АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
-------------------------------------------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Вербової І.М., Саліхова В.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 17 листопада 2014р. по цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

встановила:

у червні 2014р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідача 18
652грн. 96коп. та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач посилався на те, що 14 вересня
2010р. уклав з відповідачем договір,
відповідно до якого відповідач
отримала 5000грн. кредиту на платіжну
картку зі сплатою 30% на рік за
користування кредитом.

Позивач стверджував, що
відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором не виконувала, у
зв'язку із чим виникла заборгованість у
сумі 12 026грн. за кредитом, 4 612,31грн. за
процентами, 650грн. по комісії, а у
зв'язку із порушенням умов договору
нараховані штрафи у сумі 500грн. -
фіксована частина та 846грн. 43коп.
процентна складова.

Рішенням суду від 17 листопада
2014р. позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

Апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин справи,
неналежну оцінку наданим доказам,
неправильне застосування норм
матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що 14 вересня 2010р.
відповідач приєдналася до договору про
надання банківських послуг у
ПритватБанку, на підставі якого банк
зобов'язався надати відповідачу кредит
у розмірі 5000грн. установленого ліміту
на платіжну картку «Універсальна» зі
сплатою 2,5% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач не виконує взяті на себе
зобов'язання по поверненню кредитної
заборгованості.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду, так як він
відповідає обставинам справи та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/15541/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Лазаренко
В.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.

- 2 -

Даний договір складається із заяви
кредитора, пам'ятки клієнта, тарифів
надання кредиту, умов і правил надання
банком послуг.

Підписавши заяву від 14 вересня
2010р., відповідач підтвердила, що
ознайомлена з умовами та правилами
надання банківських послуг, тарифами
банку, та 17 листопада 2010р. підписала
довідку про умови кредитування
Приватбанку з використання кредитки
«Універсальна» (с.с.7-8).

Під час судового розгляду
відповідач визнала, що отримала від
позивача платіжну картку
«Універсальна» та користувалася нею.

Також під час судового розгляду
у суді першої інстанції відповідач
визнала, що у 2011р. ліміт кредиту був
збільшений за погодженням з нею до 10
000грн., що підтверджується технічним
записом судового розгляду 16 жовтня 2014р.

За таких обставин, суд першої
інстанції правильно встановив, що між
сторонами був укладений кредитний
договір.

Доводи апелянта про те, що вона
не мала наміру укладати з позивачем
кредитний договір, не погоджувала
істотних умов договору, не підписувала
умови та правила надання банківських
послуг, тобто у письмовому вигляді не
укладала кредитний договір, не була
обізнана з тарифами надання кредиту,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки договір приєднання не вимагає
підписання його сторонами.

Подання позичальником 14 вересня
2010р. заяви про ознайомлення та
погодження з умовами та правилами
надання банківських послуг свідчить
про її згоду укласти кредитний договір
та про погодження з істотними умовами
договору, а саме розміром ліміту
кредитування, розміром процентів за
користування кредитом, порядку
повернення кредитної заборгованості.

Крім того, активація
відповідачем кредитної картки
«Універсальна», отримання кредитних
коштів, збільшення розміру ліміту
кредиту, часткове погашення кредитної
заборгованості свідчить про наявність
між сторонами договірних зобов'язань.

Під час судового розгляду у суді
першої інстанції відповідач визнавала
позовні вимоги частково, а саме
погоджувалася повернути
заборгованість за кредитом, що за її
твердженням становить 11 070грн.
(відповідно до технічного запису
судового розгляду 16 жовтня 2014р.), що на
думку колегії суддів також підтверджує
отримання відповідачем кредиту.

Твердження апелянта про те, що у
матеріалах справи відсутні пам'ятка
клієнта та тарифи, є безпідставними,
так як вказані документи були
приєднані позивачем до позовної заяви
та розташовані на сторінках справи 7 та
8, також позивачем надані умови та
правила надання банківських послуг
(с.с.9-32), з якими була ознайомлена
відповідач під час приєднання до
договору і відповідно до яких повинна
була сплачувати кредитну
заборгованість.

Також підпис відповідача на
довідці про умови кредитування з
використанням кредитки «Універсальна»
17 листопада 2010р., який не заперечувала
відповідач під час розгляду справи
апеляційним судом, підтверджує
ознайомлення її з тарифами банку,
розміром процентної ставки, комісій,
пені, штрафних санкцій (с.с.8).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
закону.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції відповідач визнала, що
користувалася кредитною карткою
«Універсальна» та отримувала грошові
кошти, але повністю їх банку не
повернула, тому суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
стягнення з відповідача
заборгованості за кредитом та
процентами.

Доводи апелянта про те, що позивачем
суду не було надано доказів отримання
нею кредитних коштів, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 61

- 3 -

ЦПК України обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Отже, визнання відповідачем під час
розгляду справи судом першої інстанції
тієї обставини, що вона отримувала
кошти, користуючись кредитною карткою
«Універсальна», не потребувало
доказуванню.

Пунктом 2.1.1.5.5. умов та правил
кредитування визначено, що
зобов'язанням клієнта є погашення
заборгованості по кредиту, процентам
за користування ним, за перевитрату
платіжного ліміту, а також оплата
комісії на умовах, передбачених цим
договором.

Пунктом 2.1.1.12.3. умов та правил надання
банківських послуг встановлено, що
погашення кредиту - поповнення
картрахунку проводиться шляхом
внесення засобів у готівковому або
безготівкову порядку та зарахування їх
банком на картрахунок держателя, а
також шляхом договірного списання
коштів з інших рахунків клієнта на
підставі договору.

Відповідно до пункту 2.1.1.12.4. умов строки
та порядок погашення по кредиту по
кредитним карткам з встановленням
мінімального обов'язкового платежу, а
також овердрафта, який виникає по таким
карткам, наведений у пам'ятці
клієнта/довідці про умови
кредитування, яка є невід'ємною
частиною договору, а також
встановлюється даним пунктом. Платіж
включає плату за користування
кредитом, яка передбачена тарифами, та
частину заборгованості по кредиту.

Згідно пункту 2.1.1.12.6. умов за
користування кредитом та овердрафтом
банк нараховує проценти у розмірі
встановленому тарифами банку, із
розрахунку 360 календарних днів у році.

У довідці про умови кредитування, яка
підписана відповідачем 17 листопада
2010р., встановлено, що розмір щомісячних
платежів становить 7% від
заборгованості, але не менше 50грн. та не
більше залишку заборгованості, строк
внесення платежів визначений до 25
числа наступного місяця за звітним,
також визначена комісія за
користування кредитом та штраф за
порушення строків платежів по любому з
грошових зобов'язань, які передбачені
договором, більше, ніж 30 днів - 500грн. + 5%
від суми заборгованості по кредитному
ліміту з врахуванням нарахованих та
прострочених процентів та комісій
(пункт 2.1.1.7.6 умов та правил надання
банківських послуг).

З наданих суду позивачем документів
встановлено, що відповідачем умови
договору не виконувалися, кредитна
заборгованість у повному обсязі не
погашалася.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За змістом частини 1 статті 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
наявність заборгованості за договором
кредиту, який уклала відповідач з
позивачем, та про обов'язок відповідача
погасити наявну заборгованість, у тому
числі по комісії, та штрафи.

Відповідно до розрахунку, наданого
позивачем, заборгованість за кредитом
становить: 12 026грн. за кредитом, 4 612,31грн.
за процентами, 650грн. по комісії, а у
зв'язку із порушенням умов договору
нараховані штрафи у сумі 500грн. -
фіксована частина та 846грн. 43коп.
процентна складова.

Доводи апелянта, що наданий позивачем
розрахунок не є належним доказом
розміру заборгованості, колегія суддів
вважає безпідставним.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Отже, позивач на власний розсуд
визначив, що заборгованість
відповідача може бути підтверджена
наданим суду розрахунком, у якому
зазначені дати та суми платежів та
нарахувань.

- 4 -

Проте, відповідач, яка визнала під час
судового розгляду у суді першої
інстанції 16 жовтня 2014р. заборгованість
по тілу кредиту у сумі 11 070грн., не
надала доказів у підтвердження своїх
тверджень про неправильність
розрахунку заборгованості, хоча
пунктом 2.1.1.5.7 умов кредитування
визначено, що держатель зобов'язаний
слідкувати за витратою коштів у межах
платіжного ліміту.

Також відповідачем не було надано
доказів погашення нею кредитної
заборгованості та процентів.

Оскільки відповідачем належним чином
розрахунок заборгованості позивача
спростований не був, колегія суддів
вважає, що відповідно до положень
ст.ст.57, 58, 59, 212 ЦПК України суд першої
інстанції правомірно вважав його
належним доказом у підтвердження
посилань позивача.

Твердження апелянта про неправомірне
незастосування судом першої інстанції
позовної давності, не ґрунтується на
нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові, якщо про це було
заявлено стороною під час судового
розгляду.

Як визнала апелянт під час
апеляційного розгляду і це
підтверджується технічним записом
судового розгляду, у суді першої
інстанції відповідач не заявляла про
застосування позовної давності, тому
суд не мав правових підстав для
застосування вказаної норми.

Апелянт цитує пункт 31 постанови № 5
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» без
врахування змін, які були внесені у цей
пункт постановою № 7 Пленуму ВССУ від 7
лютого 2014р.

Крім того, згідно правової позиції
Верховного Суду України у справі
6-126цс13, пункт 7 частини11 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строкдавності якого минув, у
системному зв'язку з самою частиною 11
статті 11 зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Доводи апелянта про те, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню
оскільки банк не вжив позасудових
заходів для врегулювання спору, не
направив їй вимоги про поверненню
кредитних коштів, не ґрунтуються на
нормах матеріального права, які не
містять такого обов'язку кредитора.

Не передбачають норми матеріального
права і право суду звільняти боржника
від оплати штрафу та комісії, а
посилання апелянта на необхідність
застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України є
неправомірними, так як позивачем не
заявлялися вимоги про стягнення пені.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
встановив обставини справи, оцінив
надані сторонами докази, правильно
застосував норми матеріального права,
не допустив порушень норм
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для
скасування рішення суду не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 17 листопада 2014р. залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: