Ухвала

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 17
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 02 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4
про стягнення боргу за договором
позики посилаючись на те, що 26 вересня
2011 року він надав відповідачу позику у
розмірі 33000 дол. США строком
до 31 грудня 2011 року, про що останній
власноручно написав відповідну
розписку. Однак відповідач свої
зобов'язання щодо повернення отриманої
ним позики не виконав. Просив стягнути
з відповідача в примусовому порядку
позику в розмірі 263 670 грн., три відсотки
річних від простроченої суми в розмірі
15 822 грн та судові витрати.

Рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від
17 лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 02 квітня 2014
року, позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу за договором позики від 26
вересня 2011 року в розмірі 263 670 грн. та
суму трьох відсотків річних станом на 11
грудня 2013 року в розмірі 15386 грн 25 коп. В
задоволенні решти вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі скаржник просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
матеріали справи, необхідні для
ухвалення судового рішення судом
касаційної інстанції, вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що 26 вересня 2011
року позивач надав відповідачу позику
в розмірі 33000 дол. США строком до 31
грудня 2011 року, що
підтверджується розпискою від 26
вересня 2011 року (а.с. 5).

У встановлений в розписці строк ОСОБА_4
кошти позикодавцю не повернув.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику (вказана правова
позиція висловлена в постанові
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року у справі № 6-63цс13).

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд
повинен виявляти справжню правову
природу укладеного договору, незалежно
від найменування документа, і залежно
від установлених результатів робити
відповідні правові висновки.

З урахуванням викладеного слід
зазначити, що місцевий суд, з висновком
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, вірно надав оцінку наявним в
матеріалах справи доказам та дійшов
правильного висновку про
підтвердження факту укладення
договору позики та факту передачі
грошей позикодавцем позичальнику.
Враховуючи те, що відповідач не надав
докази, якими підтверджується факт
виконання ним зобов'язання перед
позивачем за договором позики, суд
обґрунтовано задовольнив вимоги щодо
стягнення основної заборгованості та
трьох відсотків річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частиною 1 ст. 335 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій
досліджено обставини справи в повному
обсязі та надано належну оцінку
наявним у справі доказам. Доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судові рішення відповідають
вимогам закону й підстави для їх
скасування відсутні.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду
Чернівецької області від 17
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 02 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська