Справа № 361/3825/2014-ц Головуючий у І
інстанції Василишин В.О.Провадження №
22-ц/780/6265/14 Доповідач у 2 інстанції
Ігнатченко Н.В.Категорія 26 09.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

9 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 16 вересня 2014
року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення у
солідарному порядку заборгованості за
кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк»
звернулись до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 27 грудня 2007 року з
ОСОБА_3 укладено договір про надання
споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу № 0, за яким
останньому надано кошти в сумі 81 410,00
грн. зі сплатою 14 % річних на строк до 29
грудня 2014 року. У той самий день з метою
забезпечення виконання зобов'язань
АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником
якого є ПАТ «УкрСиббанк», уклало з
ОСОБА_2 договір поруки № 171257.
Позичальник зобов'язань за кредитним
договором не виконував, у зв'язку із чим
станом на 12 травня 2014 року утворилась
заборгованість. Позивач просив
стягнути солідарно з боржника і
поручителя заборгованість за кредитом,
процентам та пеню за прострочення
сплати кредиту і процентів в
загальному розмірі 183 887,33 грн., а також
понесені судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 16 вересня 2014
року позов задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь
ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за
договором про надання споживчого
кредиту та заставу транспортного
засобу № 0 від 27 грудня 2007 року в
загальній розмірі 183 887,33 грн. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в
частині солідарного стягнення
заборгованості, відповідач ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, з мотивів
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог до неї як поручителя боржника.

В обґрунтування апеляційної скарги
вказала, що судом жодним чином не
враховано її заперечень стосовно вимог
позову, зокрема доводів про пропущення
банком строку позовної давності,
відсутності доказів на підтвердження
надання грошових коштів на споживчі
потреби, та не звернуто увагу на
положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо
визначення строку виконання основного
зобов'язання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу належить задовольнити частково,
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_3
свої зобов'язання за договором про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу не виконав, що
призвело до виникнення заборгованості
за цим договором, у зв'язку з чим на
підставі статей 526, 527, 553, 554, 625, 1050, 1054 ЦК
України боржник і поручителі несуть
солідарну відповідальність за
неналежне виконання зобов'язання.

Проте колегія суддів не може
погодитись з висновками суду про
задоволення позовних вимог повністю,
оскільки вони зроблені в результаті
неправильного застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

При цьому рішення суду в частині
стягнення кредитної заборгованості з
позичальника не оскаржується, але
згідно вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Так судом встановлено, що 27 грудня 2007
року АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк», та ОСОБА_3 уклали договір
про надання споживчого кредиту та
заставу транспортного засобу № 0,
за умовами якого ОСОБА_3 отримав у
кредит кошти в сумі 81 410,00 грн. зі
сплатою

14 % річних за користування кредитом і зі
строком повернення до 29 грудня 2014 року.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
простроченя повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів належних йому
відповідно до ст.1048 ЦК України.

Згідно з пунктом 1.2.2 кредитного
договору позичальник зобов'язаний
повернути кредит у повному обсязі в
терміни та розмірах, що встановлені
графіком погашення кредиту, згідно
Додатку № 1 до договору, але в
будь-якому випадку не пізніше 29 грудня
2014 року, якщо тільки не застосовується
інший термін повернення кредиту
відповідно до умов договору або
відповідної угоди сторін.

Відповідно до п. 3.4.3 Договору
позичальник зобов'язується достроково
повернути банку в повному розмірі всю
суму кредиту та повністю сплатити
плату за кредит у разі застосування
банком права вимоги дострокового
повернення кредиту в порядку,
визначеному розділом 6 договору.

В розділі 6 кредитного договору сторони
визначили порядок дострокового
повернення кредиту за вимогою банку,
зокрема домовились, що банк має право
вимагати від позичальника здійснити
дострокове повернення всієї суми
кредиту та повної сплати за кредит,
якщо він направив за адресою
позичальника повідомлення (вимогу) про
порушення зобов'язань позичальника за
договором та про дострокове повернення
кредиту і плати за кредит і якщо
позичальник не усунув зазначених
порушень протягом 31 календарного дня з
дати одержання вищевказаного
повідомлення (вимоги).

Для забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором від 27 грудня 2007
року, АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк», уклали з ОСОБА_2 договір
поруки № 171257.

Згідно з пунктами 1.1, 1.3, 1.4 зазначеного
договору ОСОБА_2 зобов'язалася
солідарно відповідати перед
кредитором за виконання ОСОБА_3
зобов'язань за договором про надання
споживчого кредиту № 0 у повному
обсязі, як і позичальник, включаючи
повернення основної суми боргу, сплату
процентів, комісій, відшкодування
можливих збитків, сплату пені та інших
штрафних санкцій, передбачених
основним договором. Відповідальність
поручителя і боржника є солідарною.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх
зобов'язань за кредитним договором і
наявністю заборгованості, 9 квітня 2014
року ПАТ «УкрСиббанк» надіслали
письмові вимоги №№ 11598, 11599 до
позичальника і поручителя про
дострокове повернення кредиту та
процентів за користування кредитом
протягом 31 календарного дня від дати
отримання цих вимог (а.с.31,32).

Як встановлено судом, обставиною, яка
стала підставою для звернення 20.05.2014
року ПАТ «УкрСиббанк» до суду з позовом
до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про дострокове
повернення кредиту виявився факт
порушення позичальником його
зобов'язань за кредитним договором. А
саме: припинення ним 27 жовтня 2008 року
передбачених договором виплат з
погашення чергового платежу за
кредитом, а з 26 листопада 2008 року -
процентів за користування кредитом, у
той час як з вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом та з
вимогами про дострокове повернення
кредиту банк звернувся 20 травня 2014
року, включивши до позовних вимог як
всю заборговану суму, так і майбутні
платежі.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Цивільним законодавством передбачено
два види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) в розмірі та в строки,
визначені графіком повернення кредиту,
який є невідємною частиною договору
про надання споживчого кредиту, та
щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом, а також
встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Так згідно графіку погашення кредиту
графа 2, ОСОБА_3 повинен щомісячно
сплачувати в строки 27, 25 чи 27 числа
певного місяця та року, певну суму, щоб
залишок максимально допустимої
заборгованості за кредитом, складав
певну суму, яка вказана в графі 3, (за
підрахунком ця сума складає 769,17 грн.).

Згідно даних довідки-розрахунку
заборгованості за кредитом, ОСОБА_3
припинив фактично погашати чергові
платежі за кредитом 27 жовтня 2008 року, а
з 26 листопада 2008 року - процентів за
користування кредитом (а.с.19-21).

Аналізуючи умови договору сторін та
зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Такі висновки містяться у постановах
Верховного Суду України від 19 березня
2014 року у справі 6-20цс14 та Вищого
господарського суду України від 12
грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК
України поручитель відповідає перед
кредитором у тому самому обсязі, що й
боржник, то зазначені правила повинні
застосовуватись і до поручителя.

Тобто у разі неналежного виконання
боржником зобов'язань за кредитним
договором, передбачений частиною
четвертою статті 559 ЦК України строк
пред'явлення кредитором вимог до
поручителя про повернення боргових
сум, погашення яких згідно з умовами
договору визначено періодичними
платежами, повинен обчислюватися з
моменту настання строку погашення
кожного чергового платежу.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для
обрахування пені прострочених
платежів, які мали місце поза межами
позовної давності до основної вимоги,
не ґрунтується на вимогах закону.

Аналогічні висновки містяться в
ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 вересня 2011
року та від 7 листопада 2012 року.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Оскільки неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права, щодо періоду з
якого необхідно було стягувати
кредитну заборгованість та
заборгованість по процентам, призвело
до неправильного вирішення справи, то
відповідно до п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з підстав
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права, з ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог частково.

В частині стягнення заборгованості по
кредиту та процентів за користування
кредитом необхідно задовольнити
позовні вимоги частково, та
застосувавши загальний строк позовної
давності та стягнути за останні три
роки, а саме за період з 20 травня 2011 року
по 20 травня 2014 року (день звернення до
суду з позовною заявою) - 34 890грн.12 коп. -
заборгованість по кредиту, з
розрахунку щомісячної сплати суми
кредиту в розмірі 969 грн.17 коп., та 33
996грн.81 коп. - заборгованості по
процентам з розрахунку 14% за
користування кредитом (згідно до умов
договору).

В частині стягнення пені за
прострочення сплати кредиту в сумі 8
018,85грн., та пені за прострочення сплати
процентів в сумі 11 098,57 грн.
задовольнити повністю, оскільки
позивач, звертаючись до суду з позовом
вказав вірний розрахунок застосувавши
спеціальні строки позовної давності.

Згідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідачів необхідно стягнути
судовий збір по 440,02 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 252-258, 261, 525, 526, 554, 1048, 1050 ЦК України,
ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 16 вересня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
користь публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк»
заборгованість за договором про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу № 0 від 27
грудня 2007 року за період з 20 травня 2011
року по 20 травня 2014 року в сумі 88 004,35
грн. (вісімдесят вісім тисяч чотири
гривні тридцять п'ять копійок), яка
складається із заборгованості за
кредитом в сумі 34 890,12 грн.,
заборгованості про процентам - 33 996,81
грн., пені за прострочення сплати
кредиту - 8 018,85 грн. та пені за
прострочення сплати процентів - 11 098,57
грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» по 440,02 грн. (чотириста
сорок гривень дві копійки) з кожного
витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді