Справа № 350/1013/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2366/2014
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г.В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук
О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
та знесення самочинно встановленої
огорожі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Рожнятівського районного суду
від 07 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд
з вказаним позовом, посилаючись на те,
що її чоловік ОСОБА_5 є власником
домоволодіння та земельної ділянки, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. По
сусідству з ними знаходиться земельна
ділянка та домоволодіння, власником
якого є ОСОБА_4, який у вересні 2013 року
самовільно і без виготовлення
проектної документації та
відповідного дозволу виконкому
сільської ради с.Сливки, без погодження
з її чоловіком, як суміжним
забудівником, встановив огорожу з
металопрофільних листів висотою 1,80 м
на бетонному бордюрі висотою 0,3 м
(загальна висота огорожі 2,10 м), чим
спричинив порушення будівельних норм
БН-441-72**. Згідно даних норм огорожа
земельних ділянок садибної забудови не
повинна перевищувати 2 м від рівня
поверхні землі, враховуючи фундамент у
найвищій відмітці і повинна бути
прозорою - коефіцієнт прозорості не
повинен бути меншим за 80%. Цей пункт не
поширюється на випадки досягнення
згоди між сусідами на встановлення
іншого виду огорожі. Також зазначала,
що самовільним встановленням огорожі
відповідач порушив вимоги ДБН-360-92**, чим
створив їй перешкоди в користуванні
належними їй на праві приватної
власності будинковолодінням та
земельною ділянкою, що підтверджується
листом сільського голови с.Сливки від
11.10.2013 року №237 та листом Рожнятівської
РДА від 11.10.2013 року №Б-657. ОСОБА_2
зазначала, що на її звернення
виконавчим комітетом Сливківської
сільської ради ОСОБА_4 був попереджений
про недопустимість проведення робіт по
встановленню огорожі. Факт
самовільного влаштування відповідачем
огорожі з порушенням вимог чинного
законодавства підтверджується
наданими нею письмовими доказами.
Такими діями відповідач спричинив їй
певні незручності та перешкоди в
користуванні належними їй на праві
власності будинковолодінням та
земельною ділянкою, що змусило її
звернутися до суду за захистом своїх
прав. Зазначала, що внаслідок
самочинного будівництва суцільної
огорожі з грубим порушенням чинних
будівельних норм і правил, відповідач
порушує добросусідські відносини,
створює їй незручності та чинить
шкідливий вплив на її земельну ділянку,
що проявляється в затіненні її
подвір'я, затіненні належної їй літньої
кухні та її земельної ділянки, що може
призвести до шкідливого впливу на стан
її здоров'я та здоров'я членів її сім'ї.
Посилаючись на наведене, на підставі
ст.ст.376, 391 ЦК України, ст.104 ЗК України,
позивач просила постановити рішення
про знесення самочинно влаштованої
відповідачем суцільної огорожі на межі
її та його земельних ділянок, що
розділяє їхні будинковолодіння, за
власний рахунок відповідача чи ним
самим.

Рішенням Рожнятівського районного
суду від 07 жовтня 2014 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, вважаючи, що воно є
незаконним та підлягає до скасування.
Зокрема, апелянт зазначає, що рішення
суду ґрунтується на неправильному
висновку про те, що нею не доведено
позовних вимог, не додано жодних
доказів про існування приписів
інспекції ДАБК в Івано-Франківській
області про усунення відповідачем
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, а також
доказів про те, що самочинно
встановлена відповідачем огорожа
створює їй перешкоди у користуванні та
розпорядженні належною їй земельною
ділянкою та господарською спорудою
(літньою кухнею), а саме, освітленню
приміщень та подвір'я. Стверджує, що
жодних доказів в заперечення її позову
в судовому рішенні не наведено, що
свідчить про односторонній та
упереджений розгляд справи на користь
відповідача та неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи.
В той же час, на думку апелянта, судом не
дано правової оцінки поданим нею
доказам на підтвердження позовних
вимог та не обґрунтовано, чому надані
нею докази не взято до уваги. Також
зазначає, що внаслідок самочинного
будівництва - влаштування суцільної
огорожі з грубим порушенням чинних
будівельних норм і правил, відповідач,
всупереч положенню ч.1 ст.103 ЗК України,
порушує добросусідські відносини,
створює їй незручності та чинить
шкідливий вплив на її земельну ділянку,
що проявляється в затіненні її
подвір'я, затіненні належної їй літньої
кухні та земельної ділянки, що може
призвести до шкідливого впливу на стан
її здоров'я та здоров'я членів її сім'ї.
На думку апелянта, суд не застосував
наведені нею норми матеріального
права, а письмові докази безпідставно
відхилив, тому рішення не може
вважатись законним та обгрунтованим. З
цих підстав просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги.

В судовому засіданні ОСОБА_2 доводи
апеляційної скарги підтримала з
мотивів, викладених у ній, та просила
скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3
заперечив проти задоволення
апеляційної скарги та просив її
відхилити, зазначивши, що рішення суду
першої інстанції є законним та
необґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
апелянта, заперечення представника
відповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд виходив з того, що
такі позовні вимоги є недоведеними.

Такий висновок відповідає обставинам
справи та нормам чинного
законодавства.

Судом встановлено, що чоловік позивача
- ОСОБА_5 є власником домоволодіння, яке
знаходиться по АДРЕСА_1, та земельної
ділянки площею 0,0819 га для будівництва
та обслуговування зазначеного
домоволодіння, що підтверджується
копією витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності (а.с.4, 5) та
копією державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯМ
№601466 (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_4 є власником
домоволодіння та земельної ділянки,
які знаходяться у АДРЕСА_2, що
підтверджується копіями договорів
дарування від 21 серпня 2012 року (а.с.8, 9),
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯМ № 601467 (а.с.10)
та довідки № 202, виданої Сливківською
сільською радою 23 вересня 2013 року
(а.с.11).

Належна відповідачу земельна ділянка
та земельна ділянка, що належить
чоловіку позивача, є суміжніми
земельними ділянками, що
підтверджується копією схеми
розташування та розмірів земельних
ділянок під забудовою ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 (а.с.14).

Відповідач на межі своєї земельної
ділянки влаштував огорожу з
металопрофільних листів висотою 1 метр
80 сантиметрів на бетонному бордюрі
висотою 30 сантиметрів, що
підтверджується копією листа
Рожнятівської РДА № Б-657 від 11 жовтня 2013
року (а.с.12).

Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1, 3, 4 ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на вказані норми закону,
звертаючись із даним позовом суду,
ОСОБА_2 зобов'язана довести ті
обставини, на які посилалась. Зокрема,
позивач повинна була довести наступні
обставини. По-перше, самовільне і без
виготовлення проектної документації
та відповідного дозволу виконкому
сільської ради с.Сливки, без погодження
з її чоловіком, як суміжним
забудівником, встановлення
відповідачем огорожі з порушенням
будівельних норм БН-441-72**, згідно яких
огорожа земельних ділянок садибної
забудови не повинна перевищувати 2 м
від рівня поверхні землі, враховуючи
фундамент у найвищій відмітці, і
повинна бути прозорою - коефіцієнт
прозорості не повинен бути меншим за 80%,
з порушенням вимог ДБН-360-92**. По-друге,
те, що відповідач своїми діями порушує
добросусідські відносини, створює їй
незручності та чинить шкідливий вплив
на її земельну ділянку, що проявляється
в затіненні її подвір'я, затіненні
належної їй літньої кухні та її
земельної ділянки, що може призвести до
шкідливого впливу на стан її здоров'я
та здоров'я членів її сім'ї. По-третє, те,
що вищезазначені обставини є підставою
для знесення огорожі, встановленої
відповідачем.

Однак позивачем наведених обставин не
доведено, а тому суд правильно відмовив
в задоволенні позову.

Так, законодавством не передбачено ані
виготовлення проектної документації
для влаштування огорожі, ані одержання
дозволу органу місцевого
самоврядування для встановлення
огорожі, ані отримання погодження
суміжного землекористувача чи
землевласника для встановлення
огорожі. Тому безпідставними є
зазначення позивачем, що відповідач
самовільно, без виготовлення проектної
документації та відповідного дозволу
виконкому сільської ради с.Сливки, без
погодження з її чоловіком, як суміжним
забудівником, встановив огорожу.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що діючими в Україні державними
будівельними нормами (в тому числі ДБН
360-92**, вимоги яких позивач вважала
порушеними відповідачем, що призвело і
до порушення її прав), висота огорожі
між сусідніми домоволодіннями у
сільській місцевості та її щільність
не регламентовані.

Так, згідно з п.3.19* ДБН 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень»
поверховість забудови, граничні
розміри житлових будинків, площа
забудови, вимоги до господарських
будівель, їх складу, огорожі ділянок,
благоустрою території встановлюються
місцевими правилами забудови.
Розроблення таких правил та їх
затвердження здійснюється відповідно
до норм законів «Про місцеве
самоврядування в Україні», «Про
планування і забудову територій».

За приписами п.6 ч.1 ст.31 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належить в тому числі і підготовка та
подання на затвердження ради
відповідних місцевих містобудівних
програм, генеральних планів забудови
населених пунктів, іншої містобудівної
документації.

Положеннями статей 20, 22 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
в редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин, визначено, що
державні будівельні норми щодо
планування і забудови та іншого
використання територій розробляє та
затверджує спеціально уповноважений
центральний орган виконавчої влади з
питань містобудування та архітектури
за погодженням з іншими центральними
органами виконавчої влади з питань, які
належать до їх повноважень. Для сіл,
селищ, міст районного значення
відповідні ради можуть розробляти
місцеві правила забудови. Місцеві
правила забудови затверджуються
відповідними радами.

Отже, факт порушення відповідачем
таких місцевих правил забудови
позивачем не доведений.

Обгрунтовуючи необхідність знесення
огорожі, позивач посилалась на ст.376 ЦК
України.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. У ч.7 даної
статті зазначено, що у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил, суд за
позовом відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Даною нормою передбачено, що з позовом
про знесення самочинно збудованого
нерухомого майна може звернутися
відповідний орган державної влади або
орган місцевого самоврядування.

Можливість знесення передбачена також
ч.4 ст.376 ЦК України, де зазначено, що
якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок. Саме на
цю норму позивач посилалась у позовній
заяві, проте дана норма не підлягає
застосуванню, оскільки відповідач
встановив огорожу на своїй земельній
ділянці, що визнано сторонами по
справі.

Позивач також посилалась на ст.104 ЗК
України, якою передбачено, що власники
та землекористувачі земельних ділянок
можуть вимагати припинення діяльності
на сусідній земельній ділянці,
здійснення якої може призвести до
шкідливого впливу на здоров'я людей,
тварин, на повітря, земельні ділянки та
інше.

Відповідно до ст.ст.16, 386, 391 ЦК України
власник вправі звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що відповідає
змісту порушеного права, який враховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право, в тому числі
шляхом знесення будівлі у разі
порушення прав власника і неможливості
усунення цих порушень іншим способом.

Отже, із наведених норм права випливає,
що власник майна повинен довести факт
створення йому перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном.

Суд правильно вважав, що ОСОБА_2 не
надала жодних доказів того, що
встановлена відповідачем огорожа
створює їй перешкоди у користуванні та
розпорядженні належною їй літньою
кухнею та земельною ділянкою, зокрема
того, що огорожа перешкоджає
природному освітленню її житлових
приміщень та подвір'я; у матеріалах
справи відсутні документи про
дослідження рівня інсоляції житлових
приміщень позивача; питання про те, чи
створює наявність огорожі для неї чи її
сім'ї будь-які шкідливі наслідки,
відповідними спеціалістами не
досліджувалось.

Крім того, з наявної у матеріалах
справи копії будівельного паспорта на
забудову земельної ділянки, виділеної
індивідуальному забудівнику ОСОБА_5 (а.
с. 53, 54) вбачається, що літню кухню слід
було розташовувати на відстані 4,17
метра від межі земельної ділянки
відповідача ОСОБА_4, проте літня кухня
споруджена на відстані 1, 6 метра від
межі земельної ділянки ОСОБА_4 із
значним відхиленням від проектної
документації на забудову земельної
ділянки. Цей факт також
підтверджується копією листа
Рожнятівської РДА № Б-657 від 11 жовтня 2013
року (а. с. 12).

Також у позовній заяві позивач
зазначала, що право власності на
домоволодіння та земельну ділянку по
АДРЕСА_1 належить її чоловікові, що
підтверджується відповідними
документами, і в той же час зазначала,
що вона є власником даного нерухомого
майна, хоча жодного доказу на
підтвердження цієї обставини вона не
надала та не обґрунтувала, що нерухоме
майно належить їй із чоловіком на праві
спільної сумісної власності. Не
зважаючи на долучення до позовної
заяви довіреності від ОСОБА_5, позов
подано ОСОБА_2 від свого імені, і вона
стверджувала, що саме її права є
порушеними. Отже, позивач не довела, що
є співвласником зазначених
домоволодіння та земельної ділянки, а
тому із наявних у матеріалах справи
доказів не вбачається, що вона має
право на звернення до суду із даним
позовом.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі
про помилковість зазначення у рішенні
про те, що позивач повинна була в
обґрунтування своїх вимог надати
докази існування приписів інспекції
ДАБК в Івано-Франківській області про
усунення відповідачем порушень вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, є обґрунтованими, оскільки
згідно законодавства, що також
підтверджується відповіддю Інспекції
ДАБК в Івано-Франківській області, такі
питання не відносяться до компетенції
Інспекції. Однак такі доводи в цілому
не впливають на правильність висновку
суду про відмову в задоволенні позову.

Інші викладені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують правильних
висновків суду.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду
від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук