УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Леванчука А.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті
особи: Орджонікідзевський районний
відділ Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області, Орган опіки та
піклування районної адміністрації
міської ради по Орджонікідзевському
районі Запорізької міської ради,
ОСОБА_9, про усунення перешкод у
користуванні квартирою, зняття з
реєстрації, виселення з квартири без
надання іншого житла, вселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 18 березня 2014 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області від 12 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив усунути
перешкоди у користуванні належною йому
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 без надання іншого житлового
приміщення та зняти їх з реєстрації,
вселити його у спірну квартиру.

На обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на ті обставини, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_10,
після смерті якого відкрилася спадщина
на спірну квартиру та 6 лютого 2013 року
він отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом, однак у квартирі
проживають та зареєстровані
відповідачі, які не є членами його
сім'ї, та перешкоджають йому
користуватися належним йому майном,
відмовляються добровільно звільнити
квартиру, чим порушують його права як
власника, просив задовольнити позов.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 18
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області від 12 травня 2014
року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири та
скасовано їх та ОСОБА_4 реєстрацію у
спірній квартирі.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
в частині відмови у задоволенні позову
про усунення перешкод у здійсненні
права власності на квартиру шляхом
виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та зняття їх
з реєстрації та вселення позивача та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити ці позовні вимоги,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

В іншій частині судові рішення не
оскаржені, тому правильність
застосування судами першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
в касаційному порядку не перевіряється
(ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 не є членами сім'ї власника
квартири, а їх проживання та реєстрація
у спірній квартирі порушують його
права, що є підставою для їх виселення
та зняття з реєстраційного обліку.

Разом із тим підстав для виселення
ОСОБА_4 немає, оскільки він добровільно
виселився з квартири та не проживає у
ній, а ОСОБА_5 з малолітнім сином ОСОБА_8
вселялись у квартиру як члени сім'ї
колишнього власника та у зв'язку з їх
виселенням будуть порушені житлові
права малолітнього сина.

Позивач не надав доказів того, що
відповідачі чинять йому перешкоди у
користуванні власністю, тому підстави
для його вселення у квартиру відсутні.

Проте погодитися з такими рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій
в частині відмови у задоволенні позову
про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та
вселення позивача не можна на таких
підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_10, що підтверджується
свідоцтвом про право на спадщину від 6
лютого 2013 року.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з
повнолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7
вселилися у спірну квартиру та
зареєструвалися у ній за згодою її
попереднього власника.

З 2004 року ОСОБА_4 у квартирі не проживає,
однак у ній зареєстрований.

На даний час у квартирі проживають та
зареєстровані ОСОБА_5 з повнолітніми
дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також
малолітнім ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з довідкою МКП «Основаніє» від
10 січня 2014 року № 1 у квартирі
зареєстровані позивач ОСОБА_3, ОСОБА_9
та відповідачі.

Відповідно до ст. ст. 317, 383, 391 ЦК
України, ст. 150 ЖК Української РСР
власник майна має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, вимагати усунення перешкод
у здійсненні ним права користування та
розпорядження майном, використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову про виселення
відповідачки з малолітнім сином, суд
першої інстанції не врахував цих вимог
та, зробивши висновок про те, що ОСОБА_5
та її син не можуть бути виселені,
оскільки вони вселились у квартиру як
члени сім'ї колишнього власника та
мають право користуватися цим житлом,
не перевірив, чи зберігається за ними
таке право після смерті власника та
переходу права власності до іншої
особи та чи не порушує це прав позивача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні
позову про вселення позивача, суд не
перевірив його доводів та не з'ясував,
у чому полягають перешкоди у
користуванні належним йому майном, чи
порушені права позивача проживанням у
квартирі відповідачів та чи підлягають
вони захисту, не надав цим обставинам
відповідної оцінки, ухвалив передчасне
рішення з порушенням норм
процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, не перевірив законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції щодо цих обставин та залишив
його без змін.

Невиконання судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, що є підставою для
скасування ухвалених судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції як передбачено
ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу
потрібно задовольнити, рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 18 березня 2014 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області від 12 травня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_8
та вселення позивача скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково, рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 18
березня 2014 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області від 12 травня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_8
та вселення позивача скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.О. Леванчук