Справа № 363/256/14 Головуючий у І
інстанції Купрієнко С. І.Провадження №
22-ц/780/6879/14 Доповідач у 2 інстанції
ІгнатченкоКатегорія 18 09.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

9 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Токар Т. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра» на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 26
вересня 2014 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ПАТ КБ «Надра»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у
розмірі 346 843,58 грн. та витрат по сплаті
судового збору, мотивуючи його тим, що 15
серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Надра», та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір «Автопакет» №
264/П/14/2008-840, за умовами якого останньому
надано кошти на придбання
транспортного засобу в сумі 30 566,70 дол.
США зі щомісячною сплатою 15,3 % річних за
користування кредитом та з кінцевим
терміном повернення до 14 серпня 2015
року. З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором,
позивач та відповідач ОСОБА_2 в п. 3.2
цього договору також погодили, що
остання зобов'язується солідарно
відповідати перед банком за належне
виконання позичальником взятих на себе
зобов'язань, що витікають з кредитного
договору. Позивач вказав, що свої
зобов'язання за кредитним договором
виконав в повному обсязі, однак
позичальник своїх зобов'язань належним
чином не виконував, своєчасно платежі в
рахунок погашення суми кредиту та
нарахованих відсотків не вносив, а тому
станом на 20 грудня 2013 року у нього
утворилася заборгованість, погашення
якої ігнорується позичальником і
поручителем.

В суді першої інстанції відповідач
ОСОБА_1, який також представляє
інтереси ОСОБА_2, позов визнав частково,
не заперечував проти стягнення
основної суми заборгованості по
кредиту та несплачених відсотків за
користування кредитом, однак щодо
стягнення пені та штрафу заперечував,
оскільки він добровільно, кожен місяць,
хоч і не в повному обсязі виконував
умови договору та проводив платежі, але
у зв'язку зі скрутним матеріальним
становищем був позбавлений можливості
належним чином виконувати
зобов'язання.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 26 вересня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на користь ПАТ КБ «Надра»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 308 290,72 грн., що складається з
заборгованості по кредиту в сумі 229 031,34
грн., заборгованості по відсоткам за
користування кредитом в сумі 71 206,38 грн.,
пені за прострочення строку виконання
зобов'язання в сумі 3 000 грн. та штрафу за
прострочення строку сплати мінімально
необхідного платежу в сумі 2 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в
частині зменшення пені та штрафу, 24
жовтня 2014 року представник позивача
подав апеляційну скаргу, в якій просив
його змінити, з мотивів неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, не стягнувши в
повному обсязі заявлений в позові
розмір пені та штрафу за прострочення
виконання зобов'язання.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що 15 серпня 2008 року
між ВАТ КБ «Надра», правонаступником
якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір
«Автопакет» № 264/П/14/2008-840, за умовами
якого останньому надано кошти на
придбання транспортного засобу в сумі
30 566,70 дол. США зі щомісячною сплатою 15,3 %
річних за користування кредитом та з
кінцевим терміном повернення до 14
серпня 2015 року.

Згідно п. 2.2.2. кредитного договору
позичальник повертає кредит та сплачує
відсотки банку безготівковим
перерахуванням або внесенням
готівкових коштів на поточний рахунок
порядку передбаченому п. 2.2.3. цього
договору, шляхом сплати суми
мінімально необхідного платежу, розмір
якого складає 600,15 дол. США.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором, ПАТ
КБ «Надра» та відповідач ОСОБА_2 в п. 3.2
цього договору погодили, що остання
безвідзивно та безспірно
зобов'язується відповідати перед
банком за належне виконання
позичальником взятих на себе
зобов'язань, що витікають з кредитного
договору. Поручитель відповідає перед
банком у тому ж об'ємі, що і позичальник.

Станом на 20 грудня 2013 року
заборгованість відповідача перед
банком становить 346 843,58 грн., з яких: 229
031,34 грн. - заборгованість за кредитом; 71
206,38 грн. - відсотки за користування
кредитом, 22 172,90 грн. - пеня за
прострочення строку виконання
зобов'язання та 24 432,96 грн. - штраф за
прострочення строку сплати мінімально
необхідного платежу.

Так рішення суду першої інстанції в
частині стягнутої заборгованості за
кредитом та відсотків за користування
кредитом не оскаржується, тому згідно
вимог ст. 303 ЦПК України перегляду в
апеляційному порядку не підлягає.

Зменшуючи розмір пені та штрафу, суд
першої інстанції виходив з того, що
позичальник кожен місяць в
добровільному порядку погашає
заборгованість по кредиту, тому
відсутні негативні наслідки для
позикодавця через прострочення
виконання зобов'язань, що має істотне
значення у справі.

Проте колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду,
оскільки вони не ґрунтується на
матеріалах справи і зроблені в
результаті неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи.

У відповідності п. 5. 1. кредитного
договору у разі прострочення
позичальником строку сплати
мінімальних необхідних платежів по
погашенню кредиту, позичальник сплачує
банку пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла на час виникнення
заборгованості, за кожен день
прострочення.

В п. 5.2 сторони визначили, що у разі
порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1.,
4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. цього договору,
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 10 % від суми
кредиту, визначеної у п. 1.1. кредитного
договору, за кожен випадок.

Відповідно ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно ч. 2,3 ст. 551 ЦК України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений в договорі. Сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом. Розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 брав кредит в розмірі 30 566,70 дол.
США та подальшому не забезпечив
своєчасну сплату суми мінімально
необхідних платежів щомісяця
визначених п.1.1.3.1, п.2.2.1 Кредитного
договору та в строки передбачені п.2.2.2,
п.2.2.3. кредитного договору. Тому
позивачем нарахована пеня та штраф за
несвоєчасне погашення кредитної
заборгованості, які складають 22 172,90
грн. і 24 432,96 грн. відповідно, та які не
перевищують збитки, що були завдані
банку.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 27 Постанови № 5 від 30 березня
2012 року, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України
про зменшення розміру неустойки може
бути застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка.

Необхідно зазначити, що за правилами
цивільного судочинства доцільно, але
не обов'язково, така заява (клопотання)
має подаватися до суду у письмовому
вигляді.

Оскільки в судовому засіданні в суді
першої інстанції відповідне
клопотання не заявлялося, в матеріалах
справи відсутня заява про зменшення
розміру неустойки, судом безпідставно
зроблено висновок про значне зменшення
пені та штрафу до 3 000 грн. і 2 000 грн., що
підлягають до стягнення з відповідача
на користь позивача.

Крім того, істотними обставинами в
розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК можна вважати,
зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

При розгляді справи встановлено, що
відповідачі не вчинили будь-яких дій
щодо досудового врегулювання спору,
жодного разу не зверталася до позивача
із заявами щодо реструктуризації
заборгованості або кредитних канікул у
зв'язку із скрутним матеріальним
становищем, хоча банк був згоден піти
на зустріч клієнтам.

Натомість умови кредитного договору
далі порушувалися, що призвело до
порушення строків виконання
зобов'язання, а як наслідок нарахування
пені в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ та штрафу у розмірі 10 % від
суми кредиту.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає
підстави для висновку про те, що,
установлюючи презумпцію вини особи,
яка порушила зобов'язання, ЦК України
покладає на неї обов'язок довести
відсутність своєї вини. Особа
звільняється від відповідальності
лише у тому випадку, коли доведе
відсутність своєї вини у порушенні
зобов'язання.

Суд першої інстанції не врахував
наведені норми закону та не встановив
всі фактичні обставини справи, зокрема
наявність чи відсутність вини
відповідачів щодо порушення
зобов'язання та чи вжили відповідачі
всіх залежних від них заходів щодо
належного виконання зобов'язання, в
порушення вимог ст.ст. 212- 215 ЦПК України
суд першої інстанції не належним чином
з'ясував чи мали місце обставини, якими
ПАТ КБ «Надра» обґрунтовує позовні
вимоги й помилково взяв до уваги
заперечення відповідачів з цього
приводу.

Зважаючи на те, що матеріали справи не
містять доказів, які мають істотне
значення для зменшення розміру
неустойки та штрафу за кредитним
договором, чи для звільнення від їх
сплати, а також враховуючи
недоведеність відсутності вини ОСОБА_1
щодо порушення зобов'язання за цим
договором, вимога позову у вказаній
частині є обґрунтованою, та такою, що
відповідає цивільному закону.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині часткового
задоволення позову про стягнення пені
за прострочення строку виконання
зобов'язання та штрафу за прострочення
строку сплати мінімально необхідного
платежу не відповідає матеріалам
справи, рішення в цій частині ухвалене
судом з порушенням норм матеріального
та процесуального права і відповідно
до ст. 309 ЦПК України підлягає зміні
шляхом стягнення вказаних сум у
розмірі, що заявлено в позовних
вимогах.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра» задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 26 вересня 2014 року
в частині стягнення пені за
прострочення строку виконання
зобов'язання та штрафу за прострочення
строку сплати мінімально необхідного
платежу змінити, стягнувши солідарно з
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра» 22 172 (двадцять дві тисячі
сто сімдесят дві) гривні 90 коп. пені за
прострочення строку виконання
зобов'язання та 24 432 (двадцять чотири
тисячі чотириста тридцять дві) гривні 96
коп. штрафу за прострочення строку
сплати мінімально необхідного платежу
нарахованих за кредитним договором №
264/П/14/2008-840 від 15 серпня 2008 року.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: