У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
Одеської міської ради до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції, треті
особи: Приморська районна
адміністрація Одеської міської ради,
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «Наш двір»,
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, скасування державної
реєстрації та визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_3, на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 5 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року Одеська міська рада
звернулася до суду з указаним позовом.
Зазначала, що по АДРЕСА_1 було здійснене
самовільне захоплення земельної
ділянки та виконана самочинна
реконструкція нежилого приміщення -
гаражу, площею 23,6 кв. м, шляхом
надбудови другого поверху і тераси, чим
було значно погіршено житлово-побутові
умови мешканців прилеглих будинків.
Рішенням від 13 вересня 1995 року № 382
міжвідомча комісія Приморської
райради м. Одеси дозволила ОСОБА_6
використовувати спірну господарську
споруду під гараж. Вказане рішення не
затверджено рішенням виконавчого
органу Одеської міської ради, тому воно
не мало юридичної сили. ОСОБА_3 до цієї
споруди ніякого відношення не мала
тому, що шлюб між нею та ОСОБА_6 був
розірваний 25 лютого 1992 року. Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 10 березня 2005 року за ОСОБА_3 було
визнано право власності на нежиле
приміщення - гараж, загальною площею 23,6
кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1. Після
цього відповідач самовільно, без
відповідних дозвільних документів,
здійснила самочинну реконструкцію
гаражу та добудувала другий поверх і
терасу. Рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 23 лютого
2006 року за ОСОБА_3 було визнано
право власності на нежиле
приміщення-гараж, загальною площею 96,1
кв. м по АДРЕСА_1. 6 травня 2006 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу нежилого
приміщення - гаражу, загальною площею
96,1 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1. В
подальшому, 29 жовтня 2010 року, ОСОБА_4 на
підставі дублікату договору
купівлі-продажу від 6 травня 2006 року №
972, посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєструвала право
власності на нежиле приміщення - гараж,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із
зазначенням в реєстраційному записі
площі нежилого приміщення - гаражу 55,8
кв. м. Пізніше рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 10 березня 2005
року та рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 23 лютого 2006 року були
скасовані ухвалами апеляційного суду
Одеської області від 21 грудня 2006 року.
ОСОБА_3 перестала бути власником
нежитлового приміщення - гаражу, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Посилаючись на наведене, просила
задовольнити позов.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 5 червня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 15 липня 2014 року,
позов задоволено, визнано недійсним
договір купівлі-продажу від 6 травня 2006
року, посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 (реєстровий № 972), згідно
якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила
належне ОСОБА_3 на підставі рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 23 лютого 2006 року нежиле приміщення -
гараж по АДРЕСА_1, загальною площею 96,1
кв. м, на підставі якого право власності
зареєстроване за ОСОБА_4 29 жовтня 2010
року в Державному реєстрі речових прав
на нерухоме майно із зазначенням площі
нежилого приміщення - гаражу 55,8 кв. м. за
адресою: АДРЕСА_1, за № 485 у книзі:
4г-159 (реєстраційний номер майна 11194573) та
скасовано запис про його реєстрацію.
Скасовано запис у Державному реєстрі
речових прав від 29 жовтня 2010 року щодо
нежилого приміщення - гаражу, площею 55,8
кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4, здійснений на підставі
дублікату договору купівлі-продажу від
6 травня 2006 року, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
(реєстровий № 972). Визнано за
територіальною громадою міста Одеси в
особі Одеської міської ради право
власності на реконструйоване нежиле
приміщення - гараж, загальною площею 55,8
кв. м, яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_3,
звернулася до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржувані
рішення скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що оскільки рішення про визнання
за ОСОБА_3 права власності на нежиле
приміщення (гараж) було скасовано, то
підлягає визнанню недійсним договір
купівлі-продажу. Крім того, дійшовши
висновку про те, що самовільно
захоплене та реконструйоване спірне
нежиле приміщення - гараж, загальною
площею 55,8 кв. м, знаходиться на
земельній ділянці, яка не передавалась
а ні у власність, а ні у користування
ОСОБА_3, а належить територіальній
громаді м. Одеси в особі Одеської
міської ради, тому задовольнив позовні
вимоги про визнання за останньою права
власності на спірне нежитлове
приміщення - гараж.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками неможливо.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 без
дозвільних та правовстановлюючих
документів здійснила реконструкцію
самовільно зайнятого нежилого
приміщення - гаражу, загальною площею
23,6 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1. У
подальшому рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 10 березня 2005
року за останньою було визнано за
останньою право власності на вказане
приміщення.

Після цього, ОСОБА_3 продовжила
здійснювати реконструкцію зазначеного
приміщення, в результаті чого його
площа стала 96,1 кв. м. Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 23 лютого 2006 року за ОСОБА_3 було
визнано право власності на нежиле
приміщення-гараж, загальною площею 96,1
кв. м.

6 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
було укладено договір купівлі-продажу
нежилого приміщення-гаражу, загальною
площею 96,1 кв.м, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1

29 жовтня 2010 року ОСОБА_4 на підставі
дублікату договору купівлі-продажу, р
№ 972 від 6 травня 2006 року, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєструвала право власності на
нежиле приміщення - гараж, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із
зазначенням в реєстраційному записі
площі нежилого приміщення - гаражу 55,8
кв. м (номер запису: 485 в книзі: 4г-159,
реєстраційний номер майна 11194573).

21 грудня 2006 року апеляційним судом
Одеської області рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 10 березня 2005
року та 23 лютого 2006 року були скасовані.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права (частина перша
статті 261 ЦК України).

Однак у порушення вказаних норм права
суди жодного висновку про дотримання
строку позовної давності, заяву про
застосування якої було подано під час
розгляду справи, щодо вимог про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу не зробили.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_8 належить на праві власності
майно, що складається з: нежилого
приміщення (гаражу) розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 57,3
кв. м (т. 2, а. с. 17).

Однак суди, вирішуючи спір та
задовольняючи позов про визнання за
територіальною громадою міста Одеси в
особі Одеської міської ради права
власності на реконструйоване нежиле
приміщення - гараж, загальною площею 55,8
кв. м, яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, не звернули уваги на те, що
вказане майно належить на праві
власності іншій особі.

З огляду на викладене, допущені судами
при розгляді справи порушення норм
процесуального права (ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для її правильного вирішення, тому
рішення судів першої та апеляційної
інстанції не можуть вважатись
законними і обґрунтованими та в силу
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню, з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від
імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 5 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
15 липня 2014 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник