АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 16 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання
дозволу на тимчасовий виїзд дитини за
кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 754/12206/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/13039/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Лісовська
О.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Гаращенко Д.Р.21 липня 2014 року
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3, у якому просила надати дозвіл
на тимчасові виїзди за кордон
малолітньої ОСОБА_6 без згоди батька
ОСОБА_3 до досягнення дитиною
повноліття.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 11 травня
2012 року по 19 листопада 2013 року, від
якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася
донька ОСОБА_6. Після розірвання шлюбу
дочка проживає з нею та знаходиться на
її утриманні. ОСОБА_3 матеріальну
допомогу на утримання дитини не надає,
участь у вихованні дитини не приймає.
На даний час вона має намір відвідати
свою матір, яка проживає у Російській
Федерації, однак батько дитини
безпідставно не надає свою згоду на
виїзд дитини за кордон.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 16 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

29 вересня 2014 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин у справі,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказав, що суд першої інстанції не дав
належної оцінки тій обставині, що з
часу розірвання шлюбу дитина сторін
проживає з матір'ю, яка піклується про
неї та повністю утримує, батько дитини
належної уваги дитині не приділяє,
матеріальної допомоги не надає. Також
апелянт вказав, що не відповідає
дійсності твердження суду першої
інстанції про те, що позивачем не
вказано державу, до якої вона має намір
виїхати, оскільки у позовній заяві
вказано, що виїзд планується до АДРЕСА_1

У судовому засіданні представник
ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_8
апеляційну скаргу просив відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника
відповідача, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1
перебували у зареєстрованому шлюбі в
період з 11.05.2012 року по 19.11.2013 року, що
підтверджується рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 19.11.2013 року
про розірвання шлюбу (а.с.9).

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народилася донька ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с.7).

З моменту розірвання шлюбу між
сторонами ОСОБА_6 постійно проживає з
матір'ю, яка піклується про неї,
повністю матеріально та морально
утримує, доглядає за нею, займається її
вихованням.

ОСОБА_3 після розірвання шлюбу належної
уваги дитині не приділяє, матеріальну
допомогу не надає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції керувався ст. 11 ЦПК
України, ст. 141 СК України, ст. 313 ЦК
України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та правильно
виходив з того, що позивач не визначає
термінів вивезення дитини за кордон, не
вказує країни, до якої дозволяється
виїзд дитини без згоди батька, просить
надати саме постійний дозвіл до
досягнення дитиною 18-річного віку, така
вимога щодо надання дозволу на
майбутнє на постійні виїзди дитини за
кордон до досягнення 18-річного віку без
згоди батька суперечить вищевказаним
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно дитини.

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що суд першої інстанції не дав
належної оцінки тій обставині, що з
часу розірвання шлюбу дитина сторін
проживає з матір'ю, яка піклується про
неї та повністю утримує, батько дитини
належної уваги дитині не приділяє,
матеріальної допомоги не надає,
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки вказані обставини не мають
правового значення при вирішенні
питання про надання дозволу на виїзд
дитини закордон у супроводі одного з
батьків і не можуть бути підставою для
надання постійного дозволу на виїзд
дитини за кордон.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що
не відповідає дійсності твердження
суду першої інстанції про те, що
позивачем не вказано державу, до якої
вона має намір виїхати, оскільки у
позовній заяві вказано, що виїзд
планується до АДРЕСА_1 у липні -серпні
2014 року, колегія суддів виходить з того,
що у прохальній частині позову позивач
просила дозволити тимчасові виїзди за
кордон малолітньої доньки без згоди
батька аж до досягнення дитиною
повноліття та не зазначила при цьому ні
держави прямування, ні проміжку часу
перебування у цій державі. Надання
такого постійного дозволу є фактичним
позбавленням батька дитини можливості
брати участь у її вихованні та
можливості особисто спілкуватись з
нею, що є неприпустимим.

Отже, рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 16 вересня 2014 року є
таким, що ухвалено з додержанням вимог
закону, а тому підстав для його
скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, на законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 16 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді