Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О., Хопти
С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», про визнання
заборгованості спільним боргом
подружжя та стягнення коштів в порядку
регресу за касаційною скаргою ОСОБА_2
на рішення апеляційного суду Одеської
області від 9 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
стягнути з ОСОБА_2 Ѕ частину сплачених
коштів за кредитним договором від 16
квітня 2007 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з
18 грудня 2004 року він перебував у шлюбі з
ОСОБА_2, який був розірваний 14 серпня

2007 року. Зазначав, що 16 квітня 2007 року
між ним та ПАТ «УкрСиббанк» було
укладено договір споживчого кредиту,
за умовами якого він отримав

75 тис. доларів США. В рахунок
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором між
банком та ОСОБА_2 було укладено договір
поруки. Вказував, що після розірвання
шлюбу він продовжував виконувати умови
кредитного договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2. Рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 13 грудня 2010 року спірну квартиру
визнано спільною сумісною власністю
подружжя та проведено поділ спільного
сумісного майна подружжя. На його
думку, ОСОБА_2 має сплатити йому, в
порядку регресу, 17 577,58 доларів США (Ѕ
частину від сплачених коштів за
погашення кредитної заборгованості) та
16 213,02 доларів США (Ѕ частину від
сплачених коштів за погашення
заборгованості по відсоткам).

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 5 лютого

2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 9 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму сплачених коштів по кредитному
договору від 16 квітня 2007 року - Ѕ
частину сплаченого тіла кредиту в сумі
156 329 грн та Ѕ частину сплачених
процентів за користування кредитом у
сумі 182 942 грн 65 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позивачем не доведено позовні вимоги.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову, виходив із того, що вимоги
позивача про стягнення з відповідача Ѕ
частини заборгованості по кредитному
договору не підлягають задоволенню,
оскільки відповідач є поручителем по
договору і несе солідарний обов'язок по
виконанню його умов.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
судове рішення не відповідає.

Згідно зі ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно,
які були одержані за цим договором, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

У відповідності з ч. 4 ст. 65 СК України,
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Як роз'яснено у пунктах 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК
України).

З матеріалів справи убачається, що
рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 13 грудня 2010 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 8 квітня 2011 року,
задоволено позов ОСОБА_2 та встановлено
факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з червня
місяця 2002 року до 18 грудня 2004 року.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:
нежитлове приміщення квартири АДРЕСА_1;
квартиру АДРЕСА_2; автомобіль Камаз-54112;
грошові кошти, що знаходяться на
депозиті "Вклад з виплатою відсотків в
кінці строку" по договору № 42261 в
національній валюті, укладеному 16
квітня 2007 року між ОСОБА_1 та
акціонерним комерційним інноваційним
банком "УкрСибБанк".

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
нежитлове приміщення квартири АДРЕСА_1
та грошові кошти, що знаходяться на
депозиті "Вклад з виплатою відсотків в
кінці строку" по договору № 42261 в
національній валюті, укладеному 16
квітня 2007 року між ОСОБА_1 та
акціонерним комерційним інноваційним
банком "УкрСибБанк".

Залишено в особистій власності ОСОБА_1
нежитлове приміщення офісу у будинку
АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2, та
автомобіль Камаз-54112, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

При цьому судами установлено, що
наявність договору про надання
споживчого кредиту від 16 квітня 2007 року
у сумі 378 750 грн не дає підстав вважати,
що саме ці грошові кошти були
використані для придбання цінних
паперів за договором купівлі - продажу
від 18 квітня 2007 року.

За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення,
дійшов невірного висновку про те, що
спірні кошти були особистим майном
позивача, оскільки вони були придбані
та сплачувались на виконання умов
кредитного договору після розірвання
шлюбу з власних доходів; квартира була
придбана на кошти, які отримав позивач
відповідно до кредитного договору і
була поділена судом як спільна сумісна
власність сторін, а тому ОСОБА_2 має
сплатити половину її вартості.

Крім того, відповідно до ст. 553 ЦК
України поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Така порука є
способом забезпечення виконання
зобов'язання (як правило, грошового), а
не правочином щодо розпорядження
майном, належним поручителю; договір
поруки не створює обов'язків для
будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором, а тому до таких
правовідносин норми ст. 65 СК України не
застосовуються.

Колегія суддів не погоджується з
висновком апеляційного суду про те, що
ОСОБА_2 є поручителем по договору і несе
солідарний обов'язок по виконанню його
умов, оскільки таких вимог позивач не
заявляв, а суд не має права виходити за
межі позовних вимог (ст. 11 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд,
переглядаючи справу, неповно встановив
фактичні обставини справи, не
визначився із характером
правовідносин сторін та правовою
нормою, яка підлягає до застосування
при їх вирішенні, тобто ухвалив рішення
з порушенням норм ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України, а тому рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 9 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко