АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6839/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шавула В. С. Доповідач - Черненкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики, -

ВСТАНОВИЛА:

19 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду із зазначеним позовом, за яким
просила суд зобов'язати відповідача
виконати умови договору позики, шляхом
відшкодування запозичених грошей в
сумі 57 500 грн. В обґрунтування позовних
вимог зазначала, що вона на підставі
договору позики у період з 26.02.2008 року
по 10.09.2008 року надала ОСОБА_3 грошові
кошти на загальну суму 70 000 грн. У період
з 03.07.2009 року по 30.05.2011 року відповідачем
їй було повернуто борг на загальну суму
12 500 грн. У зв'язку із тим, що до сьогодні
відповідач борг не повернув, позивач
вимушена була звернутися до суду із
даним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014
року ухвалено: в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, за яким стягнути з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 борг у сумі 57 500 грн.
та понесені судові витрати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно частково задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
26 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було укладено договір позики, за
умовами якого останній позичив грошові
кошти у ОСОБА_2 в сумі 20 000 грн., які
зобов'язався повернути 27 квітня 2008
року. 25 червня 2008 року сторонами було
продовжено строк користування позики
без обмеженого терміну користування та
додано грошову суму в розмірі 10 000 грн. 27
червня 2008 року до позики додано грошову
суму в розмірі 5 000 грн. та 900 доларів США
за курсом 4,04 грн. за 1 долар США. 06 серпня
2008 року до основної суми позики додано
грошову суму в розмірі 10 824 грн. 10
вересня 2008 року до позики додано
грошову суму в розмірі 20 000 грн. Отже,
станом на 10.09.2008 року загальна сума
позики становила 70 000 грн. У період з 03
липня 2009 року по 30 травня 2011 року
відповідач повернув запозичені
грошові кошти в сумі 12 500 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того, що
обставини щодо порушення ОСОБА_3
зобов'язань за договором позики є
доведеними, але обраний позивачкою у
відповідності до позовних вимог спосіб
захисту права, що пов'язаний із
наслідками неналежного виконання умов
договору, не відповідає ні вимогам
закону, ні умовам договору. Оскільки за
ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених позовних ними вимог та
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
зобов'язання вчинити дії не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

При здійсненні правосуддя у цивільних
справах суд захищає права, свободи та
інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ для захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб, інтересів
держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону,
суб'єктивне право на захист - це
юридично закріплена можливість особи
використати заходи правоохоронного
характеру для поновлення порушеного
права і припинення дій, які порушують
це право.

Порушення цивільних прав може
проявлятися, зокрема, в невиконанні чи
неналежному виконанні умов
зобов'язання (ст. 610 ЦК).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив
способи здійснення захисту цивільних
справ та інтересів судом, зокрема, п. 5
передбачає примусове виконання
обов'язку в натурі.

Особа здійснює свої права вільно на
власний розсуд (ст. 12 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернулась до суду із позовною
заявою про стягнення боргу за
договором позики (а.с.2); 27 грудня 2013 року
районний суд відкрив провадження у
цивільній справі за позовною заявою
про стягнення боргу за договором
позики (а.с.9).

Суд першої інстанції встановивши
правовідносини, які виникли між
сторонами із договору позики, та
порушення прав позивача зі сторони
відповідача неналежним виконанням
зобов'язання, однак всупереч
зазначеним обставинам та вищевказаним
нормам закону безпідставно відмовив у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що обраний позивачем спосіб захисту
права, не відповідає ні вимогам закону,
ні умовам договору.

Висновки суду першої інстанції не
узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції
України, норми яких поширюються на всі
без винятку правовідносини, що
виникають у державі, загальними
принципами ст. 3 ЦК про право звернення
до суду за захистом і не відповідає
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, виконання вимог
якої є обов'язковим для України. За ст. 6
Конвенції визнається право людини на
доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на
ефективний спосіб захисту прав, і це
означає, що особа має право пред'явити в
суді таку вимогу на захист цивільного
права, яка відповідає змісту
порушеного права та характеру
правопорушення. Пряма чи
опосередкована заборона законом на
захист певного цивільного права чи
інтересу не може бути виправданою.

Відтак не можна погодитися з висновком
суду про відмову у позові на підставі
того, що позивач, звертаючись до суду,
обрав спосіб захисту, не встановлений
законом або договором для захисту
права, що порушене.

У таких випадках слід виходити із
загальних засад захисту прав, свобод та
інтересів, визначених Конституцією
України, Конвенцією про захист прав
людини і основоположних свобод.

Саме такий концептуальний підхід до
застосування судами положень ст. 16 ЦК
знайшов своє втілення в постанові
Верховного Суду України від 21 травня 2012
року у справі N 6-20цс11, який є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені
обставини справи та вимоги закону
уваги не звернув, у достатньому обсязі
не визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, яка
підлягає застосуванню, у зв'язку з чим
ухвалив незаконне рішення.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує, ухвалює нове рішення з
наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між
сторонами з договору позики.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі договору позики від 10
вересня 2008 року, укладеного між
сторонами, у період з 26.02.2008 року по
10.09.2008 року позивач надала відповідачу
ОСОБА_3 грошові кошти частинами на
загальну суму 70 000,00 грн. У період з
03.07.2009 року по 30.05.2011 року відповідачем
їй було повернуто борг на загальну суму
12 500,00 грн. Строк повернення боргу
сторони встановили щодо отриманої
26.02.2008 року відповідачем суми у розмірі
20 000 грн., а саме: до 27.04.2008 року, однак
25.06.2008 року вони подовжили строк позики
без обмеження часу з додаванням сум у
борг. Остання сума боргу була отримана
відповідачем 10 вересня 2008 року в
розмірі 20 000 грн. та за вказаною датою
підсумована загальна сума боргу у
розмірі 70 000 грн.

Ці обставини підтверджені
власноручною розпискою відповідача,
про що не заперечував відповідач в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК договір
позики укладається в письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, на підтвердження вимог названого
закону ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 розписку
про позичені гроші, які підтверджує
виниклі правовідносини сторін за
договором позики.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Не заперечував відповідач також про те,
що позивач влітку 2013 року пред'явила до
нього вимогу про повернення боргу за
договором позики.

До цього часу позичальник не повернув
позикодавцеві позичені гроші у розмірі
57 500 грн. (70 000 - 12 500 = 57 500).

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обіг або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Доводи відповідача про те, що між
сторонами виникли відносини з приводу
спільної діяльності та те, що кошти
передавалися відповідачу не у борг, про
те, що виправлена в розписці сума з 15 000
грн. на 1 500 грн., яка була ним повернута
позивачу, - судова колегія не приймає,
оскільки ці обставини не підтверджені
належними та допустимими доказами у
справі і спростовуються матеріалами
справи.

Судова колегія, аналізуючи докази у
справі, дійшла висновку про те, що
позовні вимоги про зобов'язання
відповідача ОСОБА_3 виконати умови
договору позики від 10 вересня 2008 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом
відшкодування запозичених грошей у
ОСОБА_2 в сумі 57 500 гривень - підлягають
задоволенню, оскільки є доведеними,
тому як зобов'язання з повернення боргу
за договором позики відповідач
повністю не виконав.

Суд розглядає позов в межах заявлених
вимог до суду першої інстанції.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд
апеляційної інстанції змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням позовних
вимог з ціною позову матеріального
характеру у розмірі 57 500 грн. і сплатою
позивачем судових витрат у розмірі 537,50
гривень у першій та апеляційній
інстанції відповідно: 250 грн. та 287,50
грн., недосплачена сума судового збору
складає суму 325 гривень (575 - 250 = 325), то
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача у зв'язку із
задоволенням позовних вимог 537,50 грн. та
на користь держави 325 грн.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року
та додаткове рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
31 липня 2014 року - скасувати з ухваленням
нового рішення.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики.

Зобов'язати ОСОБА_3 виконати умови
договору позики від10 вересня 2008 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом
відшкодування запозичених грошей у
ОСОБА_2 в сумі 57 500 гривень (п'ятдесят сім
тисяч п'ятсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_3, 1951 року народження,
ІДН НОМЕР_1, який проживає за адресою:
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, 1966 року
народження, ІДН НОМЕР_2, яка проживає за
адресою: АДРЕСА_2, понесені судові
витрати у розмірі 537,50 гривень (п'ятсот
тридцять сім гривень 50 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
недосплачений судовий збір в сумі 325
гривень (триста двадцять п'ять гривень).

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Л.А. Черненкова

Судді
М.Ю. Петешенкова

О.Г. Дерев’янко