УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Іваненко Ю.Г.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Черкаського районного
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору дарування,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Черкаської
області від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Черкаського районного
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору дарування,
посилаючись на те, що у 1977 році помер її
чоловік ОСОБА_7, після смерті якого вона
залишилась проживати одна.

Її двоюрідний племінник ОСОБА_4 на
початку 2011 року запропонував їй свої
послуги із забезпечення її доглядом і
харчуванням, утриманням її будинку та
присадибної ділянки.

05 серпня 2011 року між нею та ОСОБА_4 у
нотаріальній конторі було укладено
договір, тексту якого вона не читала,
вважаючи, що в ньому передбачені всі
права й обов'язки, про які вони
домовилися, тобто відповідачі будуть
до смерті її доглядати, а після її
смерті їм перейде у власність належний
їй будинок АДРЕСА_1 з прилеглою до нього
земельною ділянкою.

Після укладеного договору відповідачі
неодноразово возили її до Будищенської
сільради та до нотаріальної контори м.
Черкаси, де вона підписувала
довіреності та інші документи, а також
нею був підписаний договір дарування,
про що їй стало відомо в подальшому.
Після складання вказаних документів
відповідачі припинили з нею
спілкуватися та вона залишилась одна.

Зазначала, що, укладаючи договори, вона,
як людина похилого віку (1928 р. н.),
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, а саме: вважала, що
укладає договір довічного утримання, а
не дарування. З урахуванням наведеного
та посилаючись на приписи ст. ст. 225, 229,
230 ЦК України, просила задовольнити
позов.

Рішенням Черкаського районного суду
Черкаської області від 27 березня 2014
року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
жилого будинку АДРЕСА_1, укладений 05
серпня 2011 року між ОСОБА_3, з однієї
сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з другої
сторони.

Визнано недійсним договір дарування
земельної ділянки в АДРЕСА_1 укладений
05 серпня 2011 року між ОСОБА_3, з однієї
сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з другої
сторони.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 24 червня 2014 року зазначене
судове рішення скасовано. Ухвалено
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов частково, посилався на те, що
ОСОБА_3 при укладанні договорів
помилялася щодо їх природи, тому вони
підлягають визнанню недійсними на
підставах, визначених ст. 229 ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
позові, зазначав, що між ОСОБА_3, з
одного боку, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з
другого боку, 05 серпня 2011 року укладено
договори дарування житлового будинку
та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

З договорів дарування, укладених 05
серпня 2011 року, вбачається, що ОСОБА_3,
як даруватель, з одного боку, та ОСОБА_4,
ОСОБА_5, як обдаровані, з другого боку,
попередньо ознайомлені з вимогами
чинного законодавства щодо
недійсності правочинів, уклали договір
дарування, згідно з яким дарувальниця
передала обдарованим в рівних частинах
житловий будинок та в рівних частках
земельну ділянку.

Позивач зазначала про те, що було
укладено саме договори дарування, про
що свідчить її особистий напис «дарую»
біля поставленого нею підпису на
нотаріально посвідчених договорах
дарування, що свідчить про обізнаність
позивача щодо його волевиявлення саме
на укладення зазначених договорів.

Ураховуючи наведене, посилання
представника позивача на те, що ОСОБА_3
уклала договори дарування внаслідок
помилки, а тому вважає, що вони мають
бути визнані недійсними відповідно до
ч. 1 ст. 229 ЦК України, є неправильним,
оскільки не відповідають наведеним
вище доказам.

Проте з висновками судів попередніх
інстанцій погодитися не можна з таких
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 заявила позов на підставі ст. ст.
16, 225, 229, 230, 257, 717, 744, 747, 749 ЦК України.

Зокрема, ст. ст. 225, 229, 230 ЦК України
регулюють питання правових наслідків
вчинення правочину дієздатною
фізичною особою, яка у момент його
вчинення не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (ст. 225); правових наслідків
правочину, який вчинено під впливом
помилки (ст. 229); правових наслідків
вчинення правочину під впливом обману
(ст. 230). Тобто зазначені норми регулюють
питання, які є взаємовиключними.

На а. с. 91 міститься клопотання ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про призначення
судово-психіатричної експертизи з
огляду на те, що ОСОБА_3 як на одну з
підстав позову посилалася саме на ст. 225
ЦК України.

У судовому засіданні, яке відбулося 27
березня 2014 року, суд відмовив в
задоволенні зазначеного клопотання, на
порушення процесуального закону не
навів будь-яких мотивів.

Вирішуючи спір на підставі ст. 229 ЦК
України, суд із іншими підставами
позову не визначився, не обґрунтував,
чому дійшов саме такого висновку.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції, зазначених
недоліків не усунув, також не мотивував
свого висновку щодо вирішення позову
саме на підставі ст. 229 ЦК України.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Черкаського районного суду
Черкаської області від 27 березня 2014
року та рішення апеляційного суду
Черкаської області від 24 червня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко

Т.О. Писана