Справа № 750/6246/14 Провадження №
22-ц/795/1981/2014 Головуючий у I інстанції
-Логвіна Т. В. Доповідач - Горобець Т.
В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

30 вересня 2014 року
м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

Головуючого - судді
Горобець Т.В.,

Суддів - Острянського В.І.,
Бечка Є.М.

При секретарі - Мартиновій
А.В.

за участі представника позивача
адвоката ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2,представника відповідача
Управління ДМС України в Чернігівській
області Приходьмо І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Чернігівської області апеляційну
скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 26
серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області про визначення
місця проживання дитини та
зобов"язання вчинити певні дії, третя
особа - Деснянська районна у місті
Чернігові рада, як орган опіки та
піклування,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 серпня 2014 року, яким у
задоволенні позову відмовлено, ОСОБА_5
просить скасувати зазначене рішення та
ухвалити рішення про задоволення
позову.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
неповно з"ясував обставини справи,
його висновки не відповідають
фактичним обставинам справи та
ухвалив рішення з порушення норм
матеріального і процесуального права.

Зокрема, безпідставними, на думку
позивача, є висновки суду про те, що він
разом з малолітнім сином проживають по
АДРЕСА_5, оскільки зазначена адреса є їх
місцем тимчасового перебування без
реєстрації. Фактично ж малолітній
ОСОБА_6 зареєстрований за місцем
проживання відповідачки - своєї бабусі
ОСОБА_2 і постійного місця проживання
не має.

Також, апелянт зазначає, що суд першої
інстанції необґрунтовано послався при
вирішенні спору на ст.ст.160,161 СК
України, а, вирішуючи питання де, а не з
ким має проживати дитина, мав
керуватись ст. 29 ЦК України. Також,
позивач вважає, що суд неправомірно
залишив поза увагою положення ст.ст. 270,
310 ЦК України, яким регламентується
право на вільний вибір місця
проживання та свободу пересування.

Порушення норм процесуального права
позивач вбачає у тому, що рішення
ухвалене без дотримання вимог ст. 213
ЦПК України щодо його законності та
обґрунтованості.

У судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу підтримав,
вважає, що місце проживання його
особисто та його малолітнього сина
ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 має бути
визначене судом, оскільки відповідач
ОСОБА_2 на це не погоджується, а
відповідач - УДМС України в
Чернігівській області в усній бесіді
йому відмовило здійснити реєстрацію
за адресою м. Чернігів, вул. Соснова, 5 з
одночасним зняттям з реєстрації
малолітнього сина за адресою АДРЕСА_2.
Також, представник апелянта пояснив, що
питання про визнання місцем проживання
позивачів не за адресою Соснова, 5 (як
заявлено у позові) а у квартирі АДРЕСА_1,
як вказано в уточнених позовних
вимогах, та вселення їх за вказано
адресою, його довіритель ОСОБА_5 з
відповідачкою ОСОБА_2 також
обговорював, але вона не погодилась.
Доказів цього факту він не має.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не
визнала, пояснила, що з 2012 року позивач
забрав у неї онука, але дитина, за
бажанням батька залишається
зареєстрованою у її квартирі АДРЕСА_2 .

Щодо місця проживання дитини, ОСОБА_2
вважає, таким місцем є місце проживання
батька дитини, тобто, позивача ОСОБА_5,
який відібравши у неї дитину з
листопада 2012 року проживає у квартирі
своєї матері АДРЕСА_5. Питання про
вселення позивача та малолітнього його
сина ОСОБА_6, а також визначення їх
місцем проживання квартиру АДРЕСА_1, де
дитина є співвласником, з нею позивач
не обговорював, про реєстрацію в цій
квартирі також мова не йшла. Також
відповідач пояснила, що вона, як
співвласник успадкованого онуком
майна, не заперечує його права
користуватись та розпоряджатись своїм
майном, але це має відбуватись виключно
в інтересах дитини, а не її законного
представника - позивача у справі.

Представник відповідача - Управління
ДМС України в Чернігівській області
проти апеляційної скарги заперечувала,
стверджуючи, що жодних прав позивачів
управлінням не було порушено, так як з
офіційною заявою та необхідними
документами для реєстрації за спірною
адресою позивач не звертався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у судовому
засіданні, дослідивши матеріали даної
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність
рішення суду першої інстанції в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову до
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що за приписами ст. 160,161 СК України
місцем проживання малолітньої дитини (
оскільки саме про визначення місця
проживання дитини заявлено позов) є
місце проживання її батьків, або за
згодою - одного з них, а у разі спору - це
питання вирішує суд. Проте, спору щодо
місця проживання малолітнього ОСОБА_6
з батьком - позивачем по справі, між
сторонами не існує. Після набрання
законної сили рішенням Деснянського
районного суду м. Чернігова про
визнання позивача - ОСОБА_5 батьком
малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3,
дитина проживає з батьком за адресою
АДРЕСА_5, що належить на праві власності
матері позивача.

Крім того, суд послався на приписи ст. 358
ЦК України, відповідно до якої,
володіння та користування майном, яке є
у спільній частковій власності,
здійснюється за згодою співвласників.
Таке твердження не суперечить приписам
ст.ст. 317,383 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні вимог,
заявлених до Управління ДМС України в
Чернігівській області щодо реєстрації
місця проживання відповідачів за
адресою, за якою вони на даний час не
проживають, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач з офіційною
заявою про реєстрацію за адресою
АДРЕСА_1. не звертався, необхідних
документів, передбачених ст.6 Закону
України „Закону про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні " для реєстрації
не надавав, отже, відповідач не вчиняв
жодних дій чи бездіяльності, якими було
порушено право власності малолітнього
позивача.

З такими висновками суду першої
інстанції повністю погоджується
апеляційний суд, оскільки вони
ґрунтуються на вимогах діючого
законодавства та відповідають наявним
у справі доказам і встановленим
обставинам.

Судом встановлено, що рішенням
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 22.02.2012 року позивач
ОСОБА_5 визнаний батьком малолітнього
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, мати якого - ОСОБА_9
померла під час пологів.

Після смерті матері ОСОБА_6 та
відповідачка ОСОБА_2 ( мати померлої)
успадкували у рівних частках по 1/2
частині від :

- 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_3;

- трикімнатної квартири АДРЕСА_4;

- однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Після визнання батьком малолітнього
ОСОБА_6 ОСОБА_5 він разом з сином став
проживати в квартирі своєї матері по
АДРЕСА_5.

Стверджуючи, що бабуся дитини ОСОБА_2
перешкоджає позивачу та малолітньому
ОСОБА_6 проживати в успадкованій
частині будинку по вул. Соснова,5, та, що
управління ДМСУ в Чернігівській
області відмовляє у реєстрації їх за
вказаною адресою, ОСОБА_5 в своїх
інтересах та інтересах малолітнього
звернувся з позовом, у якому, після
уточнення, ставить питання про
визначення місцем проживання його та
малолітнього сина ОСОБА_6 квартиру
АДРЕСА_1.

Жодних доказів того, що відповідачі
перешкоджають їм із сином у реалізації
права малолітнього, як співвласника
спадкового майна, проживати саме за
вказаною позивачем адресою, суду не
надано.

Не зміг таких доказів навести та надати
суду представник позивача у суді
апеляційної інстанції, обмежившись
поясненнями, що зі слів довірителя,
йому відомо, що за вказаною в уточненій
позовній заяві адресою, їм також
відповідачі неправомірно чинять
перешкоди для проживання та
реєстрації.

Наведене дає підстави для висновку, що
відмовляючи у позові, суд першої
інстанції обґрунтовано послався на ч.1
ст.3 ЦПК України, відповідно до яких,
кожна особа має право звертатись до
суду за захистом порушеного,
невизнаного або оспорюваного права чи
інтересу. Оскільки жодних доказів
порушення права власності
малолітнього ОСОБА_6, в інтересах якого
діє ОСОБА_10, а тим більше права самого
ОСОБА_5, який одночасно звернувся в суд
і в своїх інтересах, суду не надано,
зазначений позов з обраним позивачем
способом захисту порушеного права ,
обґрунтовано залишений судом першої
інстанції без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи,
оскільки не повно було досліджено всі
обставини , а також, що судом порушено
приписи ст. 270,310, 358 ЦК України та
невірно застосовано ст. 160,161 СК України
не заслуговують на увагу. Звертаючись
з позовом про визначення місця
проживання позивача та його
малолітнього сина та їх реєстрації за
конкретною адресою, позивачем не
доведено порушення права власності
малолітнього позивача. Водночас,
стверджуючи про порушення саме права
власності, спосіб захисту порушеного
права позивачем обрано усупереч
приписам ст. 16 ЦК України.

Все вищенаведене спростовує доводи
апеляційної скарги і свідчить про
необґрунтованість та безпідставність
як позовних вимог так доводів
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: