Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 року
м. Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Журавель В.І.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3, Державної реєстраційної
служби України, третя особа - ОСОБА_4,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом передачі у власність та
усунення перешкод у здійсненні права
власності, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» на ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 12
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельта Банк») звернулося до суду з
позовом, у якому просило у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором у розмірі 31 352,58
дол. США, що еквівалентно 250 601,17 грн,
укладеним між банком та ОСОБА_4,
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі його іпотекодержателю
у власність та визнати за ним право
власності на нього; зобов'язати
Державну реєстраційну службу України
здійснити державну реєстрацію права
власності на предмет іпотеки;
припинити право власності
іпотекодавця, в тому числі право
володіння, користування та
розпорядження будинком; припинити
право користування житловим
приміщенням усіх мешканців, які
проживають і зареєстровані у ньому, та
виселити їх з будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 11 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4
був укладений договір про надання
споживчого кредиту, згідно з яким
останній отримав кошти в розмірі 42 000
дол. США зі сплатою 13,50 % річних та
строком повернення до 11 червня 2014 року.

На забезпечення виконання грошових
зобов'язань між банківською установою
та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за
умовами якого остання передала у
іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок
по АДРЕСА_1, загальною
площею 152,8 кв. м та житловою площею 96 кв.
м, який належить їй на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 16
листопада 2006 року, виданого
Виноградівською районною нотаріальною
конторою.

Через неналежне виконання
позичальником умов договору станом на
19 березня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 31 352,58 дол. США,
що еквівалентно 250 601,17 грн, яка
складається з 24 757,68 дол. США, що
еквівалентно 197 888,14 грн -
заборгованості за кредитом, 6 594,90 дол.
США, що еквівалентно 52 713,03 грн -
заборгованості за відсотками.

08 грудня 2011 року своє право вимоги, що
виникло з кредитного договору у
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»),
яке є правонаступником Акціонерного
комерційного інноваційного банку
«УкрСиббанк», останнім на підставі
договору купівлі-продажу прав вимоги
за кредитами передано ПАТ «Дельта
банк», інтереси якого представляє
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Колекторська
компанія «Вердикт».

Враховуючи наведене, банк просив
задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 24
лютого 2014 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 12 червня 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк»
просить скасувати ухвалу апеляційного
суду, справу направити на новий
розгляд, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним
вимогам не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що позивачем не дотримано
процедури звернення стягнення на
предмет іпотеки, зокрема, не було
дотримано п. 4.3. договору іпотеки,
укладеного між сторонами 11
червня 2007 року, та ст. 35 Закону України
«Про іпотеку».

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таким умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 11 червня 2007 року між
АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був
укладений договір про надання
споживчого кредиту № 0.

З метою забезпечення виконання
грошових зобов'язань за цим договором
ОСОБА_3 передала у іпотеку нерухоме
майно, а саме: будинок загальною площею
152,8 кв. м, житловою площею 96 кв. м, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу
прав вимоги за кредитами від 08
грудня 2011 року своє право вимоги, що
виникло з кредитного договору, ПАТ
«УкрСиббанк» передано ПАТ «Дельта
Банк».

Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строки та в
порядку, що встановлені договором.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником умов договору станом на
19 березня 2013 року утворилася
заборгованість в розмірі 31
352,58 дол. США, що еквівалентно 250 601,17 грн.

Пункт 4.3. договору іпотеки передбачає,
що у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1., 2.1.2.
цього договору, іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю повідомлення,
оформлене згідно зі ст. 35 Закону
України «Про іпотеку». У разі
невиконання іпотекодавцем вимог,
зазначених в повідомленні, про яке
йдеться в п. 4.3., іпотекодержатель
здійснює звернення стягнення (п. 4.4.).
Відповідно до ч. 1 ст. 33
Закону України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Частиною 1 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» передбачено, що у
разі порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

За змістом частин 2, 3 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку», положення
частини першої цієї статті не є
перешкодою для реалізації права
іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду у встановленому
законом порядку. Вимога, встановлена
частиною першою цієї статті, не
перешкоджає іпотекодержателю
здійснювати свої права, визначені
статтею 12 цього Закону, без
попереднього повідомлення
іпотекодавця, якщо викликана таким
повідомленням затримка може
спричинити знищення, пошкодження чи
втрату предмета іпотеки.

У п. 37 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що невиконання вимог ч. 1 ст.
35 Закону України «Про іпотеку» про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону),
оскільки іпотекодавець у судовому
засіданні має можливість заперечувати
проти вимог іпотекодержателя, що
відповідає положенням ст. 124
Конституції України.

Суд першої інстанції наведених
положень закону не врахував та дійшов
передчасного висновку про
безпідставність позовних вимог банку.

Залишаючи без змін рішення місцевого
суду, апеляційний суд не тільки не
усунув неповноти з'ясування обставин у
справі, а й сам допустив нових порушень
норм процесуального права.

Так, погодившись з висновками
місцевого суду, апеляційний суд, як на
підставу для відмови у позові, послався
на Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», не звернувши уваги
на те, що вказаний закон не є підставою
для відмови у зверненні стягнення на
предмет іпотеки, тому що заходи,
передбачені ним, носять тимчасовий
характер.

Оскільки розгляд справи апеляційним
судом здійснюється за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими главою 1
розділу 5 ЦПК України, то рішення
апеляційного суду має ґрунтуватися на
відповідних доказах, досліджених у
судовому засіданні, та містити доводи,
за якими відхилені ті чи інші докази.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що апеляційний суд не виконав
своїх обов'язків, визначених законом,
всебічно, повно й об'єктивно не з'ясував
обставини справи та не надав їм
належної оцінки, ухвалив судове
рішення, що не відповідає вимогам
законності і обґрунтованості, у зв'язку
з чим таке рішення підлягає скасуванню
з направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 12 червня
2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко

Т.О. Писана