АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2333/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого-судді
Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В.,
Юзюка О.М.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю
позивачки-відповідачки ОСОБА_1,

її представника
ОСОБА_2,

представника
відповідачки-позивачки ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, третя особа - управління
Державної міграційної служби України в
Хмельницькій області, про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, і
зняття з реєстрації місця проживання
та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні квартирою і вселення за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 15 жовтня 2014
року,

встановила:

В серпні 2014 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5,
третя особа - управління Державної
міграційної служби України в
Хмельницькій області (далі - міграційна
служба), про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, і зняття з реєстрації
місця проживання.

ОСОБА_1 зазначила, що вона є
власником квартири АДРЕСА_1 (далі -
квартира), в якій проживали та на даний
час зареєстровані її син ОСОБА_4 разом
зі своєю дружиною ОСОБА_5 У суді
розглядається справа про розірвання
шлюбу між ними. Відповідачка
добровільно звільнила квартиру,
вивезла з неї всі свої речі та
переїхала до іншого житлового
приміщення, не проживає у квартирі
тривалий час і не бере участі у
витратах по її утриманню, а реєстрація
ОСОБА_5 у квартирі порушує права
позивачки.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 просила суд
визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право
користування квартирою, та зобов'язати
міграційну службу зняти її з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

У вересні 2014 року ОСОБА_5
звернулася до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні квартирою та
вселення.

ОСОБА_5 зазначила, що 14 липня 2014
року ОСОБА_4 вигнав її з квартири та
викинув із помешкання належні їй речі,
на даний час ОСОБА_4 не допускає
позивачку до квартири, внаслідок чого
вона не може користуватися житловим
приміщенням з поважних причин.

За таких обставин ОСОБА_5 просила
суд зобов'язати відповідачів не чинити
перешкод у користуванні нею квартирою
та вселити її у це помешкання.

Указані позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 15 жовтня 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено. ОСОБА_5 визнано
такою, що втратила право користування
квартирою. Зобов'язано міграційну
службу зняти ОСОБА_5 з реєстраційного
обліку за адресою: АДРЕСА_1. У
зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_5
добровільно звільнила квартиру та
переїхала до іншого місця проживання,
разом із тим, вона не бажає знятися з
реєстрації за цією адресою, внаслідок
чого власниця квартири ОСОБА_1
позбавлена можливості розпорядитися
нею. Також суд дійшов висновку, що
зустрічний позов ОСОБА_5 не доведено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
позові ОСОБА_1 і задовольнити її
зустрічний позов, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, та
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги, позивачка-відповідачка ОСОБА_1
та відповідач ОСОБА_4 зазначили, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим, тому відсутні підстави
для його скасування.

Представник міграційної служби,
який у встановленому порядку
оповіщений про час і місце судового
засідання, до суду не з'явився.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
рішення суду не відповідає в повній
мірі.

Суд першої інстанції не
застосував закон (ст. 7 Закону України
від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» (далі -
Закон № 1382-ІV), який підлягав
застосуванню.

У зв'язку з порушенням судом норм
матеріального права ухвалене рішення
про зняття ОСОБА_5 з реєстрації місця
проживання підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині вимог нового
рішення.

Встановлено, що ОСОБА_1 є
власницею квартири, хоча фактично вона
разом із сім'єю проживає у квартирі № 43
цього ж будинку.

З 26 грудня 2007 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
На даний час у суді розглядається
справа про розірвання шлюбу між ними.

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_1

У 2006 році ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за
згодою ОСОБА_1 вселилися у квартиру, а 10
грудня 2009 року ОСОБА_5 зареєструвала в
ній своє місце проживання.

В липні 2014 року ОСОБА_5
добровільно залишила квартиру та
вивезла з неї свої речі, з того часу
вона не проживає у квартирі.

Зазначені обставини
підтверджуються показаннями свідків і
письмовими доказами у справі.

Частинами 1 і 4 статті 41
Конституції України визначено, що
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного
принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321
ЦК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

В силу ст.ст. 382 ч. 1, 383 ч. 1 ЦК
України квартирою є ізольоване
помешкання в житловому будинку,
призначене та придатне для постійного
у ньому проживання. Власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Права власника житлового
приміщення також визначені ст. 150 ЖК
Української РСР. Зокрема, громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Як передбачено ст. 155 цього
Кодексу, жилі будинки (квартири), що є в
приватній власності громадян, не може
бути в них вилучено, власника не може
бути позбавлено права користування
жилим будинком (квартирою), крім
випадків, установлених законодавством
Союзу РСР і Української РСР.

Частиною 1 статті 405 ЦК України
встановлено, що члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Члени сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу
(ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР).

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК
Української РСР до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

З положень ч. 1 ст. 8 ЦК України; ч.ч.
1, 3 ст. 98; ч. 1 ст. 99 ЖК Української РСР
убачається, що власник жилого
приміщення та члени його сім'ї, які
проживають разом з ним, можуть за
взаємною згодою дозволити тимчасове
проживання в жилому приміщенні, що є в
їх користуванні, інших осіб без
стягнення плати за користування
приміщенням (тимчасові жильці).
Тимчасові жильці на вимогу власника
або членів сім'ї, які проживають разом з
ним, зобов'язані негайно звільнити
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення. Тимчасові жильці
самостійного права на займане жиле
приміщення не набувають незалежно від
тривалості проживання.

Досліджені судом докази вказують
на те, що ОСОБА_5 не проживала з ОСОБА_1 в
одному житловому приміщенні та не вела
з останньою спільного господарства,
вони не були пов'язані спільним
побутом.

ОСОБА_5 вселилася до квартири та
проживала у ній не як член сім'ї
власника житла, тому спірні
правовідносини не регулюються нормами
ст. 405 ЦК України і ст. 156 ЖК Української
РСР.

ОСОБА_1 дозволила ОСОБА_5 і ОСОБА_4
тимчасове проживання в квартирі без
стягнення з них плати за користування
житловим приміщенням, отже ОСОБА_5 за
своїм правовим статусом є тимчасовим
жильцем.

У матеріалах справи відсутні
достатні докази того, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 вигнали ОСОБА_5 з квартири. Суд
першої інстанції правомірно не взяв до
уваги показання свідка ОСОБА_6 в цій
частині, оскільки остання є дочкою
ОСОБА_5 і зацікавленою у справі.

Свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 пояснили,
що ОСОБА_5 з власної ініціативи вивезла
свої речі з квартири. При цьому названі
свідки не повідомили суду конкретних
відомостей щодо неправомірної
поведінки ОСОБА_1 і ОСОБА_4

За таких обставин суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
ОСОБА_5 не набула самостійного права на
квартиру, внаслідок чого після
добровільного звільнення помешкання
на вимогу власника вона втратила право
користування ним. У зв'язку з цим, не
підлягає задоволенню позов ОСОБА_5 про
усунення перешкод у користуванні
квартирою та вселення.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують даних висновків суду.

В цій частині рішення суду
ґрунтується на повно і всебічно
досліджених обставинах справи та
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Разом із тим, ухвалюючи рішення
про зняття ОСОБА_5 з реєстрації у
квартирі, суд припустився помилки.

У відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону
№ 1382-ІV зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється,
зокрема, на підставі судового рішення,
яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон № 1382-ІV є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
зі зняттям з реєстрації місця
проживання, вбачається, що положення
статті 7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання
про зняття особи з реєстраційного
обліку залежить від вирішення питання
про право користування такої особи
жилим приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства.

Саме таку правову позицію
висловив Верховний Суд України в
постанові від 16 січня 2012 року (справа №
6-57цс11), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковою для судів, що зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Рішення суду про визнання ОСОБА_5
такою, що втратила право користування
квартирою, є підставою для зняття її з
реєстрації місця проживання за
вказаною адресою, тому вимоги ОСОБА_1
щодо покладення на міграційну службу
зобов'язання про зняття ОСОБА_5 з
реєстраційного обліку задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 15 жовтня 2014 року про зняття
з реєстрації місця проживання
скасувати та ухвалити в цій частині
вимог нове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, третя особа - управління
Державної міграційної служби України в
Хмельницькій області, про зняття з
реєстрації місця проживання у квартирі
АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Продан
Б.Г.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 46