АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Вовк Є.І.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

за участю осіб:
відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом
Національного університету оборони
України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (в тому числі,
в інтересах дитини ОСОБА_4, 2009 року
народження) про виселення з гуртожитку;

за апеляційною скаргою Національного
університету оборони України, поданою
представником Ковальським Віктором
Вікторовичем

на рішення Дарницького районного
суду м.Києва від 07 жовтня 2014 року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 07.10.2014 року в задоволенні
позову Національного університету
оборони України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (в
тому числі, в інтересах дитини ОСОБА_4,
2009 року народження) про виселення з
гуртожиткувідмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
Ковальський В.В., діючи в інтересах
Національного університету оборони
України, подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог. Посилається на незаконність
ухваленого судом рішення, неналежну
оцінку наявних в матеріалах справи
доказів, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Апелянт вказує на те, що наказом
першого заступника начальника
Генерального штабу Збройних Сил
України від 22 квітня 2013 року № 140 ОСОБА_2
виключено зі списків офіцерського
складу та звільнено з військової
служби у зв'язку з обвинувальним
вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, з дня видання наказу про
виключення зі списків офіцерського
складу та звільнення з військової
служби у зв'язку з обвинувальним
вироком суду, що набрав законної сили,
ОСОБА_2 разом з членами сім'ї повинен
був звільнити надане йому у зв'язку з
роботою жиле приміщення, без надання
іншого жилого приміщення в гуртожитку.

Проте, зазначені вимоги чинного
законодавства залишились поза увагою
суду, суд не оцінив надані позивачем
докази та не застосував норми
житлового законодавства що регулюють
спірні правовідносини.

Посилання суду на вимоги ч. 1 ст. 319, ч.1
ст. 321, ст. 391 ЦК України як на підставу
для відмови є неправомірними. З
матеріалів справи вбачається, що
будівля знаходиться на балансі
позивача. Згідно статуту університету
все майно передано навчальному закладу
на праві оперативного управління.
Єдиним власником державного майна є
сама держава в особі її органів у
зв'язку з чим посилання на норми ЦК
України є помилковим.

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_2 заперечував проти
задоволення поданої апеляційної
скарги, посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення та просив суд справи
розглядати за відсутності його дружини
- ОСОБА_3, яка належним чином
повідомлена про час та місце судового
засідання. Представник Національного
університету оборони України в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про що свідчить розписки.

Позивач не повідомив суду причини
неявки свого представника в судове
засідання. За таких обставин, колегія
суддів розцінила їх як неповажні та
дійшла висновку про можливість
розгляду справи за відсутності
представника позивача, у відповідності
до вимогч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи,
будівля АДРЕСА_1 перебуває на балансі
Національної академії оборони України
(а.с.6, 8, 12-15).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх дитина
ОСОБА_4, 2009 рокународження проживають в
кімнаті АДРЕСА_1, що сторонами не
заперечується (а.с.4, 5). Відповідачі
вселилися в спірну кімнату АДРЕСА_1 у 2009
році під час проходження ОСОБА_2
військової служби на посаді помічника
військового прокурора Дарницького
гарнізону м. Києва.

Наказом першого заступника начальника
Генерального штабу збройних сил
України від 22 квітня 2013 року ОСОБА_2
звільнено з військової служби у зв'язку
з обвинувальним вироком суду (а.с.9, 11).

Національний університет оборони
України звернувся до суду з позовом про
виселення відповідачів разом з дитиною
із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення. Свої вимоги позивач
мотивує тим, що відповідачі вселилися в
спірну кімнату АДРЕСА_1 (який перебуває
на балансі позивача) у 2009 році під час
проходження ОСОБА_2 військової служби
на посаді помічника військового
прокурора Дарницького гарнізону м.
Києва. Наказом першого заступника
начальника Генерального штабу
збройних сил України від 22 квітня 2013
року ОСОБА_2 звільнено з військової
служби у зв»язку з обвинувальним
вироком суду, що набрав законної сили, а
тому позивач просить виселити вказаних
осіб на підставі ч.2 ст.132 ЖК України,
якою передбачено, що працівників
підприємств, установ, організацій, які
поселилися в гуртожитку в зв'язку з
роботою, може бути виселено без надання
іншого жилого приміщення в разі
звільнення за власним бажанням без
поважних причин, за порушення трудової
дисципліни або вчинення злочину, при
цьому, позивачем не враховано (відсутнє
відповідне обґрунтування), що вказана
норма матеріального права не містить
положень щодо виселення інших осіб
(крім вказаного працівника), в тому
числі, щодо виселення неповнолітньої
дитини.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про необхідність відмови в задоволенні
позовних вимог Національного
університету оборони Україниі колегія
суддів погоджується з таким висновком
суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.129 ЖК України, на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
дану жилу площу.

З корінця ордеру №1358 від 02.06.2009 року на
вказану житлову площу (копія а.с.5)
вбачається, що відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та їх дитина ОСОБА_4, 2009року
народження, вселилися у спірну кімнату
АДРЕСА_1 у відповідності з
вищенаведеними положеннями ст.129 ЖК
України.

Згідно ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Апелянт зазначає як довід для
апеляційного оскарження рішення, те, що
ним було видано 2 червня 2009 року ордер
№1358 на ім'я ОСОБА_2 у зв'язку з
проходженням дійсної військової
служби. При цьому, здійснює посилання
на положення ч. 2 ст. 132 ЖК України, яка
визначає, що працівники підприємств,
установ організацій, які поселились в
гуртожиток у зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажання без поважних причин, за
порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину.

Але позивачем безпідставно не
враховано, що ОСОБА_2 ніколи в трудових
та службових відносинах з Національним
Університетом оборони України (чи
Національною академією оборони
України), не був та ніколи службу не
проходив. Ордер видавався йому як
громадянину України,
прокурорсько-слідчому працівнику
органів прокуратури право яких на
першочергове отримання житлової площі
закріплено ст. 49 Закону України «Про
прокуратуру».

Дані обставини підтверджується
наявним в матеріалах справи ордером де
чітко визначено, що житлова площа
надається не
слухачу/службовцю/працівнику, а
старшому слідчому військової
прокуратури Дарницького гарнізону, де
ОСОБА_2 на той час працював.

Відповідно до відповіді Генеральної
прокуратури України, наданої в
електронному вигляді на запит ОСОБА_2,
працівники органів прокуратури, в тому
числі і військової, керуються виключно
Конституцією України, Законом України
«Про прокуратуру» та відомчими
нормативними актами та іншим чинним
законодавством (копія додається).

Вказане додатково підтверджує, що
приміщення відповідач отримував не як
військовослужбовець, а як працівник
прокуратури, згідно ст. 49 Закону
України «Про прокуратуру».

Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована
Україною 27.02.91 р., дата набуття чинності
для України 27.09.91р.) передбачено: «В усіх
діях щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини». При
цьому, доказів щодо наявності у ОСОБА_4
2009 року народження іншого житла
позивачем не надано, як не надано ним і
доказів приділення першочергової
уваги якнайкращому забезпеченню
інтересів вказаної малолітньої дитини
в контексті вказаного житлового
питання. Крім того, позивачем не надано
висновку Органу опіки та піклування
щодо зміни місця проживання вказаної
дитини відповідно до положень СК
України.

Судом першої інстанції правильно
визначено та поставлено першочерговим
захист малолітньої дитини, оскільки в
матеріалах справи відсутні будь-які
документи, які б свідчили про
забезпеченість малолітньої дитини
іншим житлом.

Крім того, в позовних вимогах апелянт
визначає законність свого існування та
посилається на указ Президента України
№85/2013 від 22 лютого 2013 року, статут
затверджений Міністром оборони
України, а також на довідки №18/12 від 9
липня 2012 року та №48/132 від 26 березня 2013
року.

Представник апелянта зазначає, що
відбулась виключно заміна у назві
державної установи, з академії на
університет, проте ідентифікаційний
код та інші обов'язкові відомості
притаманні юридичній особі залишились
незмінними.

Як підтвердження дійсності державної
реєстрацій Національного Університету
оборони України, представник
посилається на довідки №18/12 від 9 липня
2012 року та №48/132 від 26 березня 2013 року.
Ці довідки видано Головним Управлінням
оборонного та мобілізаційного
планування Генерального штабу
Збройних Сил України.

Але, відповідно до ст. З Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців» -
державній реєстрації підлягають всі
юридичні особи незалежно від
організаційно-правової форми, форми
власності та підпорядкування.

Стаття 5 даного Закону визначає, що
держана реєстрація юридичних осіб
проводиться державним реєстратором за
місцезнаходженням юридичної особи.

Частиною 1 ст. 6 даного Закону
закріплено виключну особу яка
провадить державну реєстрацію
юридичних осіб - держаний реєстратор.

Відповідно до виписка з єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців, така
організація як Національний
Університет оборони України взагалі не
існує. Містяться відомості про
Національну академію оборони України,
діяльність якої 23 квітня 2010 року
припинено.

Таким чином, позивачем не доведено і
наявність у нього права вимоги за
спірними правовідносинами.

Отже, твердження апелянта про
незаконність ухваленого рішення,
неналежну оцінку наявних в матеріалах
справи доказів, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на думку суду є необґрунтованими, а
обставини, на які він посилається -
недоведеними та не підтверджені
належними та допустимими доказами по
справі, оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Національного
університету оборони України, подану
представником Ковальським Віктором
Вікторовичем відхилити.

Рішення Дарницького районного суду
м.Києва від 07 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: