ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5849/14-ц
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2014 р.Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Сирбул О.Ф.

при секретарі - Семенченко Я.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання коштів спільною
сумісною власністю,

встановив:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та визнання коштів
спільною сумісною власністю,
посилаючись на те, що перебував у шлюбі
з відповідачем з 03 червня 2001 року. Від
шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. 05
травня 2009 року шлюб було розірвано.
Проте після розірвання шлюбу з
відповідачем продовжували проживати
однією сім'єю, вести спільне
господарство, залишилися пов'язані
спільним побутом, проживають в одній
квартирі та мали взаємні права та
обов'язки. Крім того безспірним фактом
проживання однією є те, що більше ніж
через рік після офіційного розірвання
шлюбу, продовжували фактично
підтримувати сімейні стосунки та
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася друга дитина -
ОСОБА_5. Під час шлюбу подружжям було
укладено інвестиційний договір про
участь у фінансуванні будівництва
житла з метою отримання у власність
трьох кімнатної квартири, після
офіційного розірвання шлюбу
продовжували виконувати взяті на себе
кредитні зобов'язання, так тривало до
літа 2013 року, проте 20 червня 2013 року
відповідач по справі за спільні кошти
сплатила одноразовим платежем всю суму
залишку по кредитному договору та
подала до суду позовну заяву про
стягнення з нього аліментів на
утримання спільного сина, хоч останній
і так займався утриманням дітей. Так,
фактичні сімейні стосунки, що тривали
після офіційного розірвання шлюбу
припинилися після того як відповідачка
почала вирішувати спірні питання
шляхом пред'явлення позовів до суду.

В останній редакції позовної заяви
просив встановити факт проживання
однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після
офіційного розірвання шлюбу, а саме за
період з 05 травня 2009 року по 30 червня 2013
року; визнати грошові кошти сплачені по
кредитному договору № 320/1 від 13.05.2002 р.
останнім платежем у розмірі 42 419,39 грн.,
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_3; визнати автомобіль марки VOLKSWAGEN,
модель PASSAT, 2007 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1, що 10 грудня 2011 року
зареєстрований за ОСОБА_3, об'єктом
права спільної суміснної власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_3; судові витрати
стягнути з відповідача на користь
позивача.

В ході розгляду справи представник
позивача звернувся до суду із заявою
про залишення без розгляду позову в
частині вимог про стягнення грошових
коштів у розмірі 117 500,00 грн. за 1/2
частину автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель
PASSAT, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_2, про що 21 листопада 2014
року постановлено відповідну ухвалу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримали з зазначених підстав у
позові та просили задовольнити їх в
повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
та її представник ОСОБА_7 позовні
вимоги не визнали, просили у
задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, вивчивши матеріали
справи, судом встановлені наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що 03 червня 2001 року
ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3.

Сторони мають двох синів - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.
10-11).

05 травня 2009 року шлюб між сторонами
розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 12).

11 лютого 2002 року між Державною
госпрозрахунковою організацією
«Житло-інвест» та ОСОБА_3 було укладено
інвестиційний договір № 295-ф,
відповідно до якого участь «Інвестора»
у фінансуванні будівництва житла з
метою отримання у власність квартири в
новозбудованому будинку шляхом
вкладання коштів у фінансування
будівництва житлового будинку АДРЕСА_4
(а.с. 16-19).

13 травня 2002 року між ОСОБА_2 та ВАТ
«Державний ощадний банк України» було
укладено кредитний договір № 320/1,
відповідно до якого позичальник
отримав кредитні кошти в сумі 100 000,00
грн., зі сплатою 13 % річник за
користування для купівлі квартири
шляхом перерахування коштів для оплати
інвестиційного договору № 295-ф від 11
лютого 2002 року (а.с. 17-20) та договір
поруки № 372 відповідно до якого
поручитель - ОСОБА_3 зобов'язується
перед кредитором відповідати за
виконання зобов'язань боржника
поверненню суми кредиту 100 000,00 грн. по
сплаті процентів за користування
кредитом та неустойки за кредитним
договором № 320/1 від 13.05.2002 р., враховуючи
всі додаткові угоди (а.с. 20).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на квартиру виданого
Головним управлінням житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації 27 листопада 2002
року квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3
на праві приватної власності (а.с. 14) та
згідно довідки Ф № 3 у вказаній
квартирі зареєстровано ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 13).

14 жовтня 2013 року рішенням Дарницького
районного суду м. Києва, залишеного без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 17 грудня 2013 року в порядку поділу
спільного майна подружжя - визнано
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та на іншу 1/2 частину
за ОСОБА_3 (а.с. 22-25).

10 грудня 2011 року придбано автомобіль
VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1, який був зареєстрований на ім'я
ОСОБА_3 (а.с. 39).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного
кодексу України якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, даними в п. 20
постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» при
застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу
України, що регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Зі змісту ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України вбачається, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, або ж із поважних причин не
проживають разом, однак пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд
сприяв всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, та в судовому
засіданні за клопотанням сторін було
допитано свідків.

Так, свідок ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3
повідомив суд, що він друг ОСОБА_2 Про
те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 колишні
подружжя, він дізнався десь два тижня
тому. Родину знав десь 10-12 років.
Звичайна сім'я, виховують дітей разом. В
родинні ОСОБА_3 не був десь 4-5 років.
Знаю, що сторони проживають разом в
одній квартирі. На телефоні дзвінки
завжди відповідала Відповідач. ОСОБА_2
завжди з повагою відносився к родині,
гуляв з дітками на площадки будинку,
разом з ОСОБА_3 ОСОБА_2 тоді не бачив.
Років п'ять назад був у сторін на день
народженні, бачив що вони були разом. В
особисті справи ніколи не втручався.

Свідок, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив
суду, що в 2007-2008 р.р. його фірма
встановлювала вікна в квартирі сторін.
В 2013 р. в квартирі ставив маскитні
сітки. Договорювався з ним ОСОБА_2.

Свідок, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомив
суду, що ОСОБА_2 його друг, з родиною
ОСОБА_2 познайомився у 2003 року. В період
з 2003 р. по 2011 р. бачив, що жили разом.
Бачив, що гуляли разом з дітьми.

Свідок, ОСОБА_12, повідомила суду, що
вона є матір'ю Відповідача. Приїжджала
на народження дитини. Дітей одягаємо
ми, даємо гроші на дітей. Позивач окрім
аліментів Відповідачу ні чого не
надавав, навіть квітки не подарував.
Після розлучення не приїжджали разом.
Саме ми батьки надавали гроші і на
лікування 20 000,00 грн. і на сплату кредиту
по квартирі, і на сплату машини 8 000,00 у.о.
Свідок, є пенсіонером, має 20 га землі,
має худобу тому і має такі гроші. Так,
ОСОБА_2 возив дітей на відпочинок,
відвозив їх, а ОСОБА_3 була з дітьми.
Після розлучення коли ОСОБА_3
приїжджала до нас не чула, щоб ОСОБА_2 їй
дзвонив. За період з 2009 р. по сьогодні
була в квартирі разів чотири.
Приїжджала на два дні, одягла ОСОБА_3 та
назад, бо ходила вона в секонді.

Свідок, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомила
суду, що вона є хрещеною матір'ю
молодшої дитини сторін. З 2002 року знає
сторін. Шлюб їх було розірвано у 2009
році. Коли народилась дитина вони
проживали спільно на одній території.
Після народження дитини їх не можна
назвати сім'єю. Свідок не знає чи
приносив Позивач їжу, бо ОСОБА_3 просила
постійно допомоги, коли Відповідача з
дитиною виписали з пологового будинку,
та вони приїхали до квартири, було
видно, що квартира не була
підготовленою до зустрічі з немовлям.
На наступний день після виписки свідок
була в квартирі, був безлад, шторки не
були повішані. Христини дитини
організували батьки Відповідача.
Ворожнечі не було, скандалів не було,
але і любов'ю це не можна було дані
стосунки охарактеризувати. Не бачила
щоб сторони виходили разом. До
розлучення сторін в квартирі була
часто, але після того як розлучились, в
квартирі були напружені стосунки та
почала з ОСОБА_3 та дитиною
зустрічатися на нейтральної території,
щоб тільки сторони пристойно себе
поводили. Повідомила, що зі слів ОСОБА_3
знає, що було скрутне фінансове
становище, не вистачало коштів на
харчування, лікування. Батьки
Відповідача надавали гроші, крупи. Під
перебування Відповідача у декретній
відпустці вона не дуже добре була
вдягнута, не приділяла собі уваги. На
початку 2013 року Відповідач прийшла до
свідка в гості та повідомила про
погашення кредиту, що вона позичила
гроші у батьків та закрила кредит.

Отже, посилання Позивача на те, що під
час фактичних шлюбних відносин у них
народилась друга спільна дитина, суд не
може покласти в рішення суду, оскільки
в пологовому будинку всі фінансові
витрати, пов'язані з народженням дитини
здійснювалися за особисті кошти
Відповідача та за участі її батьків, що
під час розгляду підтвердилось
показами свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та
позивач не спростовував даного факту.

Посилання позивача на те, що факт
спільного проживання однією сім'єю,
після офіційного розірвання шлюбу,
було підтверджено та викладено в
рішенні Дарницького районного суду м.
Києва від 14.10.2013 р., залишеного без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
17.12.2013 р. не може бути покладено в
рішення суду, оскільки мотивувальна
частина вказаних судових рішень про
поділ майна подружжя з ініціативи
ОСОБА_2, містить лише вказівку на те, що
Відповідач ОСОБА_3 не заперечує, що
Позивач користується спірною
квартирою, в тому числі після
розірвання шлюбу між сторонами. Таким
чином, Відповідач ОСОБА_3 визнала не
факт спільного проживання із ОСОБА_2
однією сім'єю, а лише факт спільного
проживання на одній з нею житловій
площі, оскільки іншого житла у
Відповідача не має та вона має двох
малолітніх дітей.

Отже, фактичне проживання ОСОБА_2 на
одній житловій площі із Відповідачем
не дає підстав вважати вказаних осіб
сім'єю, а грошові кошти кожного із них
спільною сумісною власністю.

Піклування про дітей, про що Позивач
зазначає в обґрунтування позовних
вимог, також не може бути підставою
визнання факту проживання однією
сім'єю, оскільки згідно з Сімейним
кодексом, не залежно від шлюбу, в якому
народжені діти, батьки зобов'язані
виховувати та забезпечувати дитину. У
випадку, коли один із батьків
добровільно не займається вихованням
дитини, не утримує її матеріально, то
другий із батьків, з яким проживає
дитина, має право звернутися до суду з
позовом про стягнення аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що
Позивач сплачує аліменти Відповідачу
на утримання двох дітей, що сторонами
не заперечувалось під час розгляду
справи.

Посилання Позивача на те, що він
сплачує житлово-комунальні послуги суд
не може покласти в рішення суду,
оскільки власник повинен утримувати
свою власність, це його обов'язок
безпосередньо. Відповідно до рішення
суду Позивач є власником 1/2 частки
квартири АДРЕСА_2.

Серед зазначеного переліку витрат
Позивач не зазначив витрати, які б
здійснювались ОСОБА_2 в інтересах сім'ї
чи будь-яких зобов'язань, що
стосувалися особисто ОСОБА_3, як
фактичної дружини Позивача, чим також
спростовано факт проживання з
останньою однією сім'єю.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального
кодексу України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що сторони не були
пов'язані спільним побутом, не мали
спільного бюджету, не поліпшували
умови проживання та побуту, не
піклувалися один про одного, їх
відносини не мали ознак притаманні
сім'ї. Покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 не спростовують даного
висновку.

Суд, вислухавши сторін, їх
представників, свідків, дослідивши
доказі по справі, з'ясувавши обставини
справи, приходить до висновку про
відмову у задоволені позову в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 214, 215 ЦПК
України, ст.ст. 3, 74 Сімейного кодексу
України, Пленуму Верховного Суду
України постанови від 21.12.2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про встановлення факту проживання
однією сім'єю та визнання коштів
спільною сумісною власністю -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
проголошено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя: