АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5722/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Трофимова Н. А. Доповідач -
Дерев'янко О.Г.Категорія 46
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати по
цивільним справам Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - Дерев'янка О.Г.

суддів - Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Філіній Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

по апеляційній скарзі ОСОБА_2

на заочне рішення
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області від 28 квітня
2014 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка дії в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, треті
особи: відділ міграції та реєстрації
фізичних осіб Головного управління
Департаменту міграційної служби
України в Дніпропетровської області,
Служба у справах дітей
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області про
визнання особи втратившою право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
відповідачки ОСОБА_3 із позовом про
визнання такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстрації, та згідно
уточнених позовних вимог звернувся із
позовом і до неповнолітньої ОСОБА_4,
зазначивши те, що йому на праві
власності належить будинок АДРЕСА_1.
Відповідачка ОСОБА_3 є колишньою
дружиною його сина, шлюб між ними
розірвано. Від шлюбу мають доньку
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачі не
проживають в будинку, тому позивач на
підставі ст..ст. 391, 383 ч. 2 ст. 405 ЦК
України просив усунути йому перешкоди
у користуванні житловим приміщенням
шляхом визнання відповідачів такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням, зняти їх з
реєстраційного обліку.

Рішенням Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 28 квітня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням в будинку
АДРЕСА_1. В іншій частині позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на
те, що рішення постановлено з
порушенням норм матеріального права,
тому просить рішення суду в частині
відмовлених позовних вимог скасувати,
постановити нове рішення, яким позов
задовольнити, визнати неповнолітню
ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням в
його будинку.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі договору купівлі-продажу
від 19.07.2000 року ОСОБА_2 на праві
власності належить будинок АДРЕСА_1.
(а.с.10)

Відповідно до наявних в матеріалах
справи документів, а саме свідоцтва про
укладення шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували у шлюбі з 10.11.1998 року. Від
шлюбу мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
В матеріалах справи рішення суду про
розірвання шлюбу відсутнє, як і
відсутні данні про розірвання шлюбу у
ксерокопіях паспортів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, проте сторони не спростовують
цього факту. (а.с.20)

Відповідно до домової книжки
прописаних в будинку АДРЕСА_1,
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_1) зареєстровані у будинку
з 30.01.2001 року. (а.с.6)

Згідно до рішення комісії з питань
захисту прав дитини при
Верхньодніпровській
райдержадміністрації від 19.12.2013 року №
101 вбачається, що комісією встановлено
відсутність житла у відповідачів та
порушення позивачем прав
неповнолітньої ОСОБА_4 (а.с.58)

Згідно до вимог ст.. 317 ЦК України
власникові належить право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Частиною першої ст.. 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Частиною
третьою цієї статті передбачено, що
усім власникам, забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

Відповідно до вимог частини 2 статті 405
ЦК України, на яку посилається позивач
у позові, член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково,
та визнаючи відповідачку ОСОБА_3 такою,
що втратила право користування
належним йому житловим приміщенням,
судом встановлено, що відповідачка
ОСОБА_3 разом з чоловіком та дочкою
проживала в будинку, а з 04.10.2012 року вона
не проживає у будинку.

Суд першої інстанції не врахував, що з
моменту подачі позову, а це 02.07.2013 року
за яким судом першої інстанції
відкрито провадження, один рік не
минув, тому ч. 2 ст. 405 ЦК України як
правова норма не є підставою для
задоволення пред'явленого позову.
Данні про те, коли саме надійшли
уточнення позовних вимог, за яких
позивачем уточнено позов, матеріали
справи не містять.

Позивач як на матеріально-правову
підставу свого позову посилався також
на ст. 391 ЦК України, згідно якої власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Позов про усунення перешкод у
здійсненні права власності є
негаторним.

Відповідно до діючого законодавства не
вимагається, щоб перешкоди до
здійснення права користування й
розпорядження були результатом винних
дій відповідача чи спричиняли збитки,
достатньо, щоб такі дії (бездіяльність)
об'єктивно порушували права власника і
були протиправними.

Предмет негаторного позову
становитиме вимога володіючого майном
власника до осіб про усунення порушень
його права власності, що перешкоджають
йому належним чином користуватися,
розпоряджатися цим майном тим чи іншим
способом.

Підставою негаторного позову слугують
посилання позивача на належне йому
право користування і розпорядження
майном, а також факти, що підтверджують
дії відповідача у створенні позивачеві
перешкод щодо здійснення ним цих
правомочностей. При цьому необхідно
встановити факт об'єктивно існуючих
перешкод у здійсненні власником своїх
правомочностей. Таким чином, право
власності як абсолютне право має
захищатися лише при доведенні самого
факту порушення.

В матеріалах справи відсутні данні
щодо наявності таких перешкод з боку
відповідачів. Судом таких висновків
також не наведено.

Відповідно до вимог ст.. 156 ЖК України
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом із ним
у будинку (квартирі), що йому належать
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку належать особи, зазначені в ч.2
ст. 64 ЖК України, тобто дружина
власника, їх діти і батьки, а також інші
особи.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачі ОСОБА_3 та неповнолітня
ОСОБА_4 зі згоди власника житла ОСОБА_2
прописані у домоволодінні АДРЕСА_1 з
січня 2001 року, тобто відповідачі
вселилися до спірного будинку в
установленому законом порядку і набули
прав і обов'язків, передбачених статтею
156 ЖК України. (а.с.6)

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені статтею 157 ЖК
України та частиною першою статті 116 ЖК
України.

Виселення згідно із частиною першою
статті 116 ЖК України може мати місце,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу власника або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Вирішуючи спір на підставі ст.. 391 ЦК
України, судом не враховано, що будинок
є житлом, а позбавлення житла можливе
на підставі вимог закону, який регулює
житлові правовідносини.

Крім того, за змістом, рішення суду
повинно бути мотивовано із зазначенням
встановлених судом обставин, які мають
значення для справи, їх юридичної
оцінки, а також визначених відповідно
до них правовідносин.

У рішенні суду необхідно наводити
мотиви, з яких суд вважає встановленою
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувались вимоги та
заперечення, чи були порушені, не
визначені або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду, із зазначенням норм
закону, на підставі яких вирішено
справу, з аргументацією своїх
висновків щодо прийняття рішення.

Судом першої інстанції не наведено
підстав порушення відповідачкою
ОСОБА_3 норм Житлового кодексу України.

Отже, судом не з'ясовано, які правові
норми підлягають застосуванню до
спірних правовідносин, не повно
з'ясовано обставини справи, не надано
їм оцінки.

Що стосується позовних вимог про
усунення перешкод шляхом зняття
відповідачів з реєстрації, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що ці вимоги не ґрунтується на вимогах
Закону, а тому задоволеними бути не
можуть, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 2
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» реєстрація місця
проживання чи місця перебування особи
або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі остаточного
рішення суду (про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
користування житловим приміщенням).

Суд першої інстанції обґрунтовано не
прийняв до уваги посилання позивача на
норми Закону «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні» та відмовив у задоволенні цих
вимог.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає необхідним, рішення суду першої
інстанції скасувати в цілому,
постановити нове рішення, яким ОСОБА_2 у
задоволенні позову - відмовити.

Керуючись ст.ст. 209,218, 303, 307, 309,316
ЦПК України, колегія суддів , -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 28 квітня 2014 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким ОСОБА_2 у
задоволенні позову до ОСОБА_3, яка дії в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
відмовити.

Рішення набуває законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :