Провадження № 2/712/2871/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року Соснівський
районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді -
Романенко В.А.

при секретарі -
Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «РЕУ
№ 8» ТОВ «Черкасизалізобетонстрой» про
визнання права постійного
користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом
до Дочірнього підприємства «РЕУ № 8»
ТОВ «Черкасизалізобетонстрой» про
визнання права постійного
користування житловим приміщенням,
посилаючись на те, що будинок по
АДРЕСА_1 має статус гуртожитку. Даний
гуртожиток належить Дочірньому
підприємству «Ремонтно-експлуатаційне
управління - 8» ТОВ
«Черкасизалізобетонстрой» на підставі
договору купівлі-продажу від 04.02.2006
року. У 2010 році за рішенням суду право
власності на даний гуртожиток було
визнано за Черкаською міською радою,
але наскільки відомо, у встановленому
законом порядку право власності за нею
ще не зареєстровано.

У вищезазначеному будинку позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають з 2002 року
на підставі розпорядження голови
правління ВАТ «Продтовари» спільно з
профспілковим комітетом та ордеру про
надання житлової площі. Була
домовленість з адміністрацією ВАТ
«Продтовари» про виділення ОСОБА_1 з
дочкою двох кімнат для проживання, але
чомусь в ордері була вказана лише одна
кімната, але ОСОБА_1 на це спочатку
уваги не звернула. При поселенні в
гуртожиток завідуючим гуртожитку було
вселено позивачів у дві вільні кімнати
№ 98 та 100, як і було домовлено з
адміністрацією.

В обох кімнатах позивачі постійно
проживали, сплачували комунальні
платежі, робили косметичний ремонт.

Між наймодавцем, яким на час вселення
був ВАТ «Продтовари», та наймачем
ОСОБА_1 фактично існував договір найму
кімнати № 100, а кімната № 98 була надана
в користування на підставі ордеру.

ОСОБА_1 та ВАТ «Продтовари» фактично
вступили у договірні відносини, які
відносяться чинним законодавством до
різновиду договору найму жилого
приміщення, оскільки вона постійно
проживала у спірному приміщенні,
отримувала рахунки на сплату
житлово-комунальних послуг за кімнати
№ 98 та І00 і сплачувала їх. В свою чергу
власник гуртожитку за весь час
проживання жодних вимог про виселення
позивачів з займаних ними приміщень не
заявляв.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 з дочкою
ОСОБА_2 вселилась у кімнату АДРЕСА_1 без
ордеру, але з відома органів, що винесли
рішення про надання житлового
приміщення, постійно проживають у
спірній кімнаті, є сумлінними
мешканцями гуртожитку, приймають
участь в поліпшенні житлових умов
гуртожитку, дбають про його
благоустрій, сплачують платежі за
проживання та комунальні послуги,
необхідно судовим рішенням визнати
право користування житловими
кімнатами № 98 та 100.

Просять суд визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право постійного користування жилим
приміщенням - кімнатами № 98, 100 по
АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Представник Дочірнього підприємства
«РЕУ № 8» ТОВ
«Черкасизалізобетонстрой» в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив, хоча про день та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Заслухавши пояснення позивачів
та їх представника, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов підлягає до
задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що
будинок по АДРЕСА_1 має статус
гуртожитку. Даний гуртожиток належить
Дочірньому підприємству
«Ремонтно-експлуатаційне управління -
8» ТОВ «Черкасизалізобетонстрой» на
підставі договору купівлі-продажу від
04.02.2006 року. У 2010 році за рішенням суду
право власності на даний гуртожиток
було визнано за Черкаською міською
радою, але наскільки відомо, у
встановленому законом порядку право
власності за нею ще не зареєстровано.

З 2002 року на підставі розпорядження
голови правління ВАТ «Продтовари»
спільно з профспілковим комітетом та
ордеру про надання житлової площі у
вищезазначеному будинку проживають
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Між позивачем ОСОБА_1 була домовленість
з адміністрацією ВАТ «Продтовари» про
виділення ОСОБА_1 з дочкою двох кімнат
для проживання, однак ордер був виданий
лише на одну кімнату. При поселенні в
гуртожиток завідуючим гуртожитку було
поселено позивачів у дві вільні
кімнати № 98 та 100, як і було домовлено з
адміністрацією.

В обох кімнатах позивачі постійно
проживали, сплачували комунальні
платежі, робили косметичний ремонт.

Між наймодавцем, яким на час вселення
був ВАТ «Продтовари», та наймачем
ОСОБА_1 фактично існував договір найму
кімнати № 100, а кімната № 98 була надана
в користування на підставі ордеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Житлового
Кодексу України, користування жилим
приміщенням у будинках державного і
громадського житлового фонду
здійснюється відповідно до договору
найму житлового приміщення.

Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягни згоди
з усіх істотних умов договору. Договір
укладається шляхом пропозиції однієї
сторони укласти договір (оферти) і
прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

Права та обов'язки у сторін виникають з
моменту укладення договору. Саме з
цього моменту у наймача виникає право
на житлове приміщення, а володіння і
користування буде правомірним. Видача
ордеру цього права не породжує, а лише
передбачає його виникнення в
майбутньому при настанні певних
юридичних фактів, зокрема при вселенні
в житло особи на підставі ордера.
Договір соціального найму є укладеним
з моменту заселення наймача у надане
приміщення, оскільки саме це породжує у
нього і наймодавця права і обов'язки
щодо житла.

ОСОБА_1 та ВАТ «Продтовари» фактично
вступили у договірні відносини, які
відносяться чинним законодавством до
різновиду договору найму жилого
приміщення, оскільки вона постійно
проживала у спірному приміщенні,
отримувала рахунки на сплату
житлово-комунальних послуг за кімнати
№ 98 та І00 і сплачувала їх. В свою чергу
власник гуртожитку за весь час
проживання жодних вимог про виселення
позивачів з займаних ними приміщень не
заявляв.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 з дочкою
ОСОБА_2 вселилась у кімнату АДРЕСА_1 без
ордеру, але з відома органів, що винесли
рішення про надання житлового
приміщення, постійно проживають у
спірній кімнаті, є сумлінними
мешканцями гуртожитку, приймають
участь в поліпшенні житлових умов
гуртожитку, дбають про його
благоустрій, сплачують платежі за
проживання та комунальні послуги,
необхідно судовим рішенням визнати
право користування житловими
кімнатами № 98 та 100.

Відповідно до ст. 47 Конституції
України, кожен має право на житло.
Держава створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 310 ЦК України
фізична особа має право на місце
проживання.

Відповідно до статті 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира. Інше
приміщення, придатне для проживання у
ньому (гуртожиток, готель, тощо) у
відповідному населеному пункті в якому
особа проживає постійно, переважно або
тимчасово.

Позивачі на підставах, що передбачені
законом вселилися в кімнати № 98 та 100 в
гуртожитку по АДРЕСА_1, проживають у
гуртожитку постійно, оплачують
комунальні послуги.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 01.11.1996
року «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя» при
розгляді спорів про право користування
жилим приміщенням необхідно брати до
уваги, що ст. 33 Конституції гарантує
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання. Це означає, що
наявність чи відсутність прописки самі
по собі не можуть бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Згідно постанови Пленуму
Верховного суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням. При цьому, як
роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 постанови від 1 листопада
1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя», наявність чи відсутність
прописки сама по собі не може бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦК України
фізична особа має право на місце
проживання.

Статтями 2, 33 Конституції України
передбачено, кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позов підлягає до задоволення.

Зі згоди позивача суд ухвалює
рішення при заочному розгляді справи,
що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України

Керуючись Конституцією України, ст.ст.
10, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 9, 58, 61, 65
Житлового Кодексу України, ст. 29, 310, 638
ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 право постійного
користування жилим приміщенням -
кімнати № 98, 100 по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Черкаського
апеляційного суду протягом десяти днів
з моменту його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: