АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції:
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Шкоріна О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2014 року року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді
Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко
Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі:
Пікало К.В.

за участю: представника позивача
- ОСОБА_3

представника
відповідача - Єпікової С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_5 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 вересня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит» про захист прав
споживачів та визнання кредитного
договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит» про захист
прав споживачів та визнання кредитного
договору недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що за умовами
угоди він отримав грошові кошти у
розмірі 28 961,00 доларів США з виплатою
відсотків відповідно до умов договору
та мав повернути грошові кошти до 24
червня 2014 року.

Проте, при підписанні угоди ТОВ
«Фінанси та кредит» було суттєво
порушено права позивача. Кредит
надавався на споживчі цілі, а отже
угода має відповідати положенням
Закону України «Про захист прав
споживача». За вимогами ст.. 11 Закону
перед укладанням споживчого кредиту
банк був зобов'язаний попередити
споживача про кредитні умови, форму
його забезпечення, наявні форми
кредитування, тип відсоткової ставки,
сукупну вартість кредиту тощо.

Проте, дана інформація в повному обсязі
не була надана позивачу. Відповідач
навмисно ввів позивача в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.
Предметом кредитного договору може
бути лише українська гривня, а не
долари США, зобов'язав відповідача
здійснити страхування предмета
застави тільки у одній страховій
компанії, що вказує на відсутність у
позивача вільного вибору у виборі
контрагента. Також договір не містить
порядку зміни та припинення договору,
надає банку можливість змінювати
процентну ставку повідомивши про це
споживача. Таким чином, банк при
підписанні договору фактично поставив
позивача в невигідне та таке, що
фактично порушує його права становище
і свідчить про нечесну підприємницьку
діяльність фінансової установи. Такі
обставини не тільки дають підстави для
визнання кредитного договору
недійсним, а й можливість застосувати
наслідки недійсності нікчемного
правочину та односторонню реституцію,
а саме зобов'язати відповідача
повернути позивачу сплачені по
кредитному договору відсотки, пеню,
штрафні санкції та комісії.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 вересня 2014 року
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі послався на
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи, що
призвело до неправильного її
вирішення.

Так судом, не прийнято до уваги та не
надано належної оцінки тому, що
положення Кредитного договору є
несправедливими, оскільки виражені в
іноземній валюті, що суперечить нормам
чинного законодавства України. Крім
цього, даний договір порушує права
споживача, оскільки такий порушує
принцип рівності сторін договору.
Вважає, що банк навмисно ввів його в
оману щодо обставин, які мають істотне
значення та тим самим порушив вимоги
Закону України «Захист прав
споживачів».

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_3 підтримав доводи
апеляційної скарги та просив їх
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_5 в повному обсязі.

Представник відповідача - Єпікова С.В.
заперечувала проти доводів
апеляційної скарги та просила рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, вивчивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить відхилити,
а рішення залишити без змін з таких
підстав.

Відповідно до ст..308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
вимоги позивача є недоведеними.

Такий висновок суду відповідає
обставинам справи та нормам
матеріального закону.

Так, судом встановлено і
підтверджується дослідженими в
судовому засіданні і наявними в
матеріалах справи доказами, що 25 червня
2007 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю Банк «Фінанси та
кредит» та ОСОБА_5 укладено кредитний
договір № 039/07-ФЛ/13 за умовами якого
позивач отримав грошові кошти у
розмірі 28 961,00 доларів США на придбання
автомобіля /а.с.8-11/.

За умовами договору позивач взяв на
себе зобов'язання повернути грошові
кошти до 10 червня 2014 року та сплачувати
відсотки, виходячи з процентних ставок,
встановлених п. 4.1. договору, нерівними
за розміром частинами, протягом
періоду користування кредитними
ресурсами до дати повного їх
повернення.

У забезпечення виконання грошових
зобов'язань позивача за Кредитним
договором, ОСОБА_5 згідно договору
застави №031/07/01/13 від 25 червня 2007 року,
передав у заставу ПАТ Банк «Фінанси та
Кредит» транспортний засіб -
автомобіль марки ОРЕL, модель Vectra, тип
легковий -седан -В, рік випуску 2007, колір
чорний., реєстраційний НОМЕР_1,
зареєстрований РЕВ 2-го МВ ДАІ УМВС
України в Дніпропетровській області, 23
червня 2007 року /а.с.12/.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за
кредитним договором, який укладається
у письмовій формі, банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Підставою для визнання договору
недійсним є порушення загальних вимог,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, передбачені ст. 203
ЦК України, якою визначено основні
критерії чинності правочину.
Зазначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

При розгляді даної справи наявними в
справі доказами не встановлено
підстав відповідно до ст. 203 ЦК України,
згідно з якими необхідно визнати
недійсним кредитний договір.

Сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору, зміст
договору чіткий і зрозумілий, і
відповідає вимогам законодавства.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України,
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства, особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Враховуючи, що обов'язки сторін
встановлені договором, який має
обов'язкову силу для них, ОСОБА_5 є
особою зобов'язаною, а тому доводи
апеляційної скарги в тій частині, що
умови договору є несправедливими та
такими, що посягають на свободу
волевиявлення позичальника не
заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги щодо пунктів
кредитного договору є
дискримінаційними та такими, що
порушують його права, як споживача
фінансових послуг, спростовуються
наявними в матеріалах справи доказами,
а тому є неспроможними.

За положеннями статті 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3
ст. 533 ЦК України використання
іноземної валюти, в тому числі при
здійснені розрахунків на території
України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року № 15-93.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»
банківський кредит - це будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь- яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Статтею 49 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» передбачено, що
кредитними операціями є операції,
серед іншого, зазначені в ст. 47 ч. 1 п. 3
Закону України «Про банки і банківську
діяльність».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 3 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснювати
такі операції, як розміщення залучених
коштів від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик.

Коштами в розумінні вимог Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» - це гроші у національній
або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Підписуючи кредитний договір,
позичальник погодився з усіма умовами
щодо повернення суми кредиту та сплати
процентів за користування кредитом в
строки, встановлені цим договором. При
цьому підписанням даного договору
позичальник висловив свою обізнаність
з діючими тарифами банку та
обов'язковими платежами, передбаченими
чинним законодавством України.

Відповідно до п. д) ч. 2 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо).

Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року
містить аналогічні зобов'язальні норми
для банків про інформування
клієнтів-споживачів перед укладенням
відповідного кредитного правочину
щодо сукупної вартості кредиту, тощо.

Пункт 3.1 Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту лише конкретизує розпис
можливих складових загальної вартості
кредиту для споживача. Тобто, йдеться
про інформування банком позичальника
про ринкові ціни та розмір
встановлених законом платежів за
послуги та дії, необхідні для укладення
договору про споживче кредитування та
його реалізації.

Обов'язок банку інформувати споживача
про вартість додаткових послуг,
пов'язаних з отриманням ним кредиту,
кореспондується з правом споживача на
необхідну, доступну, достовірну та
своєчасну інформацію про продукцію, її
кількість, якість, асортимент,
встановлених п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Таким чином, Правила надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту не визначають нових,
порівняно з Законом, вимог до змісту
договору, а стосуються лише
особливостей, притаманних договорам
про надання споживчого кредиту щодо
інформування споживача про сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту.

Підставою для визнання договору
недійсним є порушення загальних вимог,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, передбачені ст. 203
ЦК України, якою визначено основні
критерії чинності правочину.
Зазначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

В даному випадку кредитний договір №
039/07-ФЛ/13 від 25 червня 2007 року відповідає
всім вимогам чинного законодавства,
тому немає підстав для визнання його
недійсними.

При розгляді даної справи наявними в
справі доказами не встановлено
підстав відповідно до ст. 203 ЦК України,
згідно з якими необхідно визнати
недійсним кредитний договір. Також
відсутні підстави вважати, що
положення договору кредиту є
несправедливими або нерозумними, а
оцінка надана позивачем, є суто
суб'єктивною та випливає з його
особистої зацікавленості як сторони
договору у зменшенні своїх грошових
зобов'язань.

Крім того, договір може бути визнаний
недійсним з огляду на вимоги ч 5 ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів», якщо положення договору
визнано несправедливим.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження визнання положень
кредитного договору несправедливими, а
також на підтвердження факту введення
ОСОБА_5 в оману банком, при укладенні
кредитного договору стороною позивача
суду у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК
України порядку суду не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду,
викладених в оскаржуваному рішенні,
які зроблені судом на основі повно та
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами. Виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, суд
першої інстанції ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, підстав для
скасування якого апеляційним судом не
встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316,
317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: