АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Міцнея В.Ф., Литвинюк І.М.

при секретарі Лук»янишиній М.В.

з участю третьої особи - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без
самостійних вимог - ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування, за
апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 06 жовтня 2014 року,-

В С Т А Н О В
И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом про
визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 06.03 2013 року,
яке ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України від 14 червня 2013 року
залишеним без змін, стягнуто на її
користь компенсацію вартості 1/2
частини квартири АДРЕСА_1.

27 січня 2014 року начальником
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби винесено постанову
про поновлення виконавчого
провадження з примусу виконання
виконавчого листа №2-22/2012 виданого
22.03.2013 року Шевченківським районним
судом м. Чернівці про стягнення
компенсації вартості ? частини
квартири.

___________________________________________________________________№
22ц/794/1632/ 2014 р.
Головуючий у І інстанції:
Літвінова О.Г.

Категорія: 21

Суддя-доповідач: Владичан А.І.

Крім того, позивачу було надана копія
акту державного виконавця від 16 квітня
2013 року, згідно якого їй стало відомо,
що відповідач ОСОБА_3 оформила договір
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1
на ОСОБА_1, тобто на свою матір.

Даний факт підтверджується копією
договору найму ( користування)
житлового приміщення та майна від 01
квітня 2013 року, згідно якого відповідач
отримує від наймодавця ОСОБА_1(
Обдарованої) і надає їй в найм 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, та повністю
облаштованою технікою та предметами
домашнього вжитку, тобто на все те
рухоме і нерухоме майно що належало
відповідачці на момент оформлення
договору дарування.

Відповідачка ОСОБА_3 з метою
приховати факт компенсації вартості ?
частини квартири, до винесення рішення
суду касаційної інстанції, оформила
договір дарування на свою матір, тобто
сторонами було вчинено удаваний
правочин.

Просила суд визнати недійсним
договір дарування 1/2частини квартири
АДРЕСА_1, укладений 30 березня 2013 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Стягнути з
відповідача моральну шкоду в сумі 6000
гривень, судові витрати та витрати по
наданню правової допомоги.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 06 жовтня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано
недійсним договір дарування ? частини
квартири АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції не вирішено
питання щодо позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, а також
розподілу судових витрат, та витрат на
правову допомогу.

Не погоджуючись з судовим
рішенням, третя особа без самостійних
вимог на стороні відповідача ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
вважає, що рішення Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 06 жовтня
2014 року є незаконним, та
необґрунтованим, оскільки судом першої
інстанції неповно з'ясовано обставини,
які мають значення для справи, не
доведено обставин, які суд вважав
встановленими, порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В своїй апеляційній скарзі
посилається на те, що судом першої
інстанції не витребувано оригіналу
договору дарування, а фактично
задовольнився копією договору,
одночасно усунув її як сторону цього
договору від участі у справі. Також
позивачкою не надано жодних належних
доказів, які б підтвердили, що
волевиявлення сторін договору було
направлено на вчинення інших дій чи
укладення іншого договору ніж договір
дарування, а отже висновки суду щодо
його удаваності є помилковими.

Крім того вказує, що доказами, які
були представлені позивачкою та
знаходяться в матеріалах справи,
повністю спростовуються висновку суду
першої інстанції щодо наміру
відповідачки приховати компенсацію1/2
частки квартири за допомогою договору
дарування, оскільки стороною
відповідачки у виконавчому
провадженні вчиняються реальні дії
щодо виконання рішення суду щодо
сплати компенсації. Просить суд
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, а також скасувати заходи
забезпечення позову ОСОБА_2 у вигляді
арешту на ? частку спірної квартири.

Також з даним судовим рішення не
погоджується і позивачка ОСОБА_2, яка
подала апеляційну скаргу, в якій
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
є незаконним і підлягає скасуванню у
зв'язку з тим, що судом було допущено не
повне з'ясування обставин справи, що
мають значення для справи і повинні
були кардинально вплинути на рішення
суду.

В своїй апеляційній скарзі
посилається на те, що суд при розгляді
справи не взяв до уваги заяву про
збільшення позовних вимог від 22 серпня
2014 року, в якій позивачка просила
стягнути завдану їй моральну шкоду яку
оцінювала у 6000 гривень, вирішити
питання розподілу судових витрат, а суд
лише задовольнив вимоги про визнання
договору дарування недійсним. Просила
суд ухвалити нове рішення, про повне
задоволення її позовних вимог.

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційних скарг, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню,
апеляційна скарга ОСОБА_2 відхиленню,
враховуючи наступне.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, якщо неповно з'ясовано судом
обставини, що мають значення для
справи, не доведено обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушено або неправильно застосовано
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що з
метою приховування компенсації
вартості 1/2 частини спірної квартири
відповідачка, не дочекавшись, рішення
касаційного суду, оформила договір
дарування на матір. Таким чином було
вчинено сторонами удаваний правочин.

Судом першої інстанції зазначено, що
копією договору найму

(користування) житлового приміщення та
майна від 01 квітня 2013 року, згідно якого
відповідач отримує від наймодавця
ОСОБА_1 ( Обдарованої) і надає їй в найм
1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка
повністю облаштована технікою та
предметами домашнього вжитку, тобто на
все те рухоме і нерухоме майно, що
належало відповідачці на момент
оформлення договору дарування. Даний
факт свідчить проте, що сторони з метою
факту прихованні компенсації вартості
частини квартири уклали удаваний
правочин, який суд визнав недійсним.

Колегія суддів з такими
висновками суду не погоджується,
вважає їх не правильними, оскільки вони
не ґрунтуються на всебічному, повному,
об'єктивному дослідженні наявних у
справі доказів, а також судом невірно
застосовано до правовідносин, що
склалися, норми матеріального права.

Дослідивши матеріали справи колегією
суддів встановлено, що згідно рішення
Апеляційного суду Чернівецької
області від 06.03 2013 року стягнуто на
користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 206442,50 гривень
компенсації вартості 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1.

30 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
укладено договір дарування ? частини
квартири АДРЕСА_1.

Правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія
однієї сторони, яка може бути
представлена однією або кількома
особами. Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила.

Односторонній правочин може
створювати обов'язки для інших осіб
лише у випадках, встановлених законом,
або за домовленістю з цими особами.
Дво- чи багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення
про зобов'язання та про договори,
якщо це не суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягай згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

У відповідності з ч.2 ст.235 ЦК України
якщо, буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховування
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Постанова Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» у п. 25
зазначає, що за удаваним правочином (ст.
235) сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини і
суд на підставі статті 235 ЦК України має
визнати, що сторонами вчинено саме цей
правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин.

Дослідивши матеріали справи
колегією суддів встановлено, що не має
жодних підстав вважати, що при
укладенні договору дарування між
сторонами, насправді встановлені інші
правовідносини, з метою приховання
компенсації вартості ? частини спірної
квартири, оскільки укладення договору
дарування ніяким чином не впливає на
відшкодування вартості ? частини
квартири ОСОБА_2.

Крім того, позивачкою не надано суду
жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження своїх позовних вимог,
тому суд першої інстанції прийшов
помилкового висновку, про визнання
договору дарування недійсним.

Судом першої інстанції не вірно
застосовано норми матеріального права
до правовідносин які склалися між
сторонами, оскільки в даному випадку
відсутні підстави для застосування
ст..235 ЦК України, так як удаваний
правочин, це правочин, який вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
однак в даному випадку ОСОБА_3 та ОСОБА_1
не мали на меті прихований інший
правочин.

Посилання апелянта ОСОБА_1, що у них
не було наміру вчиняти іншого
правочину, і їхнє волевиявлення було
направлене саме на укладання договору
дарування є обґрунтованими і
заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на те, що судом першої
інстанції при розгляді справи не взято
до уваги заяву про збільшення позовних
вимог від 22 серпня 2014 року, в якій вона
просила стягнути завдану їй моральну
шкоду яку оцінювала у 6000 гривень, а суд
лише задовольнив вимоги про визнання
договору дарування недійсним.

Колегія суддів не може прийняти до
уваги дане посилання апелянта,
оскільки у задоволенні її позовних
вимог про визнання договору дарування
недійсним відмовлено, тому і в
задоволення вимог про стягнення
моральної шкоди також слід відмовити.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації' Верховного Суду
України, в контексті, наданих суду
матеріалів, колегія суддів вважає, що
апелянт ОСОБА_2 повинна була довести
порушення своїх прав, свобод чи
інтересів, укладення відповідачкою
договору дарування своєї частини
кваритири.

Але як вбачається з тексту позовної
заяви, також в судовому засіданні не
доведено факту наявності порушення
права та законних інтересів позивача,
не доведено факту протиправної
поведінки відповідача, та причинний
зв'язок з можливим порушенням прав та
законних інтересів позивача.

Таким чином, суд першої інстанції,
оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов
до законодавчо необґрунтованого
висновку, з яким не погоджується
колегія суддів, оскільки позов не
обґрунтований та недоведений та
підстав для його задоволення не
вбачається.

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
ухвалюючи рішення у справі неповно
з'ясував обставини, які мають значення
для справи, зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи,
допустив порушення норм матеріального
права.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 06 жовтня 2014 року
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення, про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 06 жовтня
2014 року скасувати .

Відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без
самостійних вимог - ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування.

Скасувати заходи забезпечення позову
у вигляді арешту на ? частину квартири
АДРЕСА_1, накладеного згідно ухвали
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 18 серпня 2014 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: