УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,

Суддів: Ізмайлової Т. Л., Мостової
Г.І., Наумчука М.І., Олійник
Г.І.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Орган
опіки та піклування Вижницької
районної державної адміністрації, про
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітніх дітей без згоди батька, за
касаційними скаргами ОСОБА_6 та
Вижницької районної державної
адміністрації Чернівецької області на
рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 27 серпня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа -
Орган опіки та піклування Вижницької
районної державної адміністрації, про
надання дозволу на виїзд за кордон
малолітніх дітей без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог
вказувала на те, що з 12 жовтня 2005 року по
10 грудня 2013 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, від
якого вони мають двох малолітніх дітей:
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу
діти проживають з позивачкою, та вона
займається їх вихованням, опікується
про їх розвиток, матеріальне
забезпечення. Оскільки вона отримала
від близьких людей запрошення до
Канади для оздоровлення та відпочинку,
а відповідач не надає дозвіл на вивіз
дітей за кордон, вона звернулась до
суду з вказаним позовом.

Після уточнення позовних вимог,
позивачка просила надати дозвіл на
тимчасовий виїзд за кордон малолітніх
дітей без згоди батька на період її
навчання в Канаді з 01 серпня 2014 року по
31 травня 2015 року.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 22 липня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 27 серпня2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове про
задоволення позовних вимог. Надано
дозвіл на тимчасовий виїзд за межі
України в Канаду малолітньої дочки
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього
сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі
їх матері, ОСОБА_5, без згоди батька на
період з 01 серпня 2014 року по 31 травня 2015
року. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та
Вижницька районна державна
адміністрація Чернівецької області
просять скасувати рішення
апеляційного суду, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позовних вимог,
апеляційний суд виходив із того, що
виїзд ОСОБА_5 з малолітніми дітьми
носить тимчасовий характер і
пов'язаний з її навчанням в Канаді у
період з 03 вересня 2014 року по 30 квітня
2015 року, а також те, що повне
забезпечення ОСОБА_5 та її двох
малолітніх дітей гарантується
громадянином Канади ОСОБА_11, а
додаткові джерела утримання
зобов'язується надати батько позивачки
ОСОБА_10

Проте, з таким висновком судів повністю
погодитись не можна.

Судами встановлено, що рішенням
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 10 грудня 2013
року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5

Сторони у справі є батьками малолітніх
дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвами про народження.

Судами встановлено, що діти проживають
з ОСОБА_5

Конвенцією ООН про права дитини
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини (частина
1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках
законні опікуни несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування (частина 1 статті 18 цієї
Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України
передбачає, що особа, яка досягла
шістнадцяти років, має право на вільний
самостійний виїзд за межі України.
Особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу
України визначено, що правовий статус
дитини має особа до досягнення нею
повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років. Неповнолітньою вважається
дитина у віці від чотирнадцяти до
вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України встановлено, зокрема,
Законом України "Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII та
Правилами перетинання державного
кордону громадянами України,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року №
57.

Відповідно до пункту 3 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, здійснюється лише за
згодою обох батьків (усиновлювачів,
піклувальників) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених
батьками.

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57
виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

Відповідно до статті 141 ЦПК України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК
України питання виховання дитини
вирішується батьками спільно. Той із
батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею.

З аналізу вказаних правових норм
випливає, що сімейне законодавство
виходить із принципу повної
рівноправності обох батьків - батька, і
матері - у всіх правах і обов'язках
відносно своїх дітей.

За таких обставин та з урахуванням
вказаних вимог закону, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку щодо відмови у задоволенні
позовних вимог про надання дозволу на
виїзд малолітніх дітей за кордон,
оскільки в даному випадку виїзд
малолітніх дітей за кордон пов'язаний
із довгостроковим перебуванням за
межами України, у зв'язку з навчанням
матері, що призведе до обмеження та
порушення прав батька на піклування,
спілкування та виховання малолітніх
дітей. Також судом першої інстанції
правильно враховано те, що позивачем не
забезпечено реалізацію прав дітей на
здобуття освіти, їх всебічний розвиток
та виховання під час їхнього
перебування за межами України,
оскільки не надано доказів того, де
саме діти будуть навчатися та який
дошкільний заклад будуть відвідувати
за межами України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не навів
обґрунтованих мотивів на спростування
висновків суду першої інстанції,
покладених в основу рішення, у зв'язку з
чим помилково скасував рішення суду
першої інстанції, яке ухвалено згідно
із законом.

Враховуючи наведене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з підстав, передбачених ст.ст. 336, 339 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та Вижницької
районної державної адміністрації
Чернівецької області задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 27 серпня 2014
року скасувати, рішення Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 22 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник