Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Дочірньої
компанії «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» про визнання договору
недійсним, за касаційною скаргою
Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» на рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 11 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 18 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (далі - ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України»), у якому просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу з відстроченням
платежу від 25 червня 2006 року № 0200045,
укладений між нею та Дочірнім
підприємством «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (далі - ДП «Газ
України» НАК «Нафтогаз України»), з
підстав відсутності її волі на
укладення цього договору, оскільки
договір вона не підписувала та не
виконувала. Свої вимоги обґрунтовувала
тим, що під час розгляду справи за
позовом відповідача до неї про
стягнення боргу в сумі 9 800
гривень за отриманий товар на підставі
укладеного нею договору від 25 червня
2006 року № 0200045 була призначена та
проведена почеркознавча експертиза,
згідно з висновком якої позивач ОСОБА_3
вказаного договору не підписувала. За
таких обставин ОСОБА_3 звернулася до
суду з цим позовом та просить ухвалити
рішення, яким визнати недійсним
договір від 25 червня 2006 року № 0200045.

Рішенням Барського районного суду
Вінницької області від 11 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 18 серпня 2014 року, позов задоволено в
повному обсязі.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у
судовому рішенні апеляційний суд
зобов'язаний дати відповіді на всі
доводи апеляційної скарги, оскільки
інакше буде порушено вимоги ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте оскаржувані судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 25 червня 2006 року між ДП
«Газ України» НАК «Нафтогаз України»
та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу з відстроченням
платежу № 0200045, крім того, за цим же
номером того ж дня між тими самими
сторонами укладено договір сервісного
обслуговування.

Згідно з висновком судової
почеркознавчої експертизи від 22 липня
2011 року № 1962 підписи на договорах
купівлі-продажу з відстроченням
платежу і сервісного обслуговування
від 25 червня 2006 року обидва за
№ 0200045 та в акті № 1
приймання-передачі устаткування й
монтажних робіт (додаток до договору
купівлі-продажу з відстроченням
платежу від 25 червня 2006 року №
0200045) виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що волевиявлення, внутрішня воля
позивача на вчинення оспорюваного
правочину були відсутні; ОСОБА_3 не
підписувала договір купівлі-продажу з
відстроченням платежу і сервісного
обслуговування та акт № 1
приймання-передачі устаткування і
монтажних робіт; позивач не надавав
своєї згоди відповідачу на укладення
договору, не уповноважував будь-яку
іншу особу на його укладення та не
вчиняв дій, пов'язаних з його
виконанням.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
погодився з такими висновками суду
першої інстанції, при цьому додав, що,
ні до суду першої інстанції, ні до суду
апеляційної інстанції відповідачем не
надано доказів сплати позивачем
заборгованості за спірним договором на
підтвердження вчинення дій щодо
схвалення умов укладеного договору, а
наданий акт приймання-передачі
устаткування і монтажних робіт не може
слугувати доказом схвалення позивачем
умов договору, оскільки згідно з
висновком експертизи позивач його не
підписував.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна, виходячи з наступного.

Згідно з п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
18 грудня 2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі» оскільки
правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, а також у
разі звернення до суду органів та осіб,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб або
державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2
ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Аналіз наведеної норми дає підстави
для висновку, що таке має бути саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.

У зв'язку з цим для правильного
вирішення указаної справи слід
правильно визначити момент вчинення
правочину (ст. ст. 205-210, 640 ЦК України).
Зокрема, не є укладеним правочин
(договір), у якому не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Наслідки недійсності
правочину не застосовуються до
правочину, який не вчинено. Встановивши
ці обставини, суд відмовляє в
задоволенні позову про визнання
правочину недійсним.

З огляду на вищезазначене помилковим є
висновок суду першої інстанції, з яким
погодився апеляційний суд, про
задоволення позову та визнання
недійсним оспорюваного договору з тих
підстав, що позивач його не підписував,
не вчиняв дій на схвалення його умов.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 212-214
ЦПК України суд не сприяв всебічному та
повному з'ясуванню обставин справи,
залишивши поза увагою положення ч. 3 ст.
61 ЦПК України, згідно з якою обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини, не
з'ясував питання про те, які обставини
встановлені судовим рішенням при
розгляді іншої справи за позовом ДК
«Газ України» НАК «Нафтогаз України»
до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 9 800
грн за отриманий товар на підставі
укладеного нею договору від 25 червня 2006
року № 0200045, під час розгляду якої і
проводилася почеркознавча експертиза,
і на яку посилався позивач на
обґрунтування свого позову.

Відхиляючи апеляційну скаргу,
апеляційний суд на порушення
ст. ст. 213-214, 303, 304, 315 ЦПК України
належним чином не перевірив як доводів
апеляційної скарги, так і законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору; в
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що судами першої й
апеляційної інстанцій порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, тому колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
ухвалені у справі судові рішення судів
першої й апеляційної інстанцій -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду
Вінницької області від 11 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 18 серпня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак