Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2014 року Кіцманський районний суд
Чернівецької області в cкладі :
головуючого судді Мізюка В.М., при
секретарі Анучкіна О.З., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м.
Кіцмань цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
права на користування житлом, усунення
перешкод в користуванні житлом шляхом
вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
вказаним позовом до відповідачів про
визнання права на користування житлом,
усунення перешкод в користуванні
житлом шляхом вселення.

Посилається на те, що з листопада 1991
року він із ОСОБА_3 перебував у
зареєстрованому шлюбі. Після
одруження, за згодою її матері, почали
проживати у будинку останньої, що
належить їй на праві власності,
розташованому по АДРЕСА_1. З 14 лютого 1992
року, він був зареєстрований у
вищевказаному житловому будинку.

Вказує, що на той час господарство
складалося із житлового будинку, сараю,
стайні, туалету, колонки та огорожі. Він
працював і досі працює вчителем у
школі, а дружина працювала бухгалтером
ПМК, згодом після відкриття
торговельного місця, оформилася
приватним підприємцем.

Зазначає, що у 1992 році у них народився
син ОСОБА_4, який являється інвалідом
дитинства. Догляд за дитиною
здійснювала дружина, а згодом її мати.

Однак, господарство потребувало
ремонту та покращення
житлово-побутових умов, а тому вони з
дружиною за погодженням її матері
розпочали будівництво гаражу, літньої
кухні та сараїв та ремонт будинку.
Після закінчення будівництва, за
взаємною згодою, ОСОБА_2 переселилася
проживати у новозбудовану жилу кухню, а
він з дружиною та сином продовжували
проживати у будинку. Дані роботи
проводилися поступово, за період 2004-2013
роки.

Зазначає, що вони всією сім'єю вели
спільне господарство та мали спільний
бюджет. Крім того, користувалися
пільгами по оплаті комунальних
платежів, отримували вугілля та дрова
для опалення приміщень, оскільки він
працював вчителем.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився ще син
ОСОБА_5.

Рішенням Кіцманського районного суду,
від 01 липня 2010 року, шлюб між ним та
ОСОБА_3 було розірвано. Однак, після
припинення шлюбу, він з дружиною
продовжували проживати спільно, вели
спільне господарство, бюджет, робили
ремонт у будинку та виховували дітей.

13 березня 2014 року, повернувшись після
роботи, його дружина та її мати не
впустили його до будинку, вказавши на
те, що вони звернулися зі скаргою в
міліцію на його неправомірну поведінку
та викликали дільничого інспектора,
під примусом якого він і забрав свій
літній одяг та залишив господарство.
Однак, через неодноразові спроби
повернутися до будинку, звернення до
сільського голови з проханням про
допомогу із вселенням, йому, комісією
сільської ради було відмовлено у
проживанні та користуванні даним
житлом.

Оскільки, будь-якого іншого житла чи
земельної ділянки він не має, тимчасово
проживає у господарстві своїх батьків,
де проживають ще п'ятеро осіб, тому
просить позов задовольнити.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позов підтримали в повному
об'ємі та просили його задовольнити з
наведених у ньому підстав. Вказуючи на
те, що у позивача на даний час немає
іншого житла, була тільки земельна
ділянка, яку продали, для того щоб
зробити ремонт будинку.

Відповідачі та їх представник позов не
визнали та просили у його задоволенні
відмовити, оскільки позовні вимоги є
незаконними та не обґрунтованими. При
цьому, суду пояснили, що позивач
втратив право на користування та
проживання у будинку, так як шлюб між
ним та ОСОБА_3 розірвано. Крім того, за
весь час проживання у шлюбі, вони
проживали у страху, оскільки позивач
вживав спиртні напої, що ставало
причиною неодноразового виклику
працівників міліції. У господарстві
допомагав рідко, заробітню плату не
приносив у сім'ю, а якщо щось допомагав
робити, то робив це тільки для своїх
дітей.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивач
з відповідачкою ОСОБА_3 довгий час
проживали та працювали разом,
будувалися. ОСОБА_1 мав земельну
ділянку, яку згодом продали, а гроші
витратили для ремонту будинку. Позивач,
неодноразово отримував заробітну
плату продуктами, які відносив додому,
отримував пільги по комунальних
послугах. Вказувала також на те, що
сторони на даний час розлученні, і у
відповідача немає іншого житла, де б
він зміг перебувати.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 надали суду
аналогічні пояснення.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_9
показав суду, що знає відповідача, і з
хорошої, і з поганої сторони, а причиною
розірвання шлюбу між сторнами,
послужила та обставина, що відповідач
зловживав спиртними напоями.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що він
працював по найму у господарстві
ОСОБА_3, яка і розраховувалася з ним, і
за весь час роботи він бачив, як позивач
також виконував роботи біля будинку.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши письмові докази по
справі, суд приходить до висновку, що
заявлені позовні вимоги підлягають до
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
окрім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Нормами статті 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.47 Конституції України,
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Судом встановлено, що з 1991 року
ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому
шлюбі із ОСОБА_3 Після одруження
сторони за згодою матері дружини
ОСОБА_2 поселилися проживати в
належному останній на праві власності
житловому будинку, розташованому по
АДРЕСА_1.

З 14 лютого 1992 року за заявою
власника житла ОСОБА_2 позивач, як член
сім'ї був зареєстрований в
зазначеному господарстві та
зареєстрований на даний час, що
підтверджується довідкою Дубівецької
сільської ради №440 від 12 серпня 2014 року.
Сторони домовилися між собою про
порядок користування приміщеннями
будинку, спочатку вся сім'я проживала в
будинку, а після будівництва літньої
кухні ОСОБА_2 перейшла проживати туди, а
подружжя ОСОБА_3 з дітьми залишилися
проживати в будинку. Зазначені
обставини стверджуються довідкою
виконавчого комітету Дубівецької
сільської ради від 17 липня 2014 року про
реєстрацію та склад сім'ї та були
підтверджені поясненнями відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3

За період проживання ОСОБА_1 в
господарстві по АДРЕСА_1, ним разом із
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проводилися
будівельні та ремонтні роботи із
покращення житлово-побутових умов
проживання, благоустрою подвір'я,
спільно велося домашнє господарство,
оброблялася земельна ділянка. ОСОБА_1
працював вчителем в навчальному
закладі та користувався пільгами по
оплаті комунальних платежів, а тому в
рахунок заробітної плати сплачував за
користування електроенергією,
отримував вугілля та дрова для
опалювання приміщень спірного
господарства, також отримував борошно
та цукор в рахунок заробітної плати, що
використовувалося для потреб сім'ї.
Зазначені обставини стверджуються
квитанціями, платіжними відомостями на
оплату комунальних послуг та видачу
товарів і продуктів за 1993-1997 роки,
довідкою відділу освіти Кіцманської
РДА від 15 серпня 2014 року.

01 липня 2010 року заочним рішенням
Кіцманського районного суду №2-1086/2010,
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
розірвано, однак після розірвання
шлюбу сторони продовжували спільно
проживати, відвідували разом як
чоловік та жінка різні святкування,
спільно вели господарство, робили
ремонт в будинку, що було підтверджено
поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_9

13 березня 2014 року ОСОБА_1 був
примусово виселений із будинку ОСОБА_2
та ОСОБА_3, які зібрали його особисті
речі та викликали дільничого
інспектора міліції і змусили
останнього покинути господарство та
категорично заперечують щодо його
проживання в ньому. Зазначені
обставини стверджуються актом
обстеження матеріально-побутових умов
проживання від 16 липня 2014 року,
довідкою виконавчого комітету
Дубівецької сільської ради
Кіцманського р-ну від 18 липня 2014 року,
актом обстеження
матеріально-побутових умов проживання
від 23 липня 2014 року, поясненнями свідка
ОСОБА_7

Ст.47 Конституції України передбачено,
що кожен має право на житло та ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Ст.150 ЖК України передбачено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок користуються ним для
особистого проживання і проживання
членів сім'ї.

Ст.156 ЖК України передбачено, що члени
сім'ї власника жилого будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні із власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК
України, тобто дружина (чоловік)
власника, діти, батьки. Членами сім'ї
власника може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з власником, ведуть із ним
спільне господарство.

Стаття 311 ЦК України встановлює, що
житло фізичної особи є недоторканим.
Фізична особа не може бути виселена або
іншим чином примусово позбавлена
житла, крім випадків, встановлених
законом.

За ст.405 ч.1 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_1 вселився та проживав у
спірному домоволодінні за згодою
власника ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3
як член сім'ї, це приміщення було його
постійним місцем проживання протягом
22 років, він має право на користування
житлом в розумінні ст.ст.64, 156 ЖК України
та ст.405 ЦК України.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №2
від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні; зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням. Однак відсутність
письмової згоди членів сім'ї наймача на
вселення сама по собі не свідчить про
те, що особи, які вселилися, не набули
права на користування жилим
приміщенням, якщо за обставинами
справи безспірно встановлено, що вони
висловлювали таку згоду».

Судом також встановлено, що ОСОБА_1,
понад 22 роки проживав в спірному
господарстві, дбав про його стан та
створював комфортні умови для
проживання, сплачував комунальні
послуги; це господарство було єдиним
його місцем проживання, куди він
вселився та зареєстрований за згоди
його власника та членів сім'ї; разом із
власником житла та дружиною вів
спільне господарство, разом
харчувалися, проживали однією сім'єю;
іншого житла чи земельної ділянки він у
власності не має.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідачі та їх представник в
супереч вимогам ст.60 ЦПК України не
надали суду докази на підтвердження
своїх доводів щодо заперечення
позовних вимог.

Доводи відповідачів в
заперечення позовних вимог зводяться
до надання негативної характеристики
позивачеві та систематичного
порушення ним правил співжиття, що може
бути предметом розгляду позову про
виселення або виплати йому грошової
компенсації за належну йому частку, за
весь час проживання, у спірному
будинку, з яким відповідачі не
зверталися, а також враховуючи те, що
позивач не має іншого житла, тому бажає
вселитися у спірний будинок, а
відповідачі чинять йому в цьому
перешкоди, суд вважає, що позов ОСОБА_1
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Виходячи з цього суд знаходить, що
позивач має право користуватися
вказаним житлом і вказане право йому
гарантується як статтями 30 і 47
Конституції України і нормами
Житлового кодексу України, так і
статтею 8 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, із
змінами внесеними протоколом № 11, які
набрали чинності для України 11 вересня
1997 року.

За таких обставин, дослідивши
матеріали справи, суд за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
приходить до висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.15, 16, 358, 405 ЦК
України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України,
ст.ст.3, 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
на користування житловим будинком,
розташованим по АДРЕСА_1, що належить на
праві власності ОСОБА_2.

Зобов"язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути
перешкоди ОСОБА_1 в користуванні
житловим будинком, розташованим по
АДРЕСА_1 шляхом його вселення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Чернівецької області через
Кіцманський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення, а в
разі якщо рішення було постановлено
без участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя :