Справа № 369/4312/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/6053/14 Доповідач у 2
інстанції МельникКатегорія 29
УХВАЛА

Іменем України

20 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, приватного
підприємства інвалідів «Надія-2000» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із
позовом, в якому просив стягнути з ППІ
«Надія-2000» на його користь 24 750, 84 грн.
матеріальної шкоди та 10 000 грн.
моральної шкоди, та стягнути з ОСОБА_2
на його користь 567, 70 грн. матеріальної
шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він 21 лютого 2012
року, керуючи транспортним засобом,
який належить ОСОБА_2, допустив
зіткнення з іншим автомобілем,
власником якого є ОСОБА_3 У результаті
ДТП обидва транспортні засоби отримали
механічні пошкодження, а винним у його
вчинені визнано ОСОБА_1 Вказує, що на
момент ДТП позивач перебував з ППІ
«Надія-2000» у трудових відносинах,
здійснюючи пасажирські перевезення. На
вимогу підприємства, позивач за власні
кошти здійснив ремонт транспортного
засобу, що належить ОСОБА_2, а також
сплатив кошти у сумі 24 750, 83 грн.
страховій компанії, яка звернулася із
регресними вимогами до ППІ «Надія-2000»,
у зв'язку із виплатою ОСОБА_3 страхового
відшкодування.

Позивач зазначає, що безпідставно
сплатив вищевказані кошти, а діями
відповідачів йому було завдано
моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
вересня 2014 року у задоволені позову
відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просив його скасувати та ухвалити нове,
яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
та неповного з'ясування усіх обставин
справи. У обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначає, що на час
ДТП вказаним автомобілем володіло ППІ
«Надія-2000», а сплачені ним кошти
повинні бути відшкодовані йому
підприємством.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, вважає необхідним відхилити
апеляційну скаргу з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у цих сторін виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено, якими саме
неправомірними діями відповідачів
йому було завдано майнову шкоду,
наявність їх вини, чи мають вони
відношення до правовідносин, що
виникли у зв'язку із ДТП та не довів,
якими діями відповідачів йому було
завдано моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 21
лютого 2012 року, приблизно о 8 год. 10 хв.,
під час руху по автодорозі Київ-Фастів,
ОСОБА_1, керуючи автомобілем Mercedes Sprinter,
який належить ОСОБА_2, допустив
зіткнення з іншим автомобілем, який
належить ОСОБА_3, у результаті чого дані
транспортні засоби одержали механічні
пошкодження.

Винним у ДТП визнано ОСОБА_1, що
підтверджується постановою судді
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 27 лютого 2012 року
про притягнення його до
адміністративної відповідальності (а.
с. 9).

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення
збитків, завданих їй у зв'язку із
пошкодженням належного їй
транспортного засобу.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 2 грудня 2013 року по даній
справі у задоволені позову ОСОБА_2
відмовлено (а. с. 16).

Даним судовим рішенням встановлено, що
на момент вищевказаного ДТП
володільцем джерела підвищеної
небезпеки було ППІ «Надія-2000», яке на
відповідній правовій підставі
володіло та здійснювало експлуатацію
даного автомобіля, та яке не довело, що
зазначений транспортний засіб вибув із
користування підприємства поза волею
останнього, і що ОСОБА_1 шляхом
неправомірних дій заволодів даним
транспортним засобом.

Вказані вище обставини, в силу ч. 3, ст. 61
ЦПК України, у даній справі доказуванню
не підлягають.

Стверджуючи про те, що на вимогу
керівництва ППІ «Надія-2000» ОСОБА_1 за
власні кошти відремонтував автомобіль,
який належить ОСОБА_2, позивач, у свою
чергу, не надав належних доказів, які б
свідчили про те, що посадові особи
підприємства витребували від нього
сплати на користь ОСОБА_2 будь-яких
коштів.

Крім того, позивачем не надано жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження понесення ним витрат на
ремонт даного автомобіля.

Так, товарні чеки № 246 від 22 лютого 2012
року та № 9467 від 23 лютого 2012 року, на які
посилається позивач, не мають
інформації, що ці кошти були виплачені
саме на ремонт автомобіля ОСОБА_2 (а. с.
56).

Також, з листів ФОП ОСОБА_4 від 16 квітня
2014 року (а. с. 76) та ФОП ОСОБА_5 від 16
квітня 2014 року (а. с. 77) вбачається, що
вищевказаний автомобіль на станції
техобслуговування у 2012 році не
ремонтувався, будь-які чеки та інша
бухгалтерська документація щодо його
ремонту відсутня, а товарного чеку № 246
від 22 лютого 2012 року не існує, що
ставить під сумнів правову природу
даних доказів.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку із
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки), а
також доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» шкода, заподіяна
особі і майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню у повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, незалежно від наявності
вини.

З огляду на вищевикладене колегія
суддів вважає, що вимоги позивача про
відшкодування збитків та моральної
шкоди не ґрунтуються на загальних
підставах відповідальності за завдану
майнову шкоду, оскільки позивачем не
було доведено як наявність
неправомірних дій відповідачів, так і
їх вини у заподіянні йому будь-якої
шкоди, а тому з них не може бути
стягнута і моральна шкода.

За таких обставин, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: