Ухвала

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, третя особа -
комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку, за касаційною
скаргою заступника прокурора
Київської області на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 18 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області звернувся до суду із
вказаним позовом, в обґрунтування
якого посилався на те, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_3 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_3 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,15 га, цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.
Позивач посилається на те, що рішення
ради прийнято, а державний акт видано з
порушенням вимог чинного
законодавства, у зв'язку із чим їх має
бути визнано недійсними. Зазначена
земельна ділянка знаходиться за межами
смт Коцюбинського й даний факт
підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи від 05
березня 2012 року, проведеної Київським
державним підприємством геодезії,
картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика». Також зазначає,
що спірну земельну ділянку у приватну
власність передано за рахунок земель,
що перебувають в постійному
користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство». Крім того,
на підставі постанови Ради Міністрів
УРСР від 20 червня 1956 року дана земельна
ділянка надана у користування
Святошинському лісопарковому
господарству без виключення її з
Держлісфонду України. Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» (далі - КП
«Святошинське лісопаркове
господарство») з 1976 року постійно
здійснює господарську діяльність на
оспорюваній земельній ділянці, що
підтверджується проектом організації
лісового господарства. Згідно з
інформацією Державного комітету
України із земельних ресурсів від 01
липня 2011 року Коцюбинською селищною
радою передано у власність громадянам
земельні ділянки загальною площею 72 га,
в тому числі і відповідачу, за рахунок
земель, які знаходяться у користуванні
КП «Святошинське лісове господарство»
та згідно з картографічними
матеріалами лісовпорядкування
обліковуються як квартали
Святошинського та Київського лісництв.
Спірну земельну ділянку в приватну
власність відповідача було передано
без її вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» на підставі
відповідного рішення органу державної
влади чи органу місцевого
самоврядування, прийнятого в межах
його компетенції. Також зазначає, що
Коцюбинською селищною радою не
дотримано вимог щодо порядку зміни
цільового призначення землі. Земельну
ділянку лісового фонду передано у
приватну власність для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
призведе до знищення лісових ресурсів.
Крім цього, у порушення вимог ст. 9
Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації» проект землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
ОСОБА_3 державну експертизу не
проходив.

При проведенні додаткової перевірки
було встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 02 червня 2009 року земельну
ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 в
смт Коцюбинському
придбав ОСОБА_4, якому видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку. На підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
18 червня 2009 року земельну ділянку
площею 0,15 га придбали ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, що є незаконним.
Враховуючи зазначене, просив позов
задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 18 березня 2014 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 25 грудня 2008 року «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1 в
смт Коцюбинське»; визнано
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
на ім'я ОСОБА_3; визнано недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_4 з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 та скасовано його державну
реєстрацію. В решті вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року рішення
місцевого суду в частині визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_4 з відповідними
відмітками про перехід права власності
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 та скасування його
державної реєстрації скасовано та
ухвалено нове рішення.

В задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_4 з відповідними відмітками про
перехід права власності до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_16,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_17 - відмовлено. В решті судове
рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову про визнання права
власності на земельну ділянку та
задовольнити позов в цій частині,
змінити мотивувальну частину судових
рішень та зазначити, що договори
купівлі-продажу земельної ділянки є
нікчемними. В решті судові рішення
залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 у смт Коцюбинське» ОСОБА_3
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га і на підставі даного рішення ОСОБА_3
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922211.

У подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
06 червня 2009 року вищевказану земельну
ділянку площею 0,15 га ОСОБА_3 продав
ОСОБА_4

На підставі договору купівлі-продажу
від 18 червня 2009 року ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 придбали земельну
ділянку по АДРЕСА_1 у смт
Коцюбинському.

На державному акті на право власності
на земельну ділянку серії ЯЗ № 344219,
виданому на ім'я ОСОБА_4, зроблено
відповідну відмітку про перехід права
власності на спірну земельну ділянку
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_15,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції на підставі статей 116,
122, 173, 174, 155 ЗК України виходив із того,
що це рішення прийняте Коцюбинською
селищною радою з перевищенням своїх
повноважень і всупереч вимогам пункту
12 розділу X «Перехідні положення» ЗК
України, оскільки на момент його
прийняття були відсутні будь-які
графічні або інші землевпорядні
документи, які б підтверджували межі
смт Коцюбинського Київської області, а
тому державний акт, виданий на підставі
незаконного рішення ради, є недійсним.
Суд також вважав, що підстав для
задоволення вимог прокурора про
встановлення нікчемності договору
купівлі-продажу немає, оскільки
позивачем не надано доказів того, що
правочин порушує публічний порядок.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації і
ухвалюючи у цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні цих вимог,
апеляційний суд виходив із того, що
оскільки договір купівлі-продажу
земельної ділянки не визнаний судом
недійсним і не встановлена його
нікчемність, то відсутні підстави для
визнання недійсним державного акта з
відміткою про перехід права власності
за цим договором.

З таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 ЗК України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
основи містобудування» від 16
листопада 1992 року визначення територій
і вибір земель для містобудівних
потреб здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації місцевих правил забудови
з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про
планування і забудову територій» від 20
квітня 2000 року сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Встановивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_3 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі смт Коцюбинського
Київської області, місцевий суд на
підставі статей 116, 122, ч. 1 ст. 155 ЗК
України, п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України дійшов
обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції від 16
вересня 2008 року, яка була чинною на
момент прийняття селищною радою
рішення) право власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку виникло з моменту
отримання ним державного акта та його
державної реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд першої інстанції на
підставі зазначених норм дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
недійсним і державного акта, виданого
ОСОБА_3 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23
жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13) та
від 25 червня 2014 року (справа № 6-67цс14),
від 24 вересня 2014 року (справа № 6-146цс14).

Так, відповідно до ст. 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції, яка була чинною на час
укладення договору купівлі-продажу)
підставою для державної реєстрації
права власності на земельну ділянку є
саме нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт (ч. 2 ст. 126 ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (ч. 6 ст. 126 ЗК України) не
змінює суті такого державного акта, як
недійсного.

За таких обставин апеляційний суд при
ухваленні рішення про часткове
скасування рішення суду першої
інстанції допустив неправильне
застосування положень ст. 155 ЗК України,
при цьому суд першої інстанції з
дотриманням вимог матеріального і
процесуального права ухвалив законне
рішення, а тому колегія суддів дійшла
висновку про скасування рішення
апеляційного суду і залишення в силі
рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про
необхідність ухвалення нового рішення
про визнання права власності держави
на земельну ділянку, то вони не
заслуговують уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК
України).

Як убачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивачем обрано шляхом подання позову
про визнання права власності на це
майно (ст. 392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (статті
387, 388 ЦК України).

Разом із тим, як випливає з роз'яснення,
яке міститься у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року, позов про
визнання права власності на майно (ст.
392 ЦК України) є належним способом
захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст. 392 ЦК України,
оскільки обраний позивачем спосіб
захисту не є належним способом захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Однак, ураховуючи те, що позивач у
справі таких вимог не заявляв, суд
обґрунтовано не застосував до
правовідносин сторін зазначені норми
матеріального права.

Також не заслуговують на увагу
твердження скаржника про необхідність
внесення змін до рішення суду першої
інстанції щодо висновку про
нікчемність договору купівлі-продажу
земельної ділянки, оскільки, як вірно
зазначено судом першої інстанції,
позивачем не надано доказів на
підтвердження передбачених ст. 228 ЦК
України причин вважати такий правочин
нікчемним.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і матеріалам
справи, тому підстави для його зміни
або скасування відсутні.

Помилково скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд допустив
порушення норм матеріального й
процесуального права, тому рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року скасувати,
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 18
березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська