Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
Оболонського району м. Києва,
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини в інтересах малолітнього
ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої
служби Оболонського районного
управління юстиції в м. Києві,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Укрспецреалізація», треті особи:
ОСОБА_4, Оболонська районна у м. Києві
державна адміністрація, про визнання
прилюдних торгів такими, що не
відбулися, визнання недійсними акта
про проведення прилюдних торгів та
свідоцтва про придбання нерухомого
майна, за касаційною скаргою
заступника прокурора м. Києва на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 14 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 09
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року заступник прокурора
Оболонського району м. Києва в
інтересах малолітнього ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції в м. Києві, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Укрспецреалізація» (далі - ТОВ «ТД
«Укрспецреалізація») про визнання
прилюдних торгів такими, що не
відбулися, про визнання акта
проведення прилюдних торгів, свідоцтва
про придбання нерухомого майна
недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02
липня 2003 року батьком малолітнього
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 була придбана квартира
АДРЕСА_1.

Вироком Оболонського районного суду м.
Києва від 17 травня 2010 року ОСОБА_5 було
визнано винним у вчинені злочину та
засуджено до 4 років позбавлення волі
із конфіскацією майна, що є його
особистою власністю.

На підставі виконавчого листа від 21
червня 2010 року № 1-318 відділом державної
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції в м.
Києві було винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження та
накладено арешт на все майно, що
належить ОСОБА_5, в тому числі й на
вказану квартиру.

27 грудня 2011 року спеціалізованою
установою з продажу арештованого майна
ТОВ «ТД «Укрспецреалізація» зазначену
квартиру продано з прилюдних торгів.

Позивач вказував, що ОСОБА_3
зареєстрований у зазначеній квартирі з
19 січня 2006 року та на час проведення
прилюдних торгів значився
зареєстрованим у даній квартирі.

Вказував, що виконавчу дію з реалізації
арештованого майна було проведено з
грубим порушенням норм закону,
остільки при проведенні прилюдних
торгів відділом державної виконавчої
служби Оболонського районного
управління юстиції в м. Києві не було
отримано дозвіл на продаж спірної
квартири від органу опіки та
піклування Оболонської районної
державної адміністрації, наслідком
чого стало порушення права
користування малолітньою дитиною -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначеною
квартирою.

Посилаючись на викладені обставини,
заступник прокурора просив визнати
прилюдні торги з реалізації, проведені
27 грудня 2011 року, такими, що не
відбулися, визнати недійсним акт про
реалізацію арештованого нерухомого
майна від 04 квітня 2012 року, а саме
квартири АДРЕСА_1, складений старшим
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції в м. Києві Кузьмишиним Е.М.,
визнати недійсним свідоцтво про
придбання нерухомого майна -
зазначеної квартири ОСОБА_4, видане
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
та визнати за ОСОБА_5 право власності на
спірну квартиру.

Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 31 січня 2013 року до участі у
справі допущено Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 14 травня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 09 вересня 2014 року, в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора м. Києва, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 02 липня
2003 р. була придбана квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки КП «Житлосервіс
«Приозерне» в Оболонському районі м.
Києва від 18 серпня 2010 року № 1608 у
квартирі АДРЕСА_1 з 19 січня 2006 року
зареєстрований ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вироком Оболонського районного суду м.
Києва від 17 травня 2010 року ОСОБА_5 було
визнано винним у вчинені злочинів,
передбачених ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 307 КК
України, та засуджено до 4 років
позбавлення волі з конфіскацією майна,
що є його особистою власністю.

На підставі виконавчого листа від 21
червня 2010 року № 1-318 відділом
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції в м. Києві
було винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження та накладено
арешт на все майно, що належить ОСОБА_5,
в тому числі й квартиру АДРЕСА_1.

27 грудня 2011 року спеціалізованою
установою з продажу арештованого майна
ТОВ «ТД «Укрспецреалізація» зазначену
квартиру продано з прилюдних торгів
ОСОБА_4, за що останнім сплачено 163 тис.
грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що реалізація
конфіскованого майна відбулася
відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження» та Тимчасового
положення про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
від 27 жовтня 1999 року № 68/5, яким
передбачено підстави визнання торгів
такими, що не відбулися. Відсутність
згоди органу опіки та піклування на
реалізацію конфіскованого майна не дає
підстав для визнання торгів такими, що
не відбулися.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, зокрема, у зв'язку з
невідповідністю змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства.

Згідно з п. 1 Порядку розпорядження
майном, конфіскованим за рішенням суду
і переданим органам державної
виконавчої служби, затвердженим
постановою Кабінетом Міністрів
України від 11 липня 2002 року № 985,
реалізація майна, конфіскованого за
рішенням суду і переданого органам
державної виконавчої служби, за
винятком виключеного за законом з
обігу, здійснюється шляхом продажу у
порядку, встановленому Законом України
«Про виконавче провадження».

Підставою для визнання торгів
недійсними позивачами зазначено
недодержання державним виконавцем та
ТОВ «ТД «Укрспецреалізація» положень
ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»,
ст. 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»,
оскільки не було вчинено дій,
спрямованих на отримання згоди органу
опіки та піклування, що призвело до
порушення прав малолітнього.

Як вбачається з матеріалів справи,
станом на час проведення прилюдних
торгів у квартирі АДРЕСА_1 з 19 січня 2006
року зареєстрований ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян та безпритульних
дітей» для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону. Посадові особи
органів опіки та піклування несуть
персональну відповідальність за
захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям.

Відповідно до п. 4.5.9 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень у разі передачі на реалізацію
нерухомого майна від 02 квітня 2012 року
№ 512/5, право власності на яке або
право користування яким мають
неповнолітні, необхідний попередній
дозвіл органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону. Якщо
такий дозвіл не надано, державний
виконавець звертається до суду, який
видав виконавчий документ, із заявою
про встановлення або зміну способу і
порядку виконання. Якщо судом не
встановлено (змінено) спосіб і порядок
виконання, державний виконавець
продовжує виконання рішення за рахунок
іншого майна боржника, а в разі
відсутності такого майна повертає
виконавчий документ стягувачу з
підстави, передбаченої пунктом 2
частини першої статті 47 Закону.

Висновки суду про те, що наведений
Закон спірних правовідносин не
регулює, є помилковим, оскільки
прилюдні торги за своєю правовою
природою є правочином, укладання якого
має відбуватися відповідно до вимог
законодавства.

Виключень щодо необов'язковості
отримання дозволу органів опіки та
піклування на реалізацію нерухомого
майна з прилюдних торгів, право
користування яким мають неповнолітні,
законодавство не містить.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
пояснень позивачів належним чином не
перевірив та дійшов передчасних
висновків про відсутність підстав для
задоволення позову.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
м. Києва задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 14 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 09
вересня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська