 акцентував
увагу суду, що абсолютно об'єктивним та
беззаперечним є факт того, що ОСОБА_4, є
працівником більш високої
кваліфікації і продуктивності праці в
порівнянні з іншими заступниками
генерального директора Національної
телекомпанії України ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Так, після здобуття вищої освіти свою
трудову діяльність в Національній
телекомпанії України Позивач розпочав
ще в 2002 році, що підтверджується його
трудовою книжкою, та пропрацював в
Національній телекомпанії України до
моменту свого звільнення, тобто до 29
серпня 2014 року.

Наказом № 153-к від 18 лютого 2002 року
Позивача прийнято на посаду директора
дирекції з комерційної та рекламної
діяльності.

Наказом № 460-к від 11 червня 2002 року
Позивача призначено виконуючим
обов'язки віце-президента.

Наказом № 560-к від 22 липня 2002 року
Позивача призначено на посаду віце-
президента (директора з комерційних
питань).

Наказом № 877-к від 20 жовтня 2005 року
Позивача прийнято на посаду першого
віце-президента.

Наказом № 949-к від 16 листопада 2005 року
Позивача переведено на посаду віце-
президента.

Наказом № 187-к від 01 квітня 2010 року
Позивача переведено на посаду
заступника генерального директора, з
якої 29 серпня 2014 року Позивача було
звільнено.

Пропрацювавши в Національній
телекомпанії України більше 12 років на
керівних посадах ОСОБА_4 є
висококваліфікованим працівником зі
значним досвідом роботи.

Як встановлено судом першої інстанції,
високий рівень кваліфікації ОСОБА_4
підтверджується також наявністю в
останнього профільних нагороджень,
здобутих саме під час роботи в
Національній телекомпанії України.

Так, за значний особистий внесок у
розвиток Національної телекомпанії
України ОСОБА_4, віце-президента
телекомпанії, 13 січня 2004 року
нагороджено нагрудним знаком
«Почесний працівник Національного
телебачення України», що
підтверджується копією наказу № 11 від
13 січня 2004 року та відповідним записом
в трудовій книжці, копії яких додано до
позовної заяви.

Разом з тим, 23.12.2009 року Кабінет
Міністрів України в особі
Прем'єр-міністра України ОСОБА_9
нагородив ОСОБА_4 почесною грамотою №
19216 за високий професіоналізм, сумлінну
працю та вагомий особистий внесок в
організацію та проведення фіналу
дитячого пісенного конкурсу
«Євробачення-2009».

Також, заслуговує на увагу факт
визнання Позивача як
висококваліфікованого працівника
колективом Національної телекомпанії
України, про що свідчить голосування за
ОСОБА_4 14 вересня 2005 року на засіданні
рахункової комісії відкритої
конференції - колективу Національної
телекомпанії України та обрання його
кандидатом на посаду президента
Національної телекомпанії України, а
також рішення відкритої профспілкової
конференції - загальних зборів
колективу Національної телекомпанії
України про висунення ОСОБА_4 на посаду
президента НТКУ (копії протоколів
наявні в матеріалах справи).

Окрім того, наказом Національної
телекомпанії України № 144 від 13 травня
2014 року «Про координацію роботи по
співробітництву з EURONEWS» заступнику
генерального директора ОСОБА_4
доручено координувати роботу
структурних підрозділів Національної
телекомпанії України в рамках
співробітництва з EURONEWS та доручено ряд
інших важливих заходів, що в свою чергу
додатково свідчить про високий рівень
кваліфікації Позивача.

Беззаперечним є факт того, що
показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 в даній справі підтверджено
факт високого рівня кваліфікації та
продуктивність праці ОСОБА_4

Важливим, як зазначалося вище, є також
факт відсутності в ОСОБА_4 будь-яких
дисциплінарних стягнень за період
роботи в Національній телекомпанії
України в період з 2002 по 2014 року, що в
свою чергу об'єктивно підтверджує
відповідальність Позивача та його
високу кваліфікацію.

Проігнорувавши вказані вище, відомі
Відповідачу беззаперечні факти
наявності високої кваліфікації та
продуктивності праці Позивача,
Національна телекомпанія України
звільнила з посади заступника
генерального директора саме ОСОБА_4,
залишивши при цьому на посадах
заступників генерального директора
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка працює на
займаній посаді лише з 14 квітня 2014 року
і має меншу кваліфікацію по відношенню
до ОСОБА_4, а також ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2,
яка працює на займаній посаді лише з
червня 2013 року.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 42 Кодексу
законів про працю України, які мають
найважливіше значення при відборі
працівників для залишення на роботі
були залишені поза увагою Відповідача,
що беззаперечно свідчить про наявність
самостійних підстав для визнання
звільнення ОСОБА_4 незаконним,
поновлення його на роботі та
застосування відповідних наслідків
незаконного звільнення, про що дійшов
правильних висновків суд першої
інстанції.

Уваги заслуговує також і той факт, що
при рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається тим працівникам, які
мають більше (за своєю посадою чи
професією) переваг, визначених у
частині другій статті 42 Кодексу
законів про працю України.

Судом першої інстанції було
застосовано в тому числі і вказану вище
норму матеріального права, яка в даній
справі беззаперечно підлягала
застосуванню.

Посада заступника генерального
директора, яка підлягала виключенню зі
штатного розпису, в Національній
телекомпанії України не є єдиною, а
навпаки, аж три посади заступника
генерального директора були
передбачені штатним розписом
Національної телекомпанії України, а
відповідно, і конкурувати ОСОБА_4 на
умовах, визначених у статті 42 КЗпП, було
з ким - мова йде про ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Разом з тим, оскільки згідно з п. 1-3 ч. 2
ст. 42 Кодексу законів про працю України
при рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше
утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації,

Саме ОСОБА_4 мало бути залишено на
посаді заступника генерального
директора, оскільки останній, в
розумінні п. 1 ч. 2 ст. 42 КЗпП є сімейним
та має на утриманні двох малолітніх
дітей: ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14
ІНФОРМАЦІЯ_4 (копії свідоцтв про
народження в матеріалах справи).

Окрім того, оскільки дружина Позивача -
ОСОБА_15 здійснює догляд за сином
ОСОБА_13, який не досяг трирічного віку
та відповідно не має самостійного
заробітку, в розумінні п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП
ОСОБА_4 також мав переважне право
залишитися працювати на посаді
заступника генерального директора,
оскільки є особою, в сім'ї якої немає
інших працівників із самостійним
заробітком.

Разом з тим, іншою самостійною
підставою для залишення ОСОБА_4на
посаді заступника генерального
директора, яка унеможливлювала його
звільнення є факт наявності в
останнього тривалого в порівнянні з
іншими заступниками генерального
директора стажу роботи в Національній
телекомпанії України, оскільки на
різних посадах в Національній
телекомпанії України Позивач працював
більше 12 років, в той час, як ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 працюють в Національній
телекомпанії України на посаді
заступника генерального директора з 14
квітня 2014 року та з червня 2013 року
відповідно.

Той факт, що кожен з заступників
генерального директора виконував на
підприємстві різну роботу (наказ № 100
від 15.04.2014 року «При підпорядкування
структурних підрозділів») не свідчить
про те, що позивач не міг виконувати
роботу, яку виконували ОСОБА_7 та ОСОБА_8
та не свідчить про те, що при цьому
Національній телекомпанії України не
потрібно було дотримуватись вимог ст.42
КЗпПУ.

Вищевикладене беззаперечно свідчить
про наявність факту порушення ст. 42
Кодексу законів про працю України під
час вирішення питання про звільнення
ОСОБА_4 з посади заступника
генерального директора Національної
телекомпанії України, що є вже другою
самостійною підставою для задоволення
позовних вимог останнього.

Крім того, відповідачем було допущено
порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 Кодексу
законів про працю України під час
звільнення ОСОБА_4 з посади заступника
генерального директора Національної
телекомпанії України, яка передбачає
обов'язок підприємства повідомити
працівника про наступне вивільнення
персонально не пізніше ніж за два
місяці, що не було залишено поза увагою
суду першої інстанції.

Відповідач 29 травня 2014 року
повідомив Позивача про факт скорочення
посади та майбутнє звільнення з 01
серпня 2014 року.

Проте, повністю проігнорувавши вказані
вище положення імперативної норми
трудового законодавства, підприємство,
25 липня 2014 року повідомило ОСОБА_4 про
скорочення займаної ним посади з 01
вересня 2014 року, тобто менше ніж за два
місяці, як того вимагає ч. 1 ст. 49-2 КЗпП
України.

З цього приводу Міністерством юстиції
України в межах своїх повноважень були
видані роз'яснення від 01 лютого 2011 року
«Про Порядок розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу», згідно з
якими за загальним правилом про
розірвання трудового договору з
працівником власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний під розписку
попередити працівника особисто не
пізніше ніж за два місяці до
звільнення, одночасно запропонувавши
працівникові іншу роботу на цьому ж
підприємстві.

Порушивши вказаний вище двохмісячний
строк повідомлення Позивача про
майбутнє звільнення, Національною
телекомпанією України було грубо
порушено вимоги ч. 3 ст. 49-2 Кодексу
законів про працю України, яка
зобов'язує власника або уповноважений
ним орган одночасно з попередженням
про звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
запропонувати працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації.

В жодному з повідомлень про звільнення,
а саме від 29 травня 2014 року та від 25
липня 2014 року, ОСОБА_4 не було
запропоновано іншої роботи в
Національній телекомпанії України.

Національна телекомпанія України
своїм листом від 09 липня 2014 року № 5б-вк
запропонувала Позивачу в строк до 11
липня 2014 року обрати інші посади, але
об'єктивним є факт того, що зобов'язана
була це зробити одразу з повідомленням
про майбутнє звільнення, як того
вимагає закон, що в свою чергу ставить
під питання законність і правомірність
як самих повідомлень про майбутнє
звільнення, так і окремого листа з
посадами.

Відповідно до положень ч.2 ст. 40 Кодексу
законів про працю України звільнення з
підстав, зазначених у пункті 1 цієї
статті, допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу, тобто працівник з
підстав, зазначених у пункті 1 цієї
статті може бути звільнений з роботи
лише у тому випадку, якщо неможливо
його перевести на іншу роботу.
Зазначена вимога чинна протягом усього
періоду процедури звільнення
працівника, а не лише на дату, визначену
Національною телекомпанією України -
до 11 липня 2014 року, як помилково вважав
Відповідач у своєму листі від 09 липня
2014 року.

Крім того, згідно зі ст. 22 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності» у разі,
якщо роботодавець планує звільнення
працівників з причин економічного,
технологічного, структурного чи
аналогічного характеру або у зв'язку з
ліквідацією, реорганізацією, зміною
форми власності підприємства,
установи, організації, він повинен
завчасно, не пізніше як за три місяці до
намічуваних звільнень надати
первинним профспілковим організаціям
інформацію щодо цих заходів, включаючи
інформацію про причини наступних
звільнень, кількість і категорії
працівників, яких це може стосуватися,
про терміни проведення звільнень, а
також провести консультації з
профспілками про заходи щодо
запобігання звільненням чи зведенню їх
кількості до мінімуму або пом'якшення
несприятливих наслідків будь-яких
звільнень.

Всупереч вищевказаної норми закону
Відповідач взагалі не повідомив
профспілкову організацію про майбутнє
звільнення заступника генерального
директора з 01 вересня 2014 року.

Листом від 29 квітня 2014 року № 38-вк
Відповідач лише повідомив
Профспілковий комітет профспілки
працівників культури НТКУ, що з 1 серпня
2014 року буде скорочена посада
заступника генерального директора.

Окрім того, листами від 16 липня 2014 року
№ 58-вк та від 04 серпня 2014 року №69-вк
Відповідач просив Профспілковий
комітет профспілки працівників
культури НТКУ надати згоду на
звільнення ОСОБА_4, аргументуючи
причину звільнення, зокрема, відмовою
ОСОБА_4 у працевлаштуванні на
запропонованих посадах, що єпорушенням
ч. 3 ст. 42 КЗпП, оскільки, як зазначалося
вище процедура вибору запропонованих
посад є дійсною до моменту звільнення.
Про дату запланованого звільнення в
листі від 16 липня 2014 року № 58-вк взагалі
нічого не зазначено.

Крім того, Відповідач своїм листом від
25 липня 2014 року № 61-вк взагалі
повідомив профспілкові організації
НТКУ, що з1 листопада 2014 року буде
скорочення посад та фактичне
вивільнення працівників.

Підсумовуючи вищевикладене, слід
зазначити, що Відповідач не мав права
звільняти Позивача 29 серпня 2014 року,
оскільки:

29 травня 2014 року Відповідач повідомив
Позивача про факт скорочення посади та
майбутнє звільнення з 01 серпня 2014 року
(повідомлення від 29 травня 2014 року №
47-вк);

25 липня 2014 року, тобто менше ніж за два
місяці, Відповідач повідомив Позивача
про скорочення займаної ним посади з 01
вересня 2014 року (повідомлення від 25
липня 2014 року № 59-вк);

25 липня 2014 року Відповідач повідомив
профспілкові організації НТКУ, що з 01
листопада 2014 року буде скорочення
посад та фактичне вивільнення
працівників (повідомлення від 25 липня
2014 року № 61-вк).

Більше того, згідно з довідкою про
доходи № 450 від 02 вересня 2014 року датою
звільнення ОСОБА_4 є 31 серпня 2014 роки.

Вищевикладене об'єктивно свідчить, що
звільнення Позивача відбувалося з
порушенням трудового законодавства
України, що беззаперечно свідчить про
необхідність відновлення порушених
прав Позивача та не було залишено поза
увагою суду першої інстанції.

Кореспондуючи висновки Пленуму
Верховного суду України, викладені в
постанові від 06 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», слід звернути увагу на
необхідність неухильного додержання
при розгляді трудових спорів
Конститииії України, КЗпП і інших актів
законодавства України.

Діяльність судів по розгляду справ
цієї категорії повинна спрямовуватися
на всемірну охорону конституційного
права кожного на працю, яке включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку особа вільно обирає або на
яку вільно погоджується, а також на
охорону прав і законних інтересів
підприємств, установ, організацій, на
зміцнення трудової та виробничої
дисципліни, на виховання працівників у
дусі свідомого й сумлінного ставлення
до праці.

Відповідно до пункту 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП,
суди зобов'язані з'ясувати, чи
додержана власником або уповноваженим
ним органом норма законодавства, що
регулює вивільнення працівника, які є
докази щодо змін організації
виробництва і праці, і про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не має
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнений
працівник переважним правом на
залишенні на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Вказані вимоги Закону, під час
звільнення Позивача, були порушені (не
були враховані), про що свідчить
вищевикладене.

В свою чергу, факт порушення
Відповідачем вимог ст.ст. 40, 42, 49-2
Кодексу законів про працю України
свідчить про незаконність наказу
Національної телекомпанії України від
26 серпня 2014 року № 619-к.

Всупереч ч. 3ст. 49-2 КЗпП України
Національна телекомпанія України не
повідомляла Центр зайнятості
населення Шевченківського району м.
Києва про вивільнення ОСОБА_4 з посади
заступника генерального директора з 29
серпня 2014 року, що підтверджується
наявними в матеріалах справи копіями
адвокатського запиту та відповіді
Центру зайнятості населення
Шевченківського району м. Києва.

Особливої уваги заслуговує правова
позиція Національної телекомпанії
України щодо порушення двохмісячного
строку повідомлення особи про наступне
звільнення. Так, в апеляційній скарзі
Відповідач акцентує увагу на нібито
наявність домовленості між Аласанієї 3.
- генеральним директором НТКУ та ОСОБА_4
про відстрочення звільнення, що нібито
мало місце, проте жодним документом
вказана домовленість не оформлювалася.
Вказана правова позиція є такою, що
підтверджує незаконність звільнення
ОСОБА_4 з займаної посади та доводить
упереджене ставлення до ОСОБА_4

Згідно зі ст. 235 Кодексу законів про
працю України, уразі звільнення без
законної підстави з роботи, робітника
повинно бути поновлено на роботі
органом, який розглядає спір, а при
винесенні рішення про поновлення на
роботі, орган який розглядає спір
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Оскільки порушене право Позивача
підлягало захисту, зокрема, шляхом
поновлення на роботі, то з Відповідача
підлягав стягненню середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2014
року по день ухвалення рішення про
поновлення на роботі, що також було
враховано судом першої інстанції в
своєму рішенні.

Згідно приписів ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Окрім того, п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» визначено, що
відповідно до ст. 237 1 КЗпП (набрала
чинності 13 січня 2000 р.) за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Незаконне звільнення Позивача
беззаперечно призвело до його
моральних страждань і перебування без
роботи досить тривалий час, що
вимагають від Позивача додаткових
зусиль для організації свого життя,
більше того, на утриманні у Відповідача
перебувають два його малолітні сини, а
дружина Позивача не має самостійного
заробітку, що в своїй сукупності, окрім
моральних страждань вимагає від
Позивача додаткових зусиль для
організації свого життя та своєї
родини.

Вищевикладене свідчить, що Відповідач
зобов'язаний відшкодувати Позивачу
моральну шкоду.

Отже, стягуючи з Відповідача розмір
моральної шкоди, суд першої інстанції
врахував принципи справедливості і
розумності, оскільки незаконне, по суті
повторне звільнення Позивача,
беззаперечно призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків та вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до ст.179 ЦПК України,
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, якими позивач
обґрунтовує заявлені вимоги, а
відповідач - заперечення проти позову і
які підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Сторони
зобов'язані надати докази суду у
визначений законом строк. Суд з власної
ініціативи не збирає докази, а лише
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, у відповідності до
вимог ст.10 ЦПК України. За таких
обставин, відповідач сам повинен був
надати суду штатні розписи, оскільки
він не визнавав позов.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та ухваленого рішення,
неналежну оцінку наявних в матеріалах
справи доказів, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення та неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, на думку суду
є необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Національної
телекомпанії України, подану
представником Любченко Оленою
Михайлівною відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 23 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: