Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:

Головуючого судді:
Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В.,
Буцяка З.І.,

секретар судового
засідання: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на Рівненського міського
суду Рівненської області від 22 жовтня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах на посаді
шеф-кухаря, зобов'язання внести до
трудової книжки запис про прийом на
роботу та про звільнення з займаної
посади, стягнення невиплаченої
заробітної плати, суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
компенсації за невикористану
відпустку, стягнення моральної шкоди
та витрат на надання правової допомоги.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського
суду Рівненської області від 22 жовтня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах на посаді
шеф-кухаря, зобов'язання внести до
трудової книжки запис про прийом на
роботу та про звільнення з займаної
посади, стягнення невиплаченої
заробітної плати, суми середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
компенсації за невикористану
відпустку, стягнення моральної шкоди
та витрат на надання правової допомоги
відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач
вказує на його незаконність, оскільки
рішення постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
вимогам закону. Вважає, що суд прийшов
до помилкового висновку, врахувавши як
доказ лише результати перевірок
територіальної державної інспекції
праці та неправдиві пояснення
відповідача.

Зазначає, що він дійсно з 18 січня 2013
року по 30 квітня 2013 року працював на
посаді шеф-кухаря
розважально-оздоровчого центру
«ІНФОРМАЦІЯ_1». Судом не прийнято до
уваги докази по справі, якими
підтверджуються трудові відносини між
ним та відповідачем, а саме: допуск
працівника до роботи, наявність
письмової заяви про прийняття на
роботу, трудова угода №2-13, покази
свідків (працівниками кухні
розважально-оздоровчого центру
«ІНФОРМАЦІЯ_1»), фотографії з місця
роботи, диск з відеозапису телеканалу
Рівне-1 програми «Смачного» за його
участю.

Судом при розгляді справи не
враховано, що позивача було допущено
до роботи з розпорядження та з відома
власника комплексу, хоч і належним
чином трудові відносини між сторонами
не реєструвалися.

Просить рішення скасувати і ухвалити
нове, яким позов задовольнити.

В запереченні на апеляційн6у
скаргу представник відповідача вказує,
що рішення суду законне та
обгрунтоване. Просить залишити його
без зміни, а скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що виконання позивачем робіт на
посаді шеф-кухаря ресторану
«ІНФОРМАЦІЯ_1» не доводять укладання
між ним та відповідачем трудового
договору та виникнення у відповідача
обов'язку по виплаті зарплати.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна.

Згідно до ст. 21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язуються
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

За правилами ст. 23 КЗпП України
трудовий договір може бути:
безстроковим, на визначений строк та
таким, що укладається на час виконання
певної роботи.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.24 КЗпП України
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1
зазначав, що 18 січня 2013 року його було
прийнято на роботу на посаду шеф-кухаря
ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1». При прийомі
на роботу він подав заяву фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2, власнику
вказаного ресторану, про прийняття
його на роботу після чого з ним була
укладена трудова угода №2-13. Під час
допуску до роботи та до робочого місця
в приміщенні вказаного ресторану
ОСОБА_2 роз'яснила його функціональні
обов'язки шеф-кухаря, встановила графік
роботи та посадовий оклад в розмірі
5000,00 грн. Проте, будучи фактично
допущеним до роботи, без належного
оформлення трудової книжки та наказу,
він виконував свої трудові обов'язки
шеф-кухаря до яких входило: оформлення
замовлень, складання калькуляцій,
прийом продуктів і разом з іншими
кухарями, приготовлення страв,
сервіровка столів, складання меню,
розподіл продуктів кухарям, заповнення
табелю робочого часу працівників та
інше.

Законом України «Про
внесення змін в Кодекс Законів про
працю України» від 24 грудня 1999 року №
1356-XI держава зобов'язала приватних
підприємців укладати трудові договори
з найманими працівниками у письмовій
формі.

Форма трудового договору між
працівником і фізичною особою і
порядок його реєстрації затверджені
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 08
травня 2001 року № 260.

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП
України, у разі укладення трудового
договору між фізичною особою та
працівником, фізична особа повинна у
тижневий строк з моменту фактичного
допущення працівника до роботи,
зареєструвати укладений у письмовій
формі трудовий договір у державній
службі зайнятості за місцем свого
проживання у порядку, встановленому
Міністерством праці та соціальної
політики України.

Отже, законом передбачено, порядок
укладення трудового договору й
необхідні його умови, при прийнятті
відповідного працівника на роботу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач був допущений до роботи 18 січня
2013 року за розпорядженням та з відома
ОСОБА_2 Дана обставина стверджується
показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, які працювали разом із
позивачем та були у його
підпорядкуванні, фотографіями
приміщення ресторану із зображенням
позивача, диском відеозапису програми
«Смачного» телеканалу Рівне-1 від
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім того, із листа прокуратури м. Рівне
вбачається, що прокуратурою м. Рівне
була проведена перевірка в ході якої
встановлено що гр. ОСОБА_1 працював
шеф-кухарем у розважально-оздоровчому
комплексі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в період з 18
січня 2013 року по 30 квітня 2014 року (а.с. 10).
Факт перебування у трудових відносинах
із підприємцем ОСОБА_2 стверджується і
постановою старшого слідчого СВ
Рівненського МВ УМВС про закриття
кримінального провадження від 27.11.2013
року.

На спростування доводів позивача,
відповідач будь-яких доказів не надав і
судом їх не здобуто.

За таких обставин, апеляційний суд
дійшов висновку, що ОСОБА_1 перебував у
трудових відносинах з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2, оскільки
він був допущений до роботи та
виконував свої трудові обов'язки, йому
нараховувалася заробітна плата, тобто
з ним було укладено безстроковий
трудовий договір, однак роботодавцем
належним чином такі відносини
оформлені не були.

Відсутність належно оформленого
трудового договору не спростовує факт
перебування у трудових відносинах
ОСОБА_1 з фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2, оскільки вчинення таких дій
законодавцем покладено на роботодавця.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
оплату праці» заробітна плата - це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором роботодавець виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ч. 3 ст. 97 КЗпП України
конкретні розміри тарифних ставок
(окладів), а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства
провадиться в день звільнення. В разі
спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
частині строк виплатити не оспорювану
ним суму.

В судовому засіданні позивач пояснив,
що він працював з 18 січня 2013 року по 30
квітня 2013 року та щомісяця отримував 5000
грн., а в середині квітня йому був
виплачений лише аванс в сумі 1000 грн.

Оскільки в матеріалах справи
відсутні докази того, що при укладенні
трудового договору сторони визначили
розмір заробітної плати в сумі 5000 грн.,
тому апеляційний суд виходить із
встановленої мінімальної заробітної
плати за вказаний період, що не
суперечить положенням ст. 3 Закону
України "Про оплату праці" та ст. 95 КЗпП
України.

Таким чином, з відповідача необхідно
стягнути заборгованість по заробітній
платі за квітень 2013 року в сумі 147 грн. з
врахуванням отриманих позивачем сум.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України
передбачений обов'язок роботодавця
щодо виплати середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП
України.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 не були виплачені належні йому
від підприємства суми в день
звільнення, тому вимога позивача про
стягнення середнього заробітку за
період затримки розрахунку за період з
01 травня 2013 року по 01 березні 2014 року
підлягає до задоволення.

Пунктом 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року,
передбачено, що установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановляння
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини.

На підставі п.2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати, затв.
Постановою КМ України №100 від 08 лютого
1995 року, середньомісячна заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 цього ж порядку,
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число відпрацьованих
робочих днів (годин).

Середньоденний заробіток позивача
становить 37,61 грн. (1147,00 грн. * 2 місяці/61
день).

Сума середнього заробітку за час
затримки розрахунку з 01 травня 2013 року
по 01 березня 2014 року становить 11433 грн.
44 коп. (304 дні х 37,61 грн.).

Стаття 2 Закону України «Про оплату
праці» передбачає, що структура
заробітної плати складається з
основної заробітної плати, додаткової
заробітної плати, а також
заохочувальних та компенсаційних
виплат. Тобто компенсація за
невикористану відпустку входить до
структури заробітної плати.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1
перебував у трудових відносинах з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 18
січня 2013 року до 30 квітня 2013 року, то в
контексті ст. ст. 2, 6 Закону України «Про
відпустки» він має право на
відпустку за відпрацьований період
тривалістю 7 календарних днів.

Згідно ст. 24 Закону України «Про
відпустки» у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки.

Сума компенсації за невикористану
відпустку за 7 календарних днів
становить 273,70 грн. Розрахунок розміру
компенсації за один день відпускних:
3441,00 грн. (зарплата за лютий, березень,
квітень 2013 року)/88 календарних днів (28 к.
д. лютого + 31 к. д. березня + 30 к. д. квітня
- 1 святковий день) = 39,10 грн. 39,10 грн. * 7 к.
д. = 273,70 грн.

У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим органом моральної шкоди
працівнику провадиться уразі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Судом встановлено, що в результаті
порушення трудових прав позивача
відповідачем, а саме: належно не
оформленого трудового договору,
невиплатою належних сум при
звільненні, спричинена моральна шкода.

При визначенні розміру заподіяної
моральної шкоди в сумі 1000 грн.,
апеляційний суд враховує характер та
обсяг страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач, їх
тривалість, час який необхідний був для
відновлення звичного способу життя,
при цьому суд виходив із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Враховуючи, що рішення суду
постановлено з порушенням норм
матеріального права воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309,316 ЦПК України,
ст.ст.24, 24-1, 237-1 КЗпП України, колегія
суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 22 жовтня 2014
року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 про встановлення
факту перебування у трудових
відносинах на посаді шеф-кухаря,
зобов'язання внести до трудової книжки
запис про прийом на роботу та про
звільнення з займаної посади,
стягнення невиплаченої заробітної
плати, суми середнього заробітку за час
затримки розрахунку, компенсації за
невикористану відпустку, стягнення
моральної шкоди та витрат на надання
правової допомоги задовольнити
частково.

Встановити перебування у трудових
відносинах ОСОБА_1 на посаді шеф-кухаря
з 18 січня 2013 року по 30 квітня 2013 року з
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2.

Зобов'язати фізичну особу - підприємця
ОСОБА_2 внести до трудової книжки
ОСОБА_1 запис про прийом на роботу на
посаду шеф-кухаря з 18 січня 2013 року та
про звільнення його з роботи 30 квітня
2013 року за власним бажанням.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 854,14 грн., з
них: 147 грн. заборгованості по
заробітній платі; 11 433,44 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні та 273,70 грн. - компенсації
за невикористану відпустку.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 1000
грн. на відшкодування моральної шкоди
та 2000 грн. за надання правової допомоги.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) в дохід держави 401,94
грн. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді :