АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Шум Л.М.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Колотілову О.О.

за участю осіб:
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, як подружжя
без реєстрації шлюбу, визнання майна
спільним сумісним та поділ спільного
майна;

за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Святошинського
районного суду м.Києва від 05 листопада
2014 року

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 05 листопада 2014 року
позов ОСОБА_5 задоволено. Встановлено
факт проживання з травня 2009 р. по 07.06.2012
р. однією сім'єю, як подружжя без
реєстрації шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Визнано спільною
сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6
приміщення (з №1 по №11 (групи приміщень
№6) (в літері А), загальною площею 233,5
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та автомобіль LEXUS RX450h, д.н.з.
НОМЕР_1, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2.
В порядку поділу спільного сумісного
майна визнано за ОСОБА_5 право
власності на 2/3 частини приміщення від
його загальної площі 233,5 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (з №1 по
№11 (групи приміщень №6) (в літері А).
Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3
частини приміщення від його загальної
площі 233,5 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (з №1 по №11 (групи
приміщень №6) (в літері А). Визнано за
ОСОБА_6 право власності на автомобіль
LEXUSRX450h, д.н.з. НОМЕР_1, номер кузова (шасі,
рами) НОМЕР_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог. Посилались
на незаконність ухваленого рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначила, що судом першої
інстанції не було з'ясовано обставин
щодо наявності у неї та ОСОБА_5
спільного господарства, спільного
побуту та спільного бюджету в період
часу, коли нею було придбано оспорюване
майно, не з'ясовано з якого часу вона та
ОСОБА_5 почали спільно проживати, не
з'ясовано джерела доходів позивача.
Позивачем не надано суду доказів на
підтвердження того факту, що ОСОБА_5 з
нею в період з травня 2009 року по
вересень 2011 року, крім того, що інколи
перебували разом, були пов'язані
спільним побутом та мали взаємні права
та обов'язки.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача - ОСОБА_4
підтримав апеляційну скаргу в повному
обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Представники позивача
- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Позивач ОСОБА_5, відповідач
ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились,
про час та місце розгляду справи
повідомлялись належним чином.

Неявка сторін в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін виходячи з
наступного.

Так, за змістом ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Встановлюючи факт проживання ОСОБА_5
та ОСОБА_6 однією сім'єю без шлюбу з
травня 2009 року по 07.06.2012 року, суд
виходив з того, що в судовому засіданні
зазначений факт знайшов своє
підтвердження, а відповідач не надала
належних та допустимих доказів, які б
цей факт спростовували.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно встановлено факт
проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 однією
сім'єю без шлюбу, тобто встановлено
наявність у відносинах, що склались між
ними всіх зазначених у ст. 3 СК України
рис сім'ї, тобто факт спільного
проживання, наявність спільного побуту
та взаємних прав та обов'язків.

Факт спільного проживання та наявність
спільного побуту підтверджується
показаннями свідків та письмовими
доказами, наявність взаємних прав та
обов'язків підтверджується придбанням
спільного майна.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 21.12.2007 р. №
11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», при
застосуванні статті № 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно врахувати,
що правило зазначеної норми
поширюється на випадки, коли чоловік та
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі і між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

У відповідності до вищезазначеної
норми, судом вірно не прийнято до уваги
посилання представника відповідача на
проживання в цей період однією сім'єю
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки встановлено
перебування ОСОБА_7 у офіційно
зареєстрованому шлюбі з громадянкою
Німеччини. Крім того, відносини ОСОБА_6
з ОСОБА_9 не виключають її проживання
однією сім'єю з ОСОБА_5 без шлюбу. Крім
того, відповідно до письмових
заперечень на позовну заяву (а.с.60-65)
представник відповідачки зазначає, що
ОСОБА_6 підтримувала близькі стосунки з
ОСОБА_9 до кінця грудня 2010 року. Але,
влітку 2010 року (тобто під час стосунків
з ОСОБА_9.) вона познайомилась з ОСОБА_12,
з яким у них також зав'язались тісні
стосунки які тривали до серпня 2011 року.
Таким чином, відповідно до цих
пояснень, ОСОБА_6 підтримувала близькі
стосунки одночасно, як з ОСОБА_5, так з
ОСОБА_9 і ОСОБА_12. Зазначається в
запереченнях, що з травня 2009 року
відповідач приїздила до квартири
ОСОБА_5, де інколи залишалась на ніч,
готувала разом зі своєю
домогосподаркою їжу для гостей ОСОБА_5,
інколи зустрічала гостей, оскільки
позивач хотів показати друзям, що вони
є парою. Таким чином, відповідач сама
визнає, що друзі та родичі позивача
вважали їх парою, яка перебуває у
фактичних шлюбних відносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'ю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення глави 8 СК
України.

Основою майнових відносин подружжя є
положення про те, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
СК України).

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Встановлено, що 11.08.2009 року, на підставі
договору купівлі-продажу, придбано у
власність ОСОБА_6 нежилі приміщення (з
№1 по №11 (групи приміщень №6) (в літері
А), загальною площею 233,5 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На
підставі письмових доказів, а саме
розписки від 07.08.2009 року та рішення
Деснянського районного суду міста
Києва від 24.09.2014 року у цивільній справі
№ 754/13121/14-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5
про стягнення заборгованості вірно
встановлено придбання даних приміщень
за отримані ОСОБА_5 від ОСОБА_11 у борг
кошти. Зазначені обставини підтвердив
і свідок ОСОБА_11

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу № 5410/11/10 від
23.11.2010 р. придбано транспортний засію
автомобіль LEXUS RX450h, д.н.з. НОМЕР_1, номер
кузова (шасі, рами) НОМЕР_2.

Відповідач не надала суду належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
придбання нею зазначеного нежилого
приміщення та автомобіля за власні
кошти. ЇЇ посилання на те, що вона є
фізичною особою - підприємцем та
отримує доходи не свідчать про те, що
вона за власні кошти придбала вказане
майно, оскільки ОСОБА_6 не надала суду
доказів, які б свідчили про те, що її
доходи (як ФО-П) дозволяли їй придбати
за власні кошти спірне майно.
Посилання ОСОБА_6 на те, що частка
грошей їй була подарована дідусем не
підтверджені також належними доказами,
оскільки відповідно до вимог закону
договір дарування підлягає
нотаріальному посвідченню, такого
договору дарування суду надано не було.
За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
зазначене майно є спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України,
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором

Факт рівноцінності поділу майна саме
таким чином, відповідачем не
заперечувався, а тому суд вірно прийняв
до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 СК
України, неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними, та
поділив майно порівну, беручи до уваги
його вартість, яка, також,
відповідачами не заперечувалась.

Таким чином, рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 05.11.2014 року,
в частині встановлення факту
проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 з травня 2009 р. по 07.06.2012 р. та
поділу спільного майна є законним та
обґрунтованим.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
вони посилаються - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують наведеного вище і
підлягають відхиленню.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційних скаргах, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м.Києва від 05 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: