Справа № 366/2071/14-ц Головуючий у І
інстанції Ткаченко Ю.В.Провадження №
22-ц/780/6451/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

11 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іванківського районного суду
Київської області від 16 вересня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання договору дарування
удаваним в частині природи правочину,
розірвання договору довічного
утримання, визнання права власності на
жилий будинок,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У липні 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 07 лютого 2001 року між позивачем
та відповідачем було укладено
нотаріальний договір дарування. Однак
насправді, укладаючи зазначений
договір, за усною домовленістю сторони
передбачали, що за отримання у
власність будинку відповідач
зобов'язана надавати позивачеві
допомогу та доглядати за ним, оскільки
на початку 2001 року стан його здоров'я
значно погіршився, а правом
розпоряджатися будинком зможе
скористатися лише після смерті
позивача. Оскільки останні роки
відповідачка не допомагає позивачу по
господарству, хоча він такої допомоги
дуже потребує, оскільки хворий, погано
бачить. А на початку 2014 року, не
дочекавшись смерті батька, відповідач
заявила останньому, що вона, як власник
будинку, має намір його продати. І, в
зв'язку з тим, що їхня домовленість щодо
догляду та допомоги позивачеві взамін
на спірний будинок була оформлена
шляхом укладання договору дарування, а
не договору довічного утримання, вона
не зобов'язана його доглядати і у
будь-який момент має право вигнати
позивача з будинку.

Просив визнати договір дарування
удаваним в частині природи правочину,
укладеним з метою приховати договір
довічного утримання, тому просив
вказану угоду визнати недійсною з
підстав, передбачених ст. 58 ЦК УРСР,
розірвати договір довічного утримання
та визнати за ним право власності на
жилий будинок.

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 16 вересня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати та ухвалити нове, яким
позов задовольнити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів ті обставини, на які
посилався як на підставу свого позову.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
07 лютого 2001 року приватним нотаріусом
ОСОБА_3 було посвідчено договір
дарування, відповідно до якого ОСОБА_1
подарував ОСОБА_2 належний йому на
праві приватної власності будинок за
адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 прийняла
подарований будинок.

Відповідно до п. 7 даного договору
сторони стверджували, що договір не
носить характеру мнимої та удаваної
угоди.

Відповідно до державного акта на право
власності на землю серії І-КВ № 010405,
земельна ділянка загальною площею 0,2849
га за адресою: АДРЕСА_1 передана у
приватну власність ОСОБА_1 для ведення
підсобного господарства, будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель відповідно до
рішення виконкому Кухарської
сільської ради від 14.12.1999 року № 45.

Згідно з вимогами ст. 243 ЦК Української
РСР в редакції 1963 року, який діяв на
момент укладання договору, за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.
Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР за
договором довічного утримання одна
сторона, що є непрацездатною особою за
віком або станом здоров'я (відчужувач),
передає у власність другій стороні
(набувачеві майна) будинок або частину
його, взамін чого набувач майна
зобов'язується надавати відчужувачеві
довічно матеріальне забезпечення в
натурі у вигляді житла, харчування,
догляду і необхідної допомоги.

Статтею 153 ЦК Української РСР, що діяла
в період спірних відносин, встановлено,
що договір вважається укладеним, коли
між сторонами в потрібній, у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах. Істотними є ті умови,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди. Частиною 2 ст. 58 ЦК Української
РСР визначено, якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі. Тобто, за удаваним
правочином обидві сторони свідомо, з
певною метою, документально оформлюють
правочин, але насправді між ними
встановлюються інші правовідносини.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків
встановлених статтею 61 цього кодексу.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб які беруть участь у справі виникає
спір.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

На позивача покладений обов'язок
довести в суді ті обставини, на які він
посилається в своїй позовній заяві із
врахуванням підстав і предмету позову.
Тобто, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК
України - позивач повинен був довести
за допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст.ст.
57- 59 ЦПК України, зазначені ним
обставини.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що позивач та відповідач при
укладенні договорів дарування діяли
свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків, і
приховують іншу волю учасників угоди,
зокрема на укладення договору
довічного утримання.

Позивачем не доведено, що на момент
укладання договору обидві сторони, а не
лише позивач, свідомо оформили договір
дарування, при цьому маючи на увазі
правовідносини, що виникають із
договору довічного утримання. Про це
свідчать пояснення позивача у судовому
засіданні: «Коли дарував дочці майно,
то розраховував на те, що дочка
доглядатиме його. Коли договір
укладався, дочці було лише 18 років, вона
навчалася в інституті, і вимагати від
неї якоїсь допомоги він не міг, хоч і
потребував». За таких обставин,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
позивачем не було надано доказів того,
що сторони у справі, укладаючи
оспорюваний договір дарування, мали на
меті укласти інший правочин, а саме
договір довічного утримання.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов законного та
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову у зв'язку з
недоведеністю ОСОБА_1 своїх позовних
вимог.

Суд першої інстанції правильно не
застосував строк позовної давності до
вказаних правовідносин, оскільки для
задоволення позовних вимог немає
підстав, що є самостійною підставою для
відмови у позові (абз. 3 п. 11 Постанови
Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року "Про
судове рішення в цивільній справі").

Доводів, які б спростували законність
та обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення, апеляційна
скарга не містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно
і всебічно з'ясовані всі обставини
справи, дана належна правова оцінка
доказам, висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, а
ухвалене рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
то підстави для його скасування
відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 312, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Іванківського районного суду
Київської області від 16 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: