У х в а л а

22 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів: Мазур
Л.М., Маляренка А.В.Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_6, в інтересах
якої діє ОСОБА_7, про перегляд ухвали
судді Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

від 26 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, Іванівської
сільської ради Долинського району
Кіровоградської області, третя особа -
Долинське районне управління юстиції
Кіровоградської області, про визнання
заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, в якому зазначала, що
вона є донькою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач
своєчасно подала заяву про прийняття
спадщини за законом до приватного
нотаріуса Долинського районного
нотаріального округу ОСОБА_10, про що
заведена спадкова справа № 68 за 2012 рік.
Лише 14 серпня 2012 року до приватного
нотаріуса звернулась сестра позивача -
ОСОБА_8, з проханням видати свідоцтво
про право на спадщину на все спадкове
майно за заповітом померлого батька
ОСОБА_9, посвідченим Іванівською
сільською радою Долинського району
Кіровоградської області у 2011 року за
реєстровим № 6.

Вищезазначений заповіт позивач вважає
недійсним, так як він підписаний не її
покійним батьком, оскільки її батько за
національністю був азербайджанцем,
українською мовою ніколи не володів, її
не розумів, писати українською мовою не
вмів. Крім того, заповіт не містить
відомостей про те, на підставі якого
документа посвідчено особу заповідача.

Також позивач вважає, що зміст заповіту
не відповідає волевиявленню її
покійного батька. Померлий ОСОБА_9
задовго до смерті, близько десяти
років, взагалі майже не спілкувався з
її сестрою ОСОБА_11, через те, що сестра
ніколи не цікавилась життям батьків,
стидалася їх, коли вона зустрічалася з
ними, то постійно ображала,
принижувала, вимагала від них грошей.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просила
суд визнати заповіт недійсним.

Рішенням Долинського районного суду
Кіровоградської області

від 11 липня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 04 вересня
2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовлено.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 вересня 2014
року у справі

№ 6-37275ск14 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8,
Іванівської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області, третя особа - Долинське РУЮ
Кіровоградської області, про визнання
заповіту недійсним, у відкритті
касаційного провадження у справі за
касаційною скаргою

ОСОБА_6 на рішення Долинського
районного суду Кіровоградської
області від 11 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 04 вересня 2014 року
відмовлено.

У листопаді 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_6, в
інтересах якої діє ОСОБА_7, про перегляд
ухвали судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

від 26 вересня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судами, в
тому числі й судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального закону, зокрема ч. 1 ст. 1257
ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що, на
думку заявника, потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах, заявник
надав:

- ухвалу колегії суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 03 березня 2010 року (витяг).

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 10 листопада 2010 року (витяг).

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Із доданої до заяви ухвали колегії
суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 03
березня 2010 року (витяг) не вбачається
передбаченої ч. 1 ст. 355 ЦПК України
підстави для перегляду ухвали судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2014 року, оскільки у
зазначеному судовому рішенні предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог і фактичні обставини справи не є
тотожними у порівнянні з ухвалою, про
перегляд якої подано заяву.

Крім того, як вбачається з ухвали
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 листопада 2010 року (витяг), на
яку посилається заявник як на приклад
неоднакового застосування норм
матеріального права, вбачається, що,
скасовуючи судові рішення, суд
касаційної інстанції зазначив, що суди
належним чином не визначилися з
характером спірних правовідносин, не
дотрималися норм процесуального права,
що унеможливило встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи,
правова позиція щодо застосування норм
матеріального права касаційною
інстанцією не висловлювалась.

Наведене свідчить про те, що спір у
справі остаточно не вирішено, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції, не зазначено про
застосування норми матеріального
права для вирішення спору по суті, а
тому підстави для перегляду ухвали
колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2014 року,
встановлені п. 1 ст. 355 ЦПК, відсутні.

Із урахуванням вищевказаного колегія
суддів суду касаційної інстанції
дійшла висновку про те, що у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, Іванівської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області, третя особа - Долинське
районне управління юстиції
Кіровоградської області, про визнання
заповіту недійсним, за заявою ОСОБА_6, в
інтересах якої діє ОСОБА_7, про перегляд
ухвали судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 вересня 2014
року до провадження Верховного Суду
України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді: Л.М. Мазур
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська