УХВАЛА

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Широківської районної державної
адміністрації Дніпропетровської
області, третя особа - Широківська
державна нотаріальна контора
Дніпропетровської області, про
визнання права на постійне
користування земельною ділянкою в
порядку спадкування за заповітом за
касаційною скаргою першого заступника
прокурора Дніпропетровської області
на рішення Широківського районного
суду Дніпропетровської області від 27
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4,
якому за життя належало право
користування земельною ділянкою,
розміром 1,8794 га, розташованою на
території Червоненської сільської
ради Широківського району
Дніпропетровської області на підставі
державного акту на право постійного
користування землею від 18 грудня 2001
року. Вона є спадкоємцем майна ОСОБА_4
за заповітом, фактично прийняла
спадщину, проте оформити право
користування земельною ділянкою їй
нотаріус відмовив і не включив указане
майно до загальної спадкової маси.

Ураховуючи викладене, позивачка
просила суд визнати за нею у порядку
спадкування за заповітом право на
постійне користування указаною
земельною ділянкою.

Рішенням Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 27
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23
вересня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 у порядку
спадкування за заповітом право на
постійне користування земельною
ділянкою, розміром 1,8794 га, розташованої
на території Червоненської сільської
ради Широківського району
Дніпропетровської області, яке на
підставі державного акту на право
постійного користування землею серія
ІІІ-ДП № 026453 належало ОСОБА_4, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі перший заступник
прокурора Дніпропетровської області,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що чинними законодавством,
зокрема ст. 1225 ЦК України, передбачена
можливість успадкування права
постійного користування земельною
ділянкою. При цьому послались на те, що
померлий набув права користування
земельною ділянкою для ведення
особистого підсобного господарства
відповідно до діючого на час прийняття
рішення законодавства, а саме ст. 7 ЗК
України в редакції 1990 року, а смерть
користувача земельної ділянки не є
підставою припинення такого права для
його спадкоємців.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, право власності
та право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України
громадяни та юридичні особи України, а
також територіальні громади та держава
мають право набувати у власність
земельні ділянки на підставі міни,
ренти, дарування, успадкування та інших
цивільно-правових угод. Укладення
таких угод здійснюється відповідно до
ЦК України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п. 10
постанови від 30 травня 2008 року
№ 7 "Про судову практику у справах про
спадкування" роз'яснив судам, що
відповідно до ст. 1225 ЦК України право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців за
загальними правилами спадкування (зі
збереженням її цільового призначення)
при підтвердженні цього права
спадкодавця державним актом на право
власності на землю або іншим
правовстановлюючим документом. У
порядку спадкування можуть
передаватися також право користування
земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис), право користування чужою
земельною ділянкою для забудови
(суперфіцій), право користування чужим
майном (сервітут).

Згідно ч. 1 ст. 407 ЦК України право
користування чужою земельною ділянкою
встановлюється договором між
власником земельної ділянки і особою,
яка виявила бажання користуватися цією
земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України у
редакції, що діяла на час відкриття
спадщини, та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право
користування чужою земельною ділянкою
для сільськогосподарських потреб
(емфітевзис) може відчужуватися і
передаватися у порядку спадкування.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер
ОСОБА_4, якому за життя належало право
користування земельною ділянкою,
розміром 1,8794 га, розташованою на
території Червоненської сільської
ради Широківського району
Дніпропетровської області на підставі
державного акту на право постійного
користування землею від 18 грудня 2001
року. ОСОБА_4 19 жовтня 2007 року склав
заповіт, яким все своє майно заповів
ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України
визначено, що доказування
(а, отже, і рішення суду) не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заперечення проти
задоволення позову, відповідач
посилався на те, що право користування
земельною ділянкою державної
власності, що виникло у особи на
підставі державного акта на право
користування не водить до складу
спадщини і припинилося зі смертю особи,
якій належало таке право.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону уваги не звернули; доводів
сторін як на підтвердження, так і на
заперечення позову належним чином не
перевірили; фактичних обставин не
встановили, та дійшли передчасного
висновку про задоволення позову, який
ґрунтуються на припущеннях, що
заборонено (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Посилання судів на те, що ст. 1225 ЦК
України, передбачена можливість
успадкування права постійного
користування земельною ділянкою і таке
право позивачкою було успадковане, не
узгоджується з наведеними вимогами
чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст.
407 ЦК України та ч. 5 ст. 1021 ЗК України,
якими передбачено лише договірний
порядок установлення емфітевзису та не
передбачено судового порядку його
встановлення.

Наявність чи відсутність такого
договору судами не встановлена.

Ураховуючи що суди не встановили
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи, їх
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності та
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника
прокурора Дніпропетровської області
задовольнити частково.

Рішення Широківського районного суду
Дніпропетровської області від
27 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 вересня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко