АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 17 вересня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів,

встановила:

В серпні 2012 року позивач ОСОБА_4
звернулась до відповідача ОСОБА_2 з
вказаним позовом, в якому просила
стягнути з відповідача суму боргу за
договором позики в розмірі 140 000 грн.,
проценти з простроченої суми в розмірі
12600 грн. та витрати по сплаті судового
збору в сумі 1526 грн.

Відповідно до заяви з
уточненнями та доповненнями вимог від
22.05.2014 року, позивач просила стягнути з
відповідача грошові кошти в сумі 140 000
грн., якими відповідач заволоділа без
законних на те підстав, а також штрафні
санкції, передбачені ст. 625 ЦК України,
на суму 9240 грн. та судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 17 вересня 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
грошові кошти в сумі 149 240 грн., а також
витрати по сплаті судового збору в сумі
1492 грн. 40 коп., всього - 150 732 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
через свого представника ОСОБА_3
звернулась з апеляційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити, стягнути з ОСОБА_4
судові витрати у розмірі 753 грн. 66 коп.
за подання апеляційної скарги,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення, порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Вказувала, що після смерті її батька -
ОСОБА_5 у сторін виник спір щодо
спадкового майна. 24.12.2009 року під
погрозами та тиском з боку двох
чоловіків та ОСОБА_4, відповідач
написала розписку, в якій йшлася мова
про її намір виплати 140 000 грн. ОСОБА_4 за
придбання у неї 36/100 частин квартири
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 Розписка
від 24.12.2009 не є борговим зобов'язанням, а
є лише наміром викупити частку
квартири до певної дати. Суму оцінки
частки квартири ОСОБА_4 у спільній
власності з ОСОБА_2 вони визначили в
розмірі 18 000 доларів США, що станом на
грудень 2009 року становило 140 000 грн.

Посилалась на те, що після набрання
законної сили рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 04.04.2012 року
про стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 120 000 грн., ОСОБА_4, не бажаючи
сплачувати зазначену судом суму,
використала розписку відповідача, в
якій йдеться мова про зобов'язання
відповідача сплатити гроші за частку
її квартири у спільній власності,
заявивши про факт крадіжки в неї грошей
в 2006 році.

Однак судом першої інстанції не надано
належної оцінки тому факту, що в
письмовому поясненні від 16.09.2014 року
ОСОБА_4 знову вказала, що ОСОБА_2
обманним шляхом, викрала значну
частину її грошей, чим фактично
зазначила факт вчинення відповідачем
кримінального правопорушення, яке
регулюється нормами
кримінально-процесуального
законодавства, а не ЦПК України.

Позивачем не доведено, а судом не було
встановлено факту отримання ОСОБА_2
грошових коштів в розмірі 140 000 грн. З
рішення суду не вбачається, у зв'язку з
чим, за що та чому ОСОБА_2 повинна
повернути ОСОБА_4 грошові кошти в
розмірі 140000 грн. та 3% річних від
простроченої суми в розмірі 9240 грн.

Крім того, твердження суду про те, що в
даному випадку можна вважати, що мала
місце новація боргу у позикове
зобов'язання є помилковим,
необґрунтованим та не відповідає
обставинам справи і вимогам закону,
оскільки умови для новації боргу
відсутні.

Розписка відповідачем була написана
про наміри викупити частину квартири.
Саме так слід тлумачити інформацію,
викладену ОСОБА_4 в листі від 14.03.2011. Суд
першої інстанції не взяв до уваги заяву
позивача ОСОБА_4 від 23 березня 2011 року
до приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
Також не взято до уваги той факт, що між
сторонами після смерті ОСОБА_5 в 2006 році
(батька ОСОБА_2 та чоловіка ОСОБА_4.)
існували правовідносини, які випливали
з володіння сторонами спільною
власністю, що підтверджувалось
відповідними документами.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та
її представник ОСОБА_3 підтримали
апеляційну скаргу та просили
задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_7
вважав доводи апеляційної скарги
безпідставними, просив апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, позивач ОСОБА_4 звернулась до
суду 21 серпня 2012 року з позовом, в якому
просила стягнути з відповідача
заборгованість за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовувала тим,
що у 2006 році помер її чоловік ОСОБА_5 До
смерті чоловік постійно хворів та
перебував у лікарні. Оскільки вона весь
час знаходилась у лікарні біля хворого
чоловіка, то вимушена була зберігати
при собі грошову суму у розмірі 140 000
грн. та документи на майно. Одного разу
вона вийшла з палати чоловіка до аптеки
за ліками, а коли повернулась, то
помітила, що ні грошей, ні документів в
її сумці не має. Її чоловік повідомив,
що приходила його дочка від першого
шлюбу ОСОБА_2 та щось забрала із сумки.
В той же день вона подзвонила
відповідачу, яка сказала, що все їй
поверне. Однак, через три тижні ОСОБА_2
повернула лише документи, а гроші в
сумі 140 000 грн. обіцяла повернути
протягом 2006-2009 років.

Позивач зазначала, що у 2009 році
вона сказала відповідачу, що вимушена
буде звернутися до міліції із заявою
про викрадення грошей. Лише тоді ОСОБА_2
пообіцяла повернути їй гроші до 01.06.2010
року. При цьому попросила
вищезазначену суму в борг та
запропонувала укласти з нею договір
позики, про що 24.12.2009 року відповідач
власноруч, у присутності свідків,
написала розписку, в який зобов'язалась
повернути їй 140 000 грн., але до цього часу
борг не повернула. Посилаючись на
викладенні обставини, вимоги ст.ст.
611,612,625,1046,1047,1049 ЦК України позивач
просила задовольнити її позовні
вимоги.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 23 листопада 2012 року
позовні вимоги ОСОБА_4 було частково
задоволено, стягнуто на користь ОСОБА_4
з ОСОБА_2 борг у розмірі 149 240 грн. та
вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 12 лютого 2013 року рішення суду
першої інстанції було скасовано та
ухвалено нове про відмову у
задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 травня 2013 року
рішення судів першої та апеляційної
інстанції були скасовані, а справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

27 серпня 2013 року позивач ОСОБА_4
подала уточнену позовну заяву ( а.с. 123-
128, том 1), у якій, виклавши ж ті самі
обставини, що й у позовній заяві про
стягнення боргу за договором позики,
просила стягнути зазначену у розписці
грошову суму - 140 000 грн. внаслідок
безпідставного набуття майна
відповідачем, посилаючись при цьому на
положення ст. 1212 ЦК України ( набуття
або збереження майна без достатньої
правової підстави).

22 травня 2014 року позивач ОСОБА_4 подала
заяву з уточненнями і доповненнями до
позову ( а.с. 35-36, том 2), також
посилаючись на ті самі обставини, за
яких належні їй кошти в сумі 140 000 грн.
потрапили до ОСОБА_2, та написання нею
розписки на вказану суму 24.12.2009 року.
Вказуючи, що відповідач взяла на себе
зобов'язання повернути до 01.06.2010 року
грошові кошти в сумі 140 000 грн., якими
вона заволоділа без законних на те
підстав, ОСОБА_4 просила задовольнити
її вимоги на підставі ст.ст. 1212,1213 ЦК
України. Також просила стягнути три
проценти річних на підставі ст. 625 ЦК
України, що становить суму 9240 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 є
спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_5

Протягом тривалого часу між сторонами
існує спір щодо спадкового майна
ОСОБА_5, за наслідками якого
Деснянським районним судом м. Києва та
Богуславським районним судом
Київської області було прийнято ряд
судових рішень.

На підтвердження заявлених позивачем
вимог нею надано розписку від 24.12.2009
року, відповідно до якої ОСОБА_2
зобов'язалась «выплатить 140 000 грн. до
01.06.2010 г. ОСОБА_4.»

Пояснюючи зміст розписки, відповідач
ОСОБА_2 вказала, що розписка написана у
зв'язку з тим, що ОСОБА_4 пропонувала їй
придбати належну позивачу частку у
спадковому майні ( частці квартири) за
140 000 грн., на що ОСОБА_2 погодилась з цією
пропозицією та написала розписку про
те, що виплатить вказану суму до 01.06.2010
року, проте в подальшому відмовилась
від придбання частки позивача у зв'язку
з відсутністю коштів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи
докази та допитавши свідків, суд першої
інстанції дійшов висновку, що договір
позики між сторонами фактично не
укладався - грошові кошти позивачем
ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2 у борг не
передавались.

Також суд першої інстанції дійшов
висновку, що факт заволодіння ОСОБА_2
грошовими коштами позивача в сумі 140 000
грн. у 2006 році за обставин, що
зазначались позивачем ОСОБА_4, також не
знайшов підтвердження в судовому
засіданні.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки жодних належних та допустимих
доказів зазначених обставин матеріали
справи не містять, як і відсутні докази
тих обставин, що ОСОБА_2 отримувала від
ОСОБА_4 зазначені кошти.

Відповідно до правової позиції,
висловленої Верховним Судом України у
постанові № 6-79цс14 від 02.07.2014 року,
відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК
України договір позики за своєю
юридичною природою є реальною
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника або інший письмовий
документ, незалежно від його
найменування, з якого дійсно
вбачається як сам факт отримання в борг
(тобто із зобов'язанням повернення)
певної грошової суми, так і дати її
отримання.

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

В заяві про уточнення позовних вимог
від 22.05.2014 року позивач ОСОБА_4
зазначила : «Саме небажання
відповідача повернути незаконно взяті
нею у мене грошові кошти вимусили мене
звернутися за допомогою до суду. Після
розписки відповідача про повернення
грошових коштів в сумі 140 000 грн. я
вважала, що це є її борг переді мною,
тому і вважала їх помилково як позика.

Разом тим, написанням розписки
відповідач підтвердила факт
незаконного заволодіння моїми грошима,
пообіцяла їх повернути - виплатити до
01.06.2010 р. Написання розписки є також
доказом того, що відповідач взяла на
себе зобов'язання повернути грошові
кошти, якими вона заволоділа без
законних на те підстав, визнала факт
заволодіння грошовими коштами, отже,
повинні бути застосовані наслідки,
передбачені ст. 1212, 1213 ЦК України» ( а.с.
36, т. 2).

Таким чином, змінивши позовні вимоги,
позивач ОСОБА_4 вважала, що
правовідносини між нею та ОСОБА_2
регулюються главою 83 ЦК України, як
набуття, збереження майна без
достатньої правової підстави, чим
підтвердила відсутність договору
позики між нею та відповідачем ОСОБА_2

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року,
оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Судом першої інстанції було правильно
встановлено, що вказана розписка
відповідача від 24.12.2009 року не є
підтвердженням договору позики,
оскільки договір позики між сторонами
не укладався, кошти позивачем
відповідачу не передавались, а факт
заволодіння відповідачем грошовими
коштами у 2006 році за обставин, що
зазначені позивачем, - не знайшов
підтвердження в судовому засіданні.

Отже, позивачем ОСОБА_4 не доведено, а
судом першої інстанції не встановлено
факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_4
грошових коштів у сумі 140 000 грн.

Позивач ОСОБА_4 рішення суду не
оскаржувала, тим самим погодившись із
ним.

Разом з тим, суд першої інстанції
прийшов до висновку про те, що хоча між
сторонами договір позики в порядку ст.
1046, 1047 ЦК України не укладався, можна
вважати, що мала місце новація боргу у
позикове зобов'язання в порядку ст. 1053
ЦК України, оскільки з наданих
позивачем доказів суд вважав
встановленим, що ОСОБА_2 мала борг перед
позивачем, що виник з інших підстав.

Такого висновку суд дійшов, аналізуючи
зміст листа ОСОБА_4 від 14.03.2011 року, у
якому вона вимагала від ОСОБА_2
сплатити їй гроші по розписці та
зазначала, що по домовленості з
покупцем ОСОБА_2 продала йому свою
частину дачі в с. Лютарі Богуславського
району Київської області та отримала
за неї кошти. Оскільки 1/ 2 частина
спадкового майна на час продажу
відповідачем не була за нею
зареєстрована, то ОСОБА_2 надала
позивачу довіреність на оформлення
документів для продажу всієї дачі. В
подальшому цей покупець відмовився від
придбання її половини дачі, оскільки
побачив її в іншу пору року в поганому
стані, у зв'язку з чим ОСОБА_4 змушена
була за свої кошти робити ремонт та
продавати дачу іншому покупцю ( а.с. 28,
т. 1).

Враховуючи зазначені обставини, суд
першої інстанції на підставі ст. 509, 1053
ЦК України дійшов висновку, що між
сторонами мають місце зобов'язальні
правовідносини, відповідно до яких
відповідач ОСОБА_2 має зобов'язання
перед ОСОБА_4 за розпискою від 24.12.2009
року на суму 140 000 грн. При цьому суд
зазначив, що дане зобов'язання
відповідач визнала під час розгляду
справи як борг та зобов'язана
виплатити ОСОБА_4 зазначену суму.

Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України
суд стягнув з відповідача на користь
позивача 3% річних від простроченої
суми в розмірі 9 240 грн.

Проте колегія суддів не погоджується з
даними висновками суду першої
інстанції, вважає їх такими, що не
відповідають обставинам справи,
зроблені без повного з'ясування
обставин справи, з порушенням норм
процесуального права, ґрунтуються на
неправильному застосуванні норм
матеріального права, що, враховуючи
положення ст. 309 ЦПК України, дає суду
апеляційної інстанції підстави для
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення.

Зокрема, суд першої інстанції не
врахував, що у розумінні
цивільно-процесуального права
підставу позову складають зазначення
фактичних обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги, тобто
юридичних фактів
матеріально-правового характеру, що
визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини (їх виникнення, зміну,
припинення), та докази, на
підтвердження зазначених позивачем
обставин.

Як вбачається зі змісту позовної заяви
від 21.08.2012 року, а також заяв про
уточнення та доповнення позовних вимог
від 22.08.2013 року та 22.05.2014 року, позивач
ОСОБА_4 в усіх заявах посилалась на одні
і ті ж обставини як підставу позову, а
саме: що грошові кошти в сумі 140 000 грн.
відповідач ОСОБА_2 у квітні 2006 року
самовільно взяла із сумки позивача, під
час перебування позивача із чоловіком
ОСОБА_5 в лікарні. В подальшому ОСОБА_2
обіцяла повернути гроші, але не
повернула, а 24.12.2009 року написала
розписку про зобов'язання повернути
взяті без дозволу грошові кошти,
виплатити їх в строк до 01.06.2010 року.

Однак, суд першої інстанції
встановивши, що факт заволодіння
ОСОБА_2 грошовими коштами позивача в
сумі 140 000 грн. у 2006 році за обставин, що
зазначались позивачем ОСОБА_4, не
знайшов підтвердження в судовому
засіданні, що договір позики між
сторонами не укладався, дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

При цьому суд на власний розсуд змінив
підстави позову та зазначив, що борг у
ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 виник з інших
підстав - у зв'язку з проведенням
ОСОБА_4 ремонту дачі, що є спадковим
майном, та понесенням витрат у зв'язку з
необхідністю продажу будинку іншому
покупцю.

Проте такі висновки суду першої
інстанції зроблені з порушенням ч. 1 ст.
11 ЦПК України, відповідно до якої суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Фактично вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються на
наявності розписки ОСОБА_2 від 24.12.2009
року про зобов'язання виплатити 140 000
грн., які позивач у першій позовній
заяві вважала позикою, в уточненій
позовній заяві - «взяті без дозволу
грошові кошти», тобто отримані ОСОБА_2
без достатніх правових підстав. (а.с. 36,
том 2)

Разом з тим, суд першої інстанції не
надав належної оцінки тій обставині,
що між сторонами існують спори щодо
поділу спадкового майна, і що зміст
зазначеної розписки від 24.12.2009 року, у
якій йдеться лише про зобов'язання
ОСОБА_2 «виплатити 140 000 грн. до 01.06.2010 р.
ОСОБА_4.», необхідно оцінювати у
сукупності з іншими доказами.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач ОСОБА_4, стверджуючи про
незаконне, без її дозволу, заволодіння
ОСОБА_2 у квітні 2006 року належними
ОСОБА_4 грошовими коштами в сумі 140 000
грн., протягом більш ніж шести років не
зверталась до правоохоронних органів
із заявою про те, що відповідач
«обманним шляхом, забрала із її сумки
документи та всі гроші».

При цьому з матеріалів справи
вбачається, що у 2008 році позивач ОСОБА_4
звернулась із позовом до
Богуславського районного суду
Київської області із позовом до ОСОБА_2
про усунення від спадщини та визнання
права власності на спадкове майно.

Зі змісту рішення Богуславського
районного суду Київської області від
04.11.2008 року по вказаній справі
вбачається, що ОСОБА_4 просила усунути
ОСОБА_2 від права на спадкування за
законом після смерті ОСОБА_5, визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 04.12.2006 року на
ім'я ОСОБА_2 на 1/ 2 частину житлового
будинку в с. Лютарі Богуславського
району, визнати недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом на ім'я
ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки,
площею 0,2485 га на території Саварської
сільської ради ( с. Лютарі) та визнати за
ОСОБА_4 право власності на вказане
майно. При цьому посилалась на те, що
відповідач злісно ухилялась від
надання допомоги спадкодавцеві, який
був тяжко хворий і перебував у
безпорадному стані.

Вказаним рішенням у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено за недоведеністю
вимог. Ухвалою Апеляційного суду
Київської області рішення
Богуславського районного суду від
04.11.2008 року залишене без змін ( а.с. 19, 22-23,
том 1).

В лютому 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8
звертались до Деснянського районного
суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про
припинення права на частку у спільному
майні - частині квартири АДРЕСА_1, а
ОСОБА_4 зверталась із зустрічним
позовом про вселення.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 03.12.2008 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 і ОСОБА_8 - відмовлено, а
зустрічний позов ОСОБА_4 - задоволено -
вселено у квартиру АДРЕСА_1, 18/100 частин
якої належить ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 10.11.2006 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
17.02.2009 року рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 03.12.2008 року
залишене без змін.

Крім того, зі змісту рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 04.04.2012 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів вбачається, що ОСОБА_2
вказані позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що у березні 2010 року домовилась із
ОСОБА_4 продати батьківський будинок із
земельною ділянкою, після чого 10.03.2010
року надала ОСОБА_4 довіреність на
право продажу за ціною та на умовах,
відомих позивачу, належної їй 1/ 2
частини спадкового майна. В грудні 2010
року ОСОБА_2 дізналась, що ОСОБА_4
продала спадкове майно за договором
купівлі-продажу від 14.07.2010 року,
фактично за 240 000 грн., однак гроші від
продажу спадщини ОСОБА_2 від ОСОБА_4 не
отримувала ( а.с. 24, том. 1).

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 04.04.2012 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволені: стягнуто з ОСОБА_4 на
її користь грошові кошти в розмірі 120 000
грн., як половину суми, отриману від
продажу спадкового майна.

Покладаючи в основу рішення лист
ОСОБА_4 від 14.03.2011 року як доказ
виникнення боргових зобов'язань у
ОСОБА_2 перед ОСОБА_4, суд вказав, що
зазначене боргове зобов'язання виникло
у зв'язку з проведенням ремонту
спільного спадкового майна - будинку та
витратами, що були здійснені у зв'язку з
його продажем.

Проте судом першої інстанції не було
прийнято до уваги, що вищевказаним
рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 04.04.2012 року встановлено, що
довіреність, про яку йдеться в листі
ОСОБА_4, ОСОБА_2 видала 10.03.2010 року,
договір купівлі-продажу будинку було
укладено ОСОБА_4 14.07.2010 року, а розписка
про зобов'язання ОСОБА_2 виплатити 140 000
грн. видана нею 24.12.2009 року, тобто до
виникнення відносин із продажем
будинку.

При цьому, зі змісту рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 04 квітня 2012 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів, отриманих від продажу
спадкового майна, вбачається, що в
судовому засіданні ОСОБА_4 та її
представник були присутні, надавали
пояснення, заперечуючи проти позову.

Таким чином, у разі наявності підстав
для стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 витрат, пов'язаних із
підготовкою до продажу спадкового
будинку, ОСОБА_4 не була позбавлена
можливості заявити про це при розгляді
вказаного спору.

Крім того, звернувшись із даним позовом
до суду 21 серпня 2012 року, ОСОБА_4 жодним
чином у позовній заяві не згадувала
обставин щодо продажу будинку і не
посилалась на них, як і в двох наступних
заявах про уточнення позовних вимог.

Відповідно до зазначеного листа ОСОБА_4
від 14.03.2011 року, адресованого
відповідачу ОСОБА_2, позивач після
описання здійснених витрат щодо
продажу будинку зазначає : «якщо ви
хочете по-людськи розійтись, заплатіть
гроші по вашій розписці, і ми потом
підемо в нотаріальну контору і
оформимо документи на Вашу квартиру…
Ваша розписка сили в законі не має, але
в суді увагу і доказ має».

Отже, змістом зазначеного листа
підтверджується, що виплата
відповідачем коштів по розписці є
підставою для «оформлення
документів» на спадкове майно.

Як вбачається із заяви позивача ОСОБА_4
від 23 березня 2011 року, переданої
відповідачу приватним нотаріусом
ОСОБА_6, позивач повідомляла ОСОБА_2 про
те, що відчужує ( продає) належні її на
праві спільної часткової власності 36/100
частин квартири АДРЕСА_1 за 140 000 грн., і в
порядку ст. 362 ЦК України просить
відповідача повідомити приватного
нотаріуса ОСОБА_6 про бажання чи
відмову придбати вказане нерухоме
майно за вказану грошову суму.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що розписка
про зобов'язання виплатити ОСОБА_4 140 000
грн. була вчинена ОСОБА_2 у зв'язку з
наявністю між сторонами правовідносин
щодо розподілу спадкового майна.

Та обставина, що розписка про
зобов'язання виплатити кошти була
написана 24.12.2009 року, тобто задовго до
заяви ОСОБА_4 від 23.03.2011 року про продаж
своєї частки квартири за таку ж саму
суму, зазначеного висновку не
спростовує, оскільки зі змісту
вищевказаних рішень судів вбачається,
що спори між сторонами щодо розподілу
спадкового майна тривають з 2007 року.
Зокрема, спір щодо припинення права
ОСОБА_4 на частку квартири був
предметом розгляду суду в 2008 році, а в
лютому 2009 року набуло чинності рішення
суду, яким ОСОБА_4 було вселено у спірну
квартиру.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
мала місце новація боргу у позикове
зобов'язання в порядку ст. 1053 ЦК
України, оскільки з наявних у
матеріалах справи доказів не
встановлено, що відповідач мала борг
перед позивачем, що виник з інших
підстав.

Визнаючи свій намір викупити у
позивача ОСОБА_4 її частку у квартирі за
140 000 грн., ОСОБА_2 повідомила про це суд
першої інстанції, проте судом
безпідставно у рішенні зазначено, що
відповідач визнала своє зобов'язання
за розпискою як борг.

Доводи позивача ОСОБА_4 про те, що
грошові кошти за розпискою від 24.12.2009
року мають бути повернуті як набуті
ОСОБА_2 без достатніх правових підстав,
як передбачено ст. 1212, 1213 ЦК України -
колегія суддів вважає безпідставними
та необґрунтованими, оскільки
позивачем не доведено сам факт набуття
(заволодіння чи отримання)
відповідачем зазначених грошових
коштів.

Як зазначив Верховний Суд України у
постанові № 6-88цс13 від 02.10.2013 року,
зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України). У разі виникнення спору
стосовно набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав договірний характер спірних
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень
частини першої статті 1212 ЦК України, у
тому числі й щодо зобов'язання
повернути майно позивачу.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
оскаржуване рішення ухвалено судом з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, обставини, які
мають значення для справи та які суд
вважав встановленими, є недоведеними,
позовні вимог ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів та трьох відсотків
річних - є безпідставними, не доведені
належними і допустимими доказами, а
тому рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, у
зв'язку з відмовою позивачу у
задоволенні позовних вимог, з позивача
ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2
підлягають стягненню судові витрати,
пов'язані з оплатою судового збору при
подачі апеляційної скарги в розмірі 753
грн. 66 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 17 вересня 2014 року -
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 753 грн.
66 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: