У Х В А Л А

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І.,
Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П.,
Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» про визнання правочину
нікчемним, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 05 червня 2014 року та рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк «Приват
Банк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»),
посилаючись на неналежне виконання
ОСОБА_3 умов кредитного договору від 03
квітня 2006 року № DNH4KS20180807,
звернулося до суду з позовом, у якому
просило стягнути з останнього 28 507 грн 15
коп. заборгованості за вказаним
договором та 285 грн 07 коп. судового
збору.

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ
«Приват Банк», у якому просив
встановити нікчемність кредитного
договору від 03 квітня 2006 року,
посилаючись на те, що він не вчиняв
будь-яких дій, направлених на укладання
вказаного договору, та не підписував
його.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Полтави від 05 червня 2014
року в задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено, зустрічний
позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано кредитний договір від 03
квітня 2006 року №
DNH4KS20180807, укладений від імені ОСОБА_3 та
ПАТ КБ «ПриватБанк», нікчемним.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 22 липня
2014 року рішення Ленінського
районного суду м. Полтави від 05 червня
2014 року в частині визнання
договору нікчемним скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким встановлено, що кредитний договір
від 03 квітня 2006 року № DNH4KS20180807,
укладений від імені ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«Приват Банк», є нікчемним.

У решті рішення суду залишено без
змін.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції, з
висновками якого в цій частині
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що банк не довів факт укладення з
відповідачем кредитного договору та
наявність невиконаного зобов'язання
відповідача, яке виникло б з
невиконання чи неналежного виконання
договірного зобов'язання.

Ухвалюючи рішення про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_3
та визнаючи кредитний договір
нікчемним, суд першої інстанції
виходив із того, що останній у суді
довів те, що він не підписував заяви на
видачу кредиту.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання
кредитного договору нікчемним та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про встановлення кредитного договору
нікчемним, апеляційний суд виходив із
того, що нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що на підставі
поданої 03 квітня 2006 року від імені
ОСОБА_3 заяви до Закритого акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», було
укладено кредитний договір № DNH4KS20180807,
відповідно до умов якого банк надав
кредит у розмірі 2 007 грн 53 коп. із
кінцевим терміном повернення до 03
квітня 2007 року, зі сплатою процентів за
користування кредитними коштами у
розмірі 25,08 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Кредит надано відповідно до Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт) та
Тарифів банку, які є невід'ємною
частиною кредитного договору.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ
КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що
ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконував,
внаслідок чого станом на 09 січня 2013
року виникла загальна заборгованість
за кредитом у розмірі 28 507 грн 15 коп., яку
позивач і просив стягнути на свою
користь.

Заперечуючи проти позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» та обґрунтовуючи
зустрічний позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що будь-яких дій, направлених на
укладання вказаного кредитного
договору, він не вчиняв та його не
підписував.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання його стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу в момент вчинення
правочину.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК
України договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх його істотних умов.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у
разі, якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання майна або вчинення певної
дії.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення що регулюють
договір позики, якщо інше не
встановлено законом і не випливає із
суті кредитного договору.

З огляду на вказані положення
закону, договір позики є договором
реальним та вважається укладеним із
моменту передачі грошей. Сам по собі
факт підписання сторонами тексту
договору без передачі грошових коштів
не породжує обов'язку позичальника
повернути грошові кошти.

Судами встановлено, що заява
позичальника разом із Умовами надання
кредиту фізичним особам «Розстрочка»
(Стандарт) і Тарифами банку складає
кредитний договір. При цьому від імені
ОСОБА_3 підписано лише заяву на видачу
кредиту від 03 квітня 2006 року.

Висновком судово-почеркознавчої
експертизи від 25 квітня 2014 року № 3451,
проведеної Харківським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз ім. М. С. Бокаріуса,
встановлено, що підпис від імені
ОСОБА_3 у заяві позичальника від 03
квітня 2006 року №
DNH4KS20180807 від імені ОСОБА_3, який
розташований на зворотному боці, в
рядку «підпис» - виконаний не ОСОБА_3, а
іншою особою.

Враховуючи, що кредитний договір є
реальним договором, то відсутність
доказів про отримання коштів за ним
позичальником може бути підставою для
того, щоб вважати його неукладеним.

Вирішуючи спір по суті, на
порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України суди на зазначене уваги не
звернули, не визначилися з характером
спірних правовідносин та не з'ясували,
чи передавалися кредитні кошти
відповідачу і чи був у зв'язку з цим
кредитний договір укладеним. Та
обставина, що заяву на видачу кредиту
підписав не ОСОБА_3, а інша особа, може
свідчити про його оспорюваність та
бути підставою для визнання вказаного
договору недійсним.

Від з'ясування зазначених обставин
залежить правильність вирішення спору
в цілому, оскільки недійсним може бути
визнаний лише укладений договір і
навпаки, якщо договір не було укладено,
то він не може визнаватись недійсним.
Неукладеність і недійсність договору
тягнуть за собою різні правові
наслідки.

Неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права (ст. ст. 10, 60,
179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвалені у
справі судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, у зв'язку
з чим вони підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду
м. Полтави від 05 червня 2014 року та
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 22 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. П. Гончар

Судді:
В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко