УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Кадєтової О.В.,Лесько А.О.,
Червинської М.Є.,Хопти С.Ф.,розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 22 листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Львівської області
від 14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 09 листопада 2009
року між ним та відповідачем укладено
договір позики, відповідно до умов
якого відповідачу було надано
безпроцентну фінансову допомогу на
зворотній основі у розмірі 1 600 000,00 грн
зі строком повернення до 30 вересня 2010
року.

Відповідач взяті на себе зобов'язання
за вказаним договором не виконав, у
зв'язку з чим ОСОБА_6 просив суд
задовольнити позовні вимоги, стягнувши
з ОСОБА_7 суму боргу 1 600 000,00 грн та пеню
згідно умов п. 8 договору позики у
розмірі 587 200,00 грн.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 22 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 14 травня 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
заборгованість за договором позики від
09 листопада 2009 року у розмірі 2 187 200,00
грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує
питання про скасування зазначених
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що ОСОБА_7 свої
зобов'язання за договором позики від 09
листопада 2009 року не виконав, у зв'язку
з чим утворилась заборгованість яка
підлягає стягненню.

Судом установлено, що 09 листопада 2009
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено
договір позики.

За умовами пунктів 2, 3 вказаного
договору позика надається
позичальнику у день підписання цього
договору у розмірі 1 600 000,00 грн, яку
позичальник зобов'язувався повернути
до 30 вересня 2010 року (п. 6 договору).

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позичальником) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, судове рішення теж не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку про
задоволення позову, оскільки письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Доказів того, що зобов'язання за
вказаним договором позики ОСОБА_7
виконані, матеріали справи не містять.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали
справи та зміст оскаржуваного судового
рішення, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального права і порушення
норм процесуального права, які
передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 22 листопада 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 14 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:О.В.
Кадєтова А.О. Лесько М.Є. Червинська
С.Ф. Хопта