У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М.,Парінової І.К.,
Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до
житлово-комунального підприємства
«Паркове» про визнання права власності
на гараж, за касаційною скаргою
заступника прокурора Рівненської
області на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
29 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 01 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до
житлово-комунального підприємства
«Паркове» про визнання права власності
на гараж.

В обґрунтування позовних вимог
вказував на те, що 09 серпня 2013 року він
придбав у відповідача нерухоме майно -
гараж НОМЕР_1 площею 31,2 кв. м на АДРЕСА_1.
При укладенні договору сторонами було
досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Посилаючись на те, що до моменту
звернення у суд із даним позовом
відповідач з невідомих йому причин
ухиляється від нотаріального
посвідчення вказаного договору,
позивач просив суд задовольнити позов
та визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від 09
серпня 2013 року на підставі частини 2
статті 220 ЦК України і визнати за ним
право власності на вказане нерухоме
майно.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 29 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 01 вересня 2014 року, позов
задоволено.

Договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 09 серпня 2013 року визнано
дійсним.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
гараж НОМЕР_1, загальною площею 31,2 кв.м,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 29 жовтня 2013
року та ухвали апеляційного суду
Рівненської області від 01 вересня 2014
року і направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Судами встановлено, що відповідно до
протоколу № 1129-н конкурсної комісії
РМУТМБ «Прайс» з реалізації майна
банкрута від 09 серпня 2013 року, договору
купівлі-продажу нерухомого майна від 09
серпня 2013 року та акту
приймання-передачі нерухомого майна
від 09 серпня 2013 року позивач ОСОБА_6
придбав у ЖКП «Паркове» гараж НОМЕР_1
загальною площею 31,2 кв.м, що
розташований на АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодилися суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що сторони домовились щодо всіх
істотних умов договору купівлі-продажу
об'єкта нерухомого майна та відбулося
його виконання позивачем, а відповідач
ухиляється від нотаріального
посвідчення вказаного договору, що є
підставою для визнання договору
дійсним відповідно до частини 2 статті
220 ЦК України та визнання права
власності на вказане нерухоме майно за
позивачем.

Проте, з таким висновком судів
погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК
України у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Згідно із частиною 2 статті 220 ЦК
України, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню є укладеним з дня такого
посвідчення.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній
на час виникнення спірних
правовідносин, було встановлено, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Також, згідно з положеннями частин 1, 2
та 4 статті 182 ЦК України в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Крім того, відповідно до частини 1
статті 316 ЦК України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном належать
власникові (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положенням пункту 2.2. спірного
договору купівлі-продажу від 09 серпня
2013 року продавець (житлово-комунальне
підприємство «Паркове») стверджував,
що майно за даним договором є власністю
продавця.

Однак, судами першої та апеляційної
інстанції не встановлено і матеріали
справи не містять будь-яких
правовстановлюючих документів, які б
підтверджували право власності
житлово-комунального підприємства
«Паркове» на спірне майно - гараж
НОМЕР_1 площею 31,2 кв. м на АДРЕСА_1, та
право відповідача розпоряджатися цим
майном станом на момент укладення
спірного договору купівлі-продажу від
09 серпня 2013 року.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що при розгляді справ про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
суди повинні з'ясувати, чи підлягає
правочин обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що відповідач в судовому засіданні при
розгляді справи у суді першої
інстанції визнав позов та не
заперечував проти задоволення
позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

У справі, яка розглядається, суди
виходили із того, що спірний договір
купівлі-продажу нерухомого майна
необхідно визнати дійсним на підставі
частини 2 статті 220 ЦК України, оскільки
відповідач ухиляється від його
нотаріального посвідчення.

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення
статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
зазначене уваги не звернули, не в
повній мірі визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню,
зокрема, при розгляді справи про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним, не
з'ясували, чому цей правочин не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

При цьому, судами залишено поза увагою
вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15
ЦК України про те, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, і не
встановлено, чи дійсно порушуються
права позивача у справі, з урахуванням
відсутності заперечень
житлово-комунального підприємства
«Паркове» проти позову.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 29 жовтня 2013
року та ухвала апеляційного суду
Рівненської області від 01 вересня 2014
року підлягають скасуванню з підстав,
передбачених статтею 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Рівненської області задовольнити.

Рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 29 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 01 вересня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:В.М.
Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак С.П.
Штелик