Справа №487/2785/14-ц 01.09.2014 01.09.2014 01.09.2014
Провадження №22-ц/784/2345/14
Головуючий у І інстанції Корнешова Т.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

01 вересня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Горенко Ю.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 липня 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором з надання
послуг по купівлі нерухомого майна, -

у с т а н о в и л а :

10 лютого 2014 року фізична особа
підприємець ОСОБА_2 подала до
Центрального районного суду м.
Миколаєва позовну заяву, що містила її
вимогу до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором з надання
послуг по купівлі нерухомого майна.

Її обґрунтовувала наступним.

Вона є фізичною особою-підприємцем і,
одночасно, засновником Агентства
нерухомості «ЧП ОСОБА_2».

30 квітня 2013 року вона, від імені
агентства уклала з ОСОБА_3 договір з
надання послуг по купівлі нерухомого
майна, за яким агентство в її особі
зобов'язувалося підшукати для
замовника оптимального продавця
нерухомого майна, з цією метою провести
маркетингове дослідження, зібрати
особисту та комерційну інформацію щодо
продавця та провести з продавцем в
інтересах покупця переговори. Після
знаходження продавця надати замовнику
інформацію щодо особи того, його
зустрічні вимоги та пропозиції щодо
порядку укладання договору, а також
організувати зустріч замовника та
продавця.

Замовник у свою чергу, зобов'язувався
сплатити виконавцю винагороду за
надані послуги у розмірі 19 200 гривень,
що становить 3% вартості об'єкту
нерухомості.

Крім наведеного, сторони визначилися,
що договір вважається виконаним
агентством з дня укладення акту
виконаних робіт, що, одночасно, є й
підставою для проведення винагороди за
надані послуги.

Взятий на себе обов'язок агентство в її
особі виконало у повному обсязі, про що
свідчить акт прийому-здачі виконаніх
робіт від 30 квітня 2013 року, в той час, як
відповідач свого слова не дотримала і
не бажає сплачувати за отримані
послуги.

Посилаючись на виписані обставини
ОСОБА_2 просила позов задовольнити.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 06 березня 2014 року дану
цивільну справу передано за
підсудністю за місцем проживання
відповідача до Заводського районного
суду м. Миколаєва.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 липня 2014 року позов
задоволено у повному обсязі і вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив його скасувати та
ухвалити нове, про відмову в задоволені
позову.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки той
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено у оскарженому рішенні,
районний суд вважав установленим, що
між сторонами існували договірні
правовідносини, підставою виникнення
яких є дійсний договір з надання послуг
по купівлі нерухомого майна. Позивач
повністю виконала взяті на себе за ним
обов'язки, в той час як відповідач в
односторонньому порядку відмовився
від виконання своєї частини обов'язків
і відмовляється сплачувати винагороду
за спожиту послугу.

За такого і, відповідно до статей 611, 614,
526 та 901 ЦК України, заборговану грошову
суму слід стягнути за судовим рішенням.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом 1 інстанції, вважає
їх, а також висновки, щодо результату
вирішення справи вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Розгляд справи по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Разом з тим, апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Зазначене є базовим при вирішенні усіх
цивільних справ, у тому числі і справ,
що стосуються договірних зобов'язань.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки
виникають із договорів та інших
правочинів, зміст яких, відповідно до
статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; вони вчинені у формі,
встановленій законом, особами, які
мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо
визначених законом випадках робить
договір (правочин) нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність (у повному
обсязі або окремої його частини) за
судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не
встановлена законом, або якщо він не
визнаний судом недійсним - то він є
правомірним і підлягає виконанню
сторонами.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору
притаманна така риса, як свобода
договору. Поряд із справедливістю,
добросовісністю і розумністю вона
вважається вищою цінністю права, що
забезпечує природне існування
фізичної особи.

Свободу договору можна
охарактеризувати як нормативно
закріплену можливість особи
здійснювати дії, вчинки на власний
розсуд, не порушуючи при цьому свободу
інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному
розкривається у ст.627 ЦК України, яка з
посиланням на ст.6 ЦК України
встановлює співвідношення актів
цивільного законодавства і договору.
За ними, зміст названого принципу
проявляється у свободі особи вільно
вступати у договірні відносини;
самостійно обирати контрагента та вид
договору, який регулюватиме їх взаємні
відносини; самостійно визначають умови
(зміст) договору, структуру і вид
договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати
договір, що передбачений законом (так
звані поіменовані договори, які прямо
передбачені в ЦК України або в іншому
нормативному акті) договору, так і
договір, не передбачений у
законодавстві (непойменований), проте
породжує права та обов'язки його
учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без
погодження яких договір взагалі не
вважається укладеним. Такі суттєві
умови договору визначаються в законі,
разом з тим ними можуть стати будь-які
умови, на погодженні яких наполягає та
чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу
договору, відсутність будь-якої з них
не дає змоги сторонам виконати їх
обов'язки, які покладаються на них за
договором. Якщо сторони досягли згоди
за всіма істотними умовами, які визнані
такими законом або необхідні для
даного виду, то договір вважається
укладеним і набуває обов'язкової сили
для сторін.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надавати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності на
платній основі, якщо інше не
передбачено договором.

Істотними умовами договору про надання
послуг слід вважати:

· предмет - опис послуги, яка
надається;

· плата (розмір, строки оплати,
порядок оплати) - якщо договір є
оплатним;

· термін дії договору;

· виконавця договору - особисто чи
з можливістю передачі цього обов'язку
третій особі;

· відповідальність сторін у разі
невиконання або неналежного виконання
договору;

· умови дострокового розірвання
договору.

Одночасно слід зазначити, що договір є
підставою виникнення договірного
зобов'язання - під яким, відповідно до
ст. 509 ЦК України, слід розуміти
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526, ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до умов зобов'язання і
вимогами закону, інших правових актів,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або іншими звичайно застосовуваними
вимогами". Принцип належного виконання
припускає, що зобов'язання має бути
виконане належними суб'єктами, в
належному місці, в належний час,
належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання, у зв'язку з чим настає
прострочення кредитора.

Під порушенням зобов'язання слід
розуміти такий протиправний вплив з
боку правопорушника, внаслідок чого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення чи взагалі
ліквідації Порушенням зобов'язання є
його невиконання і неналежне
виконання. Невиконання зобов'язання
має місце тоді, коли сторони взагалі не
вчиняють дій, які складають зміст
зобов'язання, або не утримуються від
певних дій, хоча за змістом
зобов'язання могли утримуватися від їх
вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, чи
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків і моральної
шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК
України боржник, не звільняється від
обов'язку виконати зобов'язання в
натурі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вбачається з м матеріалів справи,
сторони знаходяться у договірних
правовідносинах, підставою виникнення
яких є договір з надання послуг по
купівлі нерухомого майна від 30 квітня
2013 року, укладеному ОСОБА_2 від імені
агентства з ОСОБА_3

За його умовами агентство в особі
ОСОБА_2 зобов'язувалося підшукати для
замовника оптимального продавця
нерухомого майна, з цією метою провести
маркетингове дослідження, зібрати
особисту та комерційну інформацію щодо
продавця та провести з продавцем в
інтересах покупця переговори. Після
знаходження продавця надати замовнику
інформацію щодо особи того, його
зустрічні вимоги та пропозиції щодо
стосовно порядку укладання договору, а
також організувати зустріч замовника
та продавця.

Замовник у свою чергу, зобов'язувався
сплатити виконавцю винагороду за
надані послуги у розмірі 19 200 гривень,
що становить 3% вартості об'єкту
нерухомості.

Виконавець взятий на себе за договором
обов'язок виконав повністю, про що
свідчить акт прийому-виконання наданих
послуг, підписаний відповідачем, в той
час як остання, посилаючись на
ненадання позивачем їй будь яких
послуг, відмовляється від виконання
своєї частини обов'язків за договором.

За такого та позовні вимоги підлягали
задоволенню у повному обсязі.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Посилання особи, яка подала апеляційну
скаргу, на недоведеність позову не може
братися до уваги, оскільки в дійсності
має місце інша ситуація, коли
відповідач не надала належних та
допустимих доказів своїм запереченням,
хоча то є її обов'язком.

Обставини, на які вона посилається, є не
що інше, як її бачення спірної ситуації
і небажання витрачати гроші за спожиті
послуги. Ніякого правового
обґрунтування вони під собою не мають.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: