Ухвала іменем україни 17 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Маляренка А.В., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про
стягнення грошових коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Зіньківського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2014
року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 08 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15
липня 2012 року у присутності її сина
ОСОБА_9, та відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 передала ОСОБА_6 грошові кошти в
сумі 22 тис. грн за покупку автомобіля
марки «Ford Escort», державний номерний знак

НОМЕР_1, про що ОСОБА_7, дружиною ОСОБА_6,
була видана розписка. Натомість 23
серпня 2012 року ОСОБА_6, діючи від імені
власника автомобіля відповідача
ОСОБА_8, склав та посвідчив нотаріально
довіреність на її ім'я та на ім'я ОСОБА_9
на право керувати даним автомобілем з
правом знімати його з обліку в органах
ДАІ, вчиняти інші юридично значимі дії,
пов'язані з довіреністю.

Оскільки автомобілем на сьогоднішній
день незаконно користується ОСОБА_5,
ОСОБА_4 просила суд стягнути солідарно
з відповідачів грошові кошти в сумі 22
тис. грн, як безпідставно передані за
купівлю автомобіля, а також понесені
нею судові витрати.

Рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області

від 23 травня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 22
тис. грн у рахунок повернення коштів,
одержаних в результаті виконання
недійсного правочину.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В частині задоволення позову до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_8 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 08 вересня

2014 року рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову ОСОБА_4
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, керуючись положеннями ст.
ст. 203, 215 ЦК України, виходив із того, що
ОСОБА_7, яка написала розписку про
отримання нею коштів за продаж
автомобіля, вчинила недійсний
правочин, оскільки не мала повноважень
на його продаж.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позову, виходив із того, що
підстави для повернення коштів
відсутні, оскільки між сторонами була
укладена відплатна угода внаслідок
якої на підставі довіреності до
позивача та її сина перейшли всі права
володіння, користування та
розпорядження спірним автомобілем,
яким вони не скористалися.

Проте погодитись із такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення судів не
відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що 23
серпня 2012 року ОСОБА_6, який діяв на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності від імені ОСОБА_8,
уповноважив ОСОБА_9 або ОСОБА_4 продати
за ціну та на умовах на розсуд
уповноважених, належну ОСОБА_8 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_2,
виданого ВРЕР - 1 УДАІ в м. Києві 12 липня
2008 року, автомашину марки: «Ford Escort» 1.4,
1991 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1 (а. с. 10).

15 липня 2012 року ОСОБА_7 отримала за
продаж автомобіля «Ford Escort» 1.4,
державний номерний знак НОМЕР_1 22 000 грн,
про що

27 вересня 2012 року склала відповідну
розписку (а. с. 9).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4
посилалась на те, що на даний час
автомобіль незаконно утримує ОСОБА_5,
який відмовляється його повернути,
вважаючи, що набув на нього право
власності на законних підставах. Як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4
зверталася до суду з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_10. про витребування майна із
чужого незаконного володіння. Рішенням
Зіньківського районного суду
Полтавської області від 05 грудня 2012
року, що набрало законної сили, у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Вирішуючи спір про витребування
спірного автомобіля із чужого
незаконного володіння, судом було
встановлено, що договір
купівлі-продажу спірного автомобіля
між відповідачем та позивачем не
укладався, а посилання як на підставу
набуття права власності на автомобіль
на доручення є безпідставними,
оскільки за своїм юридичним змістом
договір доручення є договором на
представництво. Повірений
зобов'язується діяти від імені
довірителя і на підставі вище
вказаного доручення ОСОБА_4 не мала
права укладати угоду від імені особи,
яку вона представляє, відносно себе
(а. с. 143).

Апеляційний суд на зазначене увагу не
звернув, ухвалюючи рішення про відмову
в задоволенні позову, послався на те, що
ОСОБА_4 своїми правами, наданими їй
дорученням, не скористалася, а між
сторонами було укладено відплатний
договір, проте який саме не зазначив.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом (ч. 1
ст. 11 ЦПК України), посилаючись на
положення ст. 1212 ЦК України, яка регулює
випадки набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна; б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи; в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК
України).

Об'єктивними умовами
виникнення зобов'язань iз набуття,
збереження майна без достатньої
правової підстави виступають: 1)
набуття або збереження майна однiєю
особою (набувачем) за рахунок iншої
(потерпілого); 2) шкода у вигляді
зменшення або незбiльшення майна у
iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Загальна умова ч. 1 ст.
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Проте у порушення ч. 1 ст. 11, ст. ст. 212-214
ЦПК України суди справу в межах та з
підстав, заявлених у позові, не
вирішили, не визначилися з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, що їх регулює, не
перевірили, на якій підставі ОСОБА_7
отримала кошти за продаж автомобіля, чи
було укладено між сторонами договір
купівлі-продажу та чи є передбачені ст.
1212 ЦК України, підстави для задоволення
позову.

За таких обставин рішення судів не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Зіньківського районного суду
Полтавської області від 23 травня 2014
року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 08 вересня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська