У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової
Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник
А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Київської районної у м. Донецьку ради,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання частково недійсним договору
та визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
рішення Київського районного суду м.
Донецька від 9 грудня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, із урахуванням
уточнених позовних вимог просила
визнати частково недійсним договір про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку,
укладений між ОСОБА_7 та міським
комунальним господарством м. Сталіно 28
березня 1957 року; визнати за нею право
спільної сумісної власності на 47,55 %
житлового будинку АДРЕСА_1, загальною
вартістю 34 459 грн 50 коп.; визнати за нею
право власності на 47,55 % указаного
житлового будинку в порядку
спадкування після смерті чоловіка
ОСОБА_8, а разом - на 95,10 %; встановити, що
частка ОСОБА_7 у спільній сумісній
власності на вказаний житловий будинок
становить 4,90 %.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у
1956 році вона разом із своїм чоловіком
ОСОБА_8 переїхала на постійне
проживання до його родички ОСОБА_7 у м.
Сталіно (зараз - м. Донецьк).

Рішенням Залізничної райради
депутатів трудящих м. Сталіно № 4 від 21
лютого 1957 року ОСОБА_7 було виділено у
безстрокове користування земельну
ділянку площею 351 кв.м. по АДРЕСА_1.

28 березня 1957 року між ОСОБА_7 та міським
комунальним господарством м. Сталіно
укладено договір про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності з кількістю
кімнат від однієї до п'яти включно, який
посвідчено Шостою сталінською
нотаріальною конторою за № 2024.

ОСОБА_7 не могла самостійно розпочати
та здійснювати будівництво житлового
будинку на виділеній їй земельній
ділянці, оскільки була інвалідом,
отримувала невелику пенсію та
заробітну плату, часто проходила
лікування. У зв'язку з такими
обставинами ОСОБА_7 12 травня 1957 року у
присутності свідків написала розписку,
відповідно до якої через поганий стан
здоров'я дозволила ОСОБА_8 забудову
виділеної їй земельної ділянки, за
умови будівництва останнім літньої
кухні для її проживання, а також
зобов'язалась у майбутньому відступити
ОСОБА_8 половину її земельної ділянки
та не чинити перешкод при відчуженні
цієї половини земельної ділянки.

Того ж дня ОСОБА_8 написав розписку,
відповідно до якої зобов'язався
збудувати ОСОБА_7 літню кухню частково
за рахунок власних будівельних
матеріалів, а частково - за рахунок її
будівельних матеріалів.

Будівництво житлового будинку
здійснювалось силами її батька ОСОБА_9
і ОСОБА_8, який на той час працював
забійником на шахті «Куйбишевська» і
отримував високу заробітну плату - 180
крб., та було завершено у листопаді 1957
року.

Матеріальна та особиста участь ОСОБА_7
при будівництві будинку склала 10%, а її
та ОСОБА_8 - 90 %.

Після завершення будівництва будинку
ОСОБА_3 та ОСОБА_8 почали проживати
разом із ОСОБА_7 у ньому однією сім'єю. У
січні 1958 року вони були зареєстровані у
цьому будинку разом із своє старшою
донькою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Після її
смерті спадкову справу заведено не
було у зв'язку з відсутністю
спадкоємців.

Після цього вона та ОСОБА_8
продовжували проживати у вказаному
будинку, постійно сплачували земельний
податок та страхові платежі, здійснили
утеплення будинку, замінили покрівлю,
збудували літню кухню, спальню, коридор
та гараж, за власний рахунок здійснили
газифікацію будинку, внаслідок чого
вартість будинку значно збільшилась.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер.

Після звернення до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_8 їй було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину у зв'язку з тим, що
останній за життя не отримував
правовстановлюючих документів на
будинок по АДРЕСА_1.

За таких обставин, за нею необхідно
визнати право власності на 47,55%
указаного будинку, як за учасником
спільної сумісної власності, а на 47,55% -
у порядку спадкування після смерті
чоловіка, який його будував.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 9 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 20 березня 2014
року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
просять скасувати судові рішення у
справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення
судів першої та апеляційної інстанції
не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Залізничної
районної ради депутатів трудящих м.
Сталіно № 4 від 21 лютого 1957 року ОСОБА_7
виділено у безстрокове користування
земельну ділянку площею 351 кв.м. по
АДРЕСА_1.

28 березня 1957 року ОСОБА_7 уклала договір
із міським комунальним господарством
м. Сталіно про отримання земельної
ділянки у безстрокове користування під
забудову житлового будинку із трьох
кімнат, літньої кухні та сараю.

Згідно із актом про відведення
земельної ділянки ОСОБА_7 відведено
земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 351
кв.м. Указану земельну ділянку разом із
закріпленими на ній геодезичними
знаками та будівельною розбивкою
житлового будинку по типовому проекту
№ 4 розміром 6,26х7,10 м передано в
розпорядження забудовника ОСОБА_7 (а.с.
17).

Відповідно до письмових договорів від
12 травня 1957 року ОСОБА_8 зобов'язався
збудувати ОСОБА_7 літню кухню, частково
з його матеріалів, частково з
матеріалів ОСОБА_7, а остання
зобов'язалась передати йому половину
земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Згідно із технічним паспортом на
належне ОСОБА_7 домоволодіння АДРЕСА_1
на земельній ділянці збудовано
житловий будинок, літню кухню, дві
вбиральні, гараж, три сараї, навіс,
огородження, замощення.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
не навела підстав для визнання
недійсним договору від 28 березня 1957
року; не надала доказів про те, що
будинок було побудовано за життя
ОСОБА_7 за рахунок коштів подружжя
ОСОБА_8. Крім того, позивач не надала
суду доказів про доходи її чоловіка
ОСОБА_8 та ОСОБА_7, що унеможливлює
вирішення питання про сукупний дохід
та частку кожного співвласника у
спільній сумісній власності.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суду погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін.

Із висновками судів погодитись не
можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 58 ЦК Української РСР
(у редакції 1922 року) власнику належить в
межах, встановлених законом, право
володіння, користування і
розпорядження майном.

У 1957 р. питання набуття права власності
на житловий будинок регулювались
Указом Президії Верховної Ради СРСР
від 26 серпня 1948 р. "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі - Указ) та
прийнятою відповідно до цього Указу
постановою Ради Міністрів СРСР від 26
серпня 1948 р. "Про порядок застосування
Указу Президії Верховної Ради СРСР від
26 серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків" (далі - Постанова), в
яких, зокрема, було визначено умови та
правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
було визначено, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт його побудови з додержанням
вимог цих актів законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно із пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є затверджений
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

Вирішуючи спір, у порушення ст. ст. 213, 214
ЦПК України суди не звернули уваги на
зазначені вимоги законодавства, яке
було чинним на час виникнення спірних
правовідносин; не встановили, чи існує
затверджений виконавчим комітетом
місцевої ради народних депутатів акт
державної комісії про прийняття
будинку по АДРЕСА_1 (м. Донецьк) в
експлуатацію, а якщо існує, то хто набув
статусу власника вказаного житлового
будинку.

Поза увагою суду залишилось те, що коли
будівництво будинку велось за рахунок
спільної праці членів сім'ї - жилий
будинок стає їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Вирішуючи спір, суди виходили із того,
що письмові розписки ОСОБА_7 та ОСОБА_8
від 12 травня 1957 року є нікчемними.
Водночас суди не з'ясували, чи можна їх
вважати письмовою угодою про створення
спільного майна, із урахуванням того,
що ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 проживали
однією сім'єю, та не надали їм належної
оцінки відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Крім того, суди дійшли передчасного
висновку про відсутність доказів про
дохід ОСОБА_8

Як убачається із матеріалів справи,
відкрите акціонерне товариство
«Точмаш» надало інформацію про
заробітну плату ОСОБА_8 з 1 травня 1957
року по 28 лютого 1959 року у перерахунку
на гривні (а.с. 250, т.1).

Із матеріалів справи також випливає, що
ОСОБА_8 до дня смерті сплачував
земельний податок та страховий податок
за домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 8-63, т.2).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Вирішуючи спір, суди у порушення ст. ст.
213, 214, 303, 315 ЦПК України не встановили
правовідносин між сторонами та правову
норму, яка підлягає застосуванню; не
дали належної оцінки наявним у справі
доказам у їх сукупності; не встановили
обставин справи; не взяли до уваги, що
участь у будівництві спірного будинку
брав ОСОБА_8 за згодою із ОСОБА_7, а
відсутність доказів про доходи ОСОБА_7,
із урахуванням підстав позову, не може
бути безумовною підставою для відмови
в позові.

З огляду на допущені порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Згідно з розпорядженням Голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 27/о/38-14 від 2 вересня 2014 року
«Про визначення територіальної
підсудності справ», виданого на
підставі ст. 1 Закону України «Про
здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції», справу направити до
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 9 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 20 березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник