Справа №443/562/14-ц
Провадження №2/443/313/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
Жидачівський районний суд Львівської
області області в складі:

головуючого судді Сидорака Б.Г.

при секретарі Башта Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Жидачеві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Молодинчецької
сільської ради Жидачівського району
Львівської області, ОСОБА_2 про
визнання незаконним рішення органу
місцевого самоврядування, -

встановив:

24.03.2014 року позивач звернулася до суду
із зазначеним позовом, в якому просить
визнати незаконним та скасувати
рішення №19 від 15.08.2006 року виконавчого
комітету Молодинчецької сільської
ради Жидачівського району Львііської
області "Про переоформлення права
власності на житловий будинок". В
обґрунтування позовних вимог позивач
покликалася на те, що вона та її
покійний чоловік ОСОБА_3 не подавали у
сільську раду заяв про відмову від
належних їм часток у майні
колгоспного двору, які стали підставою
для прийняття оскаржуваного рішення.
Окрім того, відповідач ОСОБА_2 не
приймався у члени колгоспного двору,
не брав участі своєю працею і коштами у
веденні спільного колгоспного двору.
Також при прийнятті вказаного рішення
виконком Молодинчецької сільської
ради Жидачівського району Львівської
області вийшов за межі наданих йому
повноважень.

Вимоги позову підтримано в судовому
засіданні позивачем та її
представниками за довіреністю ОСОБА_4
та ОСОБА_5, із підстав, зазначених в
позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 в ході розгляду справи,
не заперечила той факт, що нею та її
покійним чоловік у 2006 року були
написані заяви у приміщенні
Молодинчецької сільської ради в
присутності секретаря виконкому
ОСОБА_6, однак при цьому зазначила, що
вона вважала, що нею на її покійним
чоловіком були складені заповіти на
ім"я відповідача ОСОБА_7.

Представник відповідача - виконавчого
комітету Молодинчецької сільської
ради Жидачівського рвйону Львівської
області, за довіреністю - ОСОБА_6. в
порядку ст.128 ЦПК України, подала
письмове заперечення проти позову,
яке підтримала у судовому засіданні.
При цьому вказала, що позивачка ОСОБА_1
та її покійний чоловік ОСОБА_3, а також
відповідач ОСОБА_2 у серпні 2006 року
звернулись до неї, як до секретаря
виконкому Молодинчецької сільської
ради, із проханням переоформити право
власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, який мав статус колгоспного
двору, на відповідача ОСОБА_2 у зв"язку
із тим, що позивач та її покійний
чоловік відмовляються від належних їм
часток у майні колгоспного двору.
Після цього позивач, її покійний
чоловік та відповідач написали
відповідні заяви, на підставі яких
виконкомом сільської ради було
прийнято оскаржуване рішення, яким
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 області було переоформленео в
цілому на відповідача ОСОБА_2 та
останньому видано свідоцтво про право
власності на вказаний будинок. Вважає,
що спірне рішення прийнято виконкомом
сільської ради правомірно, поскільки
відповідач керувався делегованими
повноваженнями щодо реєстрації права
власності на нерухоме майно,
передбаченими в Законі України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Ці ж обставини суду ствердили
представник відповідача - виконавчого
комітету Молодинчецької сільської
ради сільський голова ОСОБА_8 та
свідок ОСОБА_9, який в період 2002-2010 р.р.
очолював дану раду та виконком.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
проти позову заперечив, покликаючись
на те, що позивач ОСОБА_7, яка є
його матір"ю, та покійний батько
ОСОБА_3 в 2006 році добровільно
переоформили на нього право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1, що мав
статус "колгоспного двору", у сільській
раді у присутності секретаря виконкому
ОСОБА_6 написали заяви про відмову від
своїх часток у майні колгоспного
двору, а він написав заяву про
офомлення права власності на будинок
в цілому на себе. На підставі вказаних
заяв виконкомом Молодинчецької
сільської ради було прийняте
оскаржуване рішення. Заперечує доводи
позивача про те, що він не приймався в
члени колгоспного двору та не брав
участі своєю працею і коштами у
веденні спільного колгоспного двору,
так як весь час був зареєстрований у
вказаному колгоспному дворі і нікуди з
даного господарства не виписувався -
ні на 30.06.1990 року, ні на момент
прийняття оскаржуваного рішення.

Представник відповідача ОСОБА_2
відповідно до договору про надання
правової допомоги - адвокат ОСОБА_10
підтримав доводи відповідача ОСОБА_2
та подав заяву про застосування
строку позовної давності щодо
позовних вимог позивача.

Заслухавши пояснення сторін,
показання свідків та дослідивши
матеріали справи, суд прийшов до
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірне
будинковолодіння, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 відносилося до
суспільної групи "колгоспний двір" і
останніми членами такого згідно
погосподарських книг були ОСОБА_11, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1., її дочка позивач
ОСОБА_1, покійний чоловік ОСОБА_3, та
відповідач ОСОБА_2.

Оспорюваним рішенням виконавчого
комітету Молодинчецької сільської
ради Жидачівського району Львівської
області №19 від 15.08.2006 року,
переоформлено за відповідачем право
власності на вищевказаний житловий
будинок в цілому.

Підставою для прийняття такого рішення
були заява відповідача ОСОБА_2 та
заяви про відмову від своїх часток у
майні колгоспного двору в користь
сина-відповідача, позивачки ОСОБА_1 та
її покійного чоловіка ОСОБА_3,
як членів колгоспного двору.

В подальшому відповідачем набуто право
власності на спірне будинковолодіння
шляхом отримання свідоцтва про право
власності на нерухоме майно.

При вирішенні даного спору суд вважає
за необхідне керуватися нормами
законодавства, що регулювали власність
колгоспного двору.

Як роз"яснено у п.6 постанови пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності" від
22.12.1995р. №20, що положення статей 17,18
Закону "Про власність" щодо спільної
сумісної власності поширюються на
правовідносини, які виникли після
введення в дію цього Закону (з 15 квітня
1991 року). До правовідносин, що виникли
раніше, застосовується діюче на той
час законодавство.

Зокрема, спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, ще регулювали власність цього
двору, а саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що
втратили це право, вважаються
працездатні члени двору, які не менше
трьох років підряд до цієї дати не
брали участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору
(в цей строк не включається час
перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в
учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору
може бути зменшено або відмовлено у
її виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права
на частку в його майні, вона
визначається виходячи з того майна
двору, яке було на час їх вибуття і яке
збереглося.

Відповідач ОСОБА_2 проживав у
с.Черемхів Жидачівського району
Львівської області разом із своїми
батьками та брав участь своєю працею
та коштами в господарстві двору, що
підтверджується записвми у
погосподарських книгах.

З огляду на наведені обставини суд не
приймає до уваги доводів позивача у
позовній заяві про те, що відповідач не
вів спільного господарства з матір'ю.

Отже, суд приходить до висновку, що
відповідач ОСОБА_2 до 15 квітня 1991 року
не втратив права на частку в майні
колгоспного двору і відповідно мав
право на частку нарівні з позивачем -
матір'ю ОСОБА_1 та покійним батьком
ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_11, яка заповіла
йому земельний пай.

Що стосується відмови ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 свого права на частку у майні
колгоспного двору, то суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідачем оформлено право
власності на підставі спірного рішення
у 2006 році, тобто під час дії ЦК України,
стаття 328 якого передбачає, що право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 30 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" в редакції,
що діяла до 11.02.2010 року, передбачено, що
до повноважень виконавчих органів
сільських, селищних та міських рад
належить облік та реєстрація об'єктів
нерухомого майна незалежно від форм
власності.

Законодавством не заборонена відмова
особи від реалізації свого права
власності, зокрема від права на частку
у майні колгоспного двору, і позивач
таких норм права не навела, а тому такі
її доводи є необґрунтованими.

Суд вважає, що написання позивачем
ОСОБА_1 та її покійним чоловіком ОСОБА_3
таких заяв-відмов не тільки не
заборонено законодавством, але й
відповідає нормам Цивільного кодексу
України та загальним засадам
законодавства.

Так, відповідно до ч.3 ст.269 ЦК України
фізична особа не може відмовитися лише
від особистих немайнових прав, а також
не може бути позбавлена цих прав.

Згідно з ст.316 ЦК України («Поняття
права власності») правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.319 ЦК України
(«Здійснення права власності») власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Отже, виключно волею (правом) ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, незалежно від волі інших осіб,
на власний розсуд, було вирішувати чи
бажає вона зареєструвати своє право
власності на частку у колгоспному
дворі чи ні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та їх
покійний чоловік ОСОБА_3 за життя
добровільно відмовилися від своїх
часток у майні колгоспного двору в
користь сина - відповідача ОСОБА_2,
оформивши відповідні заяви-відмови.

Позивач заперечувала вищевказаний
факт, проте не надала суду доказів, які
б такий спростовували.

У свою чергу доводи відповідача на
підтвердження вищевказаного факту
знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні, зокрема показаннями ОСОБА_6,
ОСОБА_8 та ОСОБА_12.

За вказаних обставин, суд вважає, що у
задоволені позовних вимог слід
відмовити у зв"язку із їх
безпідставністю.

Суд вважає, що немає підстав для
відмови у позові у зв'язку з спливом
позовної давності та вирішує спір по
суті позовних вимог, оскільки не
вважає, що позивачем було пропущено
строк позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10,11,60,212,214-215 ЦПК України, ст.ст.120, 123
ЦК УРСР (1963р.), ст.ст.316,319,328 ЦК України,
ст.30 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", Постановою
Верховного Суду України №20 від 22.12.1995р.
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності", суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Молодинчецької
сільської ради Жидачівського району
Львівської області, ОСОБА_2 про
визнання незаконним рішення №19 від
15.08.2006 року виконавчого комітету "Про
переоформлення права власності на
житловий будинок" відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
через Жидачівський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили протягом
десяти днів з дня його проголошення,
якщо не буде подана апеляційна скарга.
У випадку подачі апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Головуючий-суддя_________________________________________