Справа №489/5022/14-ц 12.11.2014 12.11.2014 12.11.2014
Провадження № 22-ц/784/2838/14
інстанції: Тихонова Н.С.
Доповідач апеляційної інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої - Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання:
Яценко Л.В.,

за участю: представника позивача
Апуневич Н.Ю. та відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 16 вересня 2014 року по
цивільній справі за позовом

Управління Пенсійного фонду
України в Ленінському районі

м. Миколаєва

до

ОСОБА_3

про стягнення
коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року Управління
Пенсійного фонду України в Ленінському
районі м. Миколаєва звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з неї
40 457грн. 24 коп. надмірно сплаченої
пенсії по втраті годувальника.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що відповідачка
ОСОБА_3 є матір'ю двох неповнолітніх
дітей сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На підставі
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 жовтня 2000 року
відповідачці по справі призначено
пенсію по втраті годувальника на
першу дитину. В 2014 році ОСОБА_3
звернулася до позивача про призначення
їй пенсії по втраті годувальника на
другу дитину та надала свідоцтво про
смерть колишнього чоловіка, який
помер 17 вересня 2013 року.

Позивач вказує, що відповідачка
знала про місцезнаходження
ОСОБА_5,оскільки народила дитину сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якої
зазначено ОСОБА_5, та не повідомивши
про це позивача продовжувала
отримувати пенсію по втраті
годувальника на першу дитину у період з
5 травня 2009 року по 17 вересня 2013 року
незаконно.

Посилаючись на викладене
Управління Пенсійного фонду України в
Ленінському районі м. Миколаєва
просило стягнути з відповідача 40457 грн.
24 коп.

Рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16
вересня 2014 року позов задоволено.

Відповідачка подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та постановити
нове про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Апелянт посилається на те,
що суд не застосував норму
матеріального права, яка передбачає її
право на отримання пенсії по втраті
годувальника.

Колегія суддів, заслухавши
суддю доповідача, пояснення апелянта і
представника позивача, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає задоволенню з таких підстав.

Районний суд, постановляючи
рішення про задоволення позову,
виходив з того що, оскільки батьком
другої дитини позивачки сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, в свідоцтві про
народження вказано також ОСОБА_5,
якого за рішенням суду визнано
безвісно відсутнім, і його
батьківство не оспорено, то
заздалегідь до народження цієї
дитини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 року
ОСОБА_3 було відомо про місце
знаходження батька дитини, про що
остання не повідомила УПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва, а
продовжувала безпідставно отримувати
пенсію на першу дитину сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Проте з таким висновком суду
неможна погодитись, оскільки він не
відповідає обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів
справи і таке встановлено судом, що
ОСОБА_3, відповідачка по справі,
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5 (а.с. 99).

В них народилась дитина, син
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 ).

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2000 року,
чоловіка відповідачки ОСОБА_5 визнано
безвісно відсутнім (а.с.7-8).

Частиною 1 ст. 36 Закону України
від 9 липня 2007 року «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено, що пенсія
у зв'язку втратою годувальника
призначається непрацездатним членам
сім'ї померлого годувальника, які були
на його утриманні , за наявності в
годувальника на день смерті
страхового стажу. При цьому дітям
пенсія у зв'язку з втратою
годувальника призначається
незалежного від того, чи були вони на
утриманні годувальника. Відповідно
до ч. 7 статті 36 цього Закону його
положення, що стосуються сім'ї
померлого, відповідно поширюються і
на сім'ю особи визнаної безвісно
відсутнім.

Згідно з наведеною нормою
закону, на підставі вказаного рішення,
за заявою ОСОБА_3 з 27 квітня 2004 року
було призначено пенсію в зв'язку із
втратою годувальника на утримання
однієї дитини сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про
смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року
(а.с.11).

На підставі заяви ОСОБА_3 до УПФ
в Ленінському районі м. Миколаєва
від 24 лютого 2014 року, та на підставі
наданого нею свідоцтва про смерть
ОСОБА_5 розпорядженням 23 квітня 2014
року в зв'язку із смертю
годувальника та народженням у
відповідачки другої дитини сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, призначено
пенсію на двох утриманців та
фактично продовжено виплату пенсії
на першу дитину вже з підстав
смерті її батька (а.с. 9, 18).

Відповідно до листа
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 20 жовтня 2014 року до
смерті ОСОБА_5 та до теперішнього
часу рішення вказаного суду від 16
жовтня 2000 року, яким ОСОБА_5 визнано
безвісно відсутнім, в порядку ст. 250
ЦПК України чи іншому порядку не
скасовано (а.с. 63).

Таким чином, пенсія, в зв'язку
із втратою годувальника на першу
дитину відповідачки, сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, призначена відповідно
до наведеної норми закону, в зв'язку з
визнанням батька дитини особою
безвісно відсутньою (правомірність
призначення пенсії не оспорюється
позивачем), та правомірно продовжено
її виплату з цих підстав до смерті
ОСОБА_5, після чого продовжено
виплату на підставі свідоцтва про
смерть годувальника.

Посилання позивача, з якими, без
будь-якого обґрунтування погодився
суд, що відповідачка народивши другу
дитину ІНФОРМАЦІЯ_4 року, батьком
якої вказаний також ОСОБА_5, який на
той час мав статус особи безвісно
відсутньої, знала про місце
знаходження останнього про що
зобов'язана була повідомити пенсійний
орган, але цього не зробила, не
підтверджені матеріалами справи і
ґрунтуються на припущеннях.

Так, відповідно до актового
запису про розірвання шлюбу, шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано 6 квітня 2010
року (а.с.99). Підставою розірвання шлюбу
в даному актовому запису зазначено
вказане рішення Ленінського суду м.
Миколаєва від 16 жовтня 2000 року про
визнання чоловіка безвісно
відсутнім.

Того ж дня, 6 квітня 2010 року,
було складено актовий запис про
народження другої дитини
відповідачки сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 де батьком дитини
вказано ОСОБА_5 (а.с. 61). Із змісту
вказаного актового запису вбачається,
що його складено за заявою матері
ОСОБА_3, відомості про батька та
його паспорт відсутній, а дані про
батька внесено на підставі актового
запису про реєстрацію шлюбу від 22
серпня 1998 року за № 445.

Положеннями ст. 122 СК України,
встановлено порядок визначення
походження дитини від матері та
батька, які перебувають у шлюбі між
собою. Аналогічний порядок
встановлено також п. 12 глави 1
розділу 4 Правил державної реєстрації
актів цивільного стану в Україні, де
зазначено, що підставою для внесення
відомостей про батька дитини є:
свідоцтво про шлюб, спільна заява
матері та батька дитини, заява матері
дитини.

Таким чином, реєстрація дитини
відбулася за вказаними встановленими
правилами, тобто підстав для
зазначення батьком іншої особи, в
разі перебування матері у шлюбі,
законодавством не передбачено. При
цьому положення ч. 3 ст. 122 СК України,
які містять виключення з цих правил,
також не могли бути застосовані,
оскільки в цьому випадку
передбачено подачу спільної заяви
подружжя про визнання чоловіка
(колишнього чоловіка) батьком дитини.
До того ж така вимога може бути
задоволена лише у разі подання іншою
особою та матір'ю дитини заяви про
визнання батьківства.

Наведені обставини реєстрації
шлюбу спростовують доводи позивача
про те, що відповідачці було відомо
про місце перебування ОСОБА_5 , а
навпаки безспірно вказують на
відсутність як даних про батька та
і відсутність його особисто при
реєстрації дитини.

Відсутність у відповідачки
відомостей про місце перебування
батька заздалегідь до
народження дитини також
підтверджується даними, які внесені
в медичні документи Міського
пологового будинку № 2 . Так в історії
пологів ОСОБА_3 в графі сімейний
стан, зазначено як «Одинока», в
розділі відомостей про батьків, в
листку «Дородовий патронаж» в графі
батько (дитини) міститься прочерк
(а.с.103, 109).

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» суми
пенсій, виплачені надміру, внаслідок
зловживань з боку пенсіонера, або
надання недостовірних даних чи їх
приховування, можуть бути повернуті
пенсіонером добровільно або
стягуються на підставі рішень
територіальних органів Пенсійного
фонду чи в судовому порядку.

Із змісту постанови слідчого
Ленінського РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області від 16 серпня
2014 року про закриття кримінального
провадження відносно ОСОБА_3 за
ознаками шахрайських дій щодо
незаконного заволодіння коштами на
підставі ч. 1 ст. 190 КК України,
вбачається, що намірів заволодіти
коштами УПФУ в Миколаївській області
відповідачка не мала, такі докази
слідчим не виявлено (а.с. 111).

З урахуванням наведеного,
колегія дійшла висновку про те, що
при призначенні та виплаті пенсії на
першу дитину відповідачкою не
допущено будь-яких зловживань та
приховувань даних про місце
перебування батька першої дитини,
оскільки відсутні докази що такі
дані їй були відомі. Тому відсутні
підстави для застосування наслідків
передбачених ст. 50 вказаного закону.

Враховуючи, що судом допущено
не повне з'ясування обставин, що має
значення для справи, відповідно до
положень п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення,
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 16 вересня 2014 року
- скасувати, по справі ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову Управління
Пенсійного фонду України в
ленінському районі м. Миколаєва до
ОСОБА_3 про стягнення коштів -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: