У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової
О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Комунального закладу «Нікопольський
центр первинної медико-санітарної
допомоги» про визнання наказу про
звільнення з роботи незаконним і
скасування та стягнення моральної
шкоди, за касаційною скаргою
Комунального закладу «Нікопольський
центр первинної медико-санітарної
допомоги» на рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 22 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 21 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Комунального закладу
«Нікопольський центр первинної
медико-санітарної допомоги» (далі - КЗ
«Нікопольський центр первинної
медико-санітарної допомоги»), у якому
просила визнати незаконним та
скасувати наказ про звільнення з
роботи, стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу та завдану їй
моральну шкоду.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 10
грудня 1995 року працювала в
Нікопольському
лікувально-діагностичному центрі на
посаді лікаря-стоматолога. У 2002 році на
базі лікувально-діагностичного центру
була створена комунальна установа
охорони здоров'я «Нікопольська міська
поліклініка
консультативно-діагностичної
допомоги», що підтверджується
Статутом. Згідно п. 1.1 Статуту
Нікопольська міська поліклініка
консультативно-діагностичної допомоги
є правонаступником Нікопольського
лікувально-діагностичного центру. У
січні 2012 року працівники були
повідомлені головним лікарем
Нікопольського центру первинної
медико-санітарної допомоги ОСОБА_4 про
те, що вони повинні перейти на роботу до
Центру з 01 лютого 2012 року, а у разі
відмови їх буде звільнено, а ОСОБА_3
було повідомлено про звільнення у
зв'язку з проведенням скорочення
чисельності працівників. 26 грудня 2012
року вона отримала трудову книжку, у
якій здійснено запис за № 19 про
звільнена її з роботи на підставі
наказу від 30 березня 2012 року № 62к у
зв'язку зі скороченням штату.

Вказувала, що після отримання трудової
книжки вона виявила в ній неправильні
записи. Крім того, у порушення вимог
статті 49-2 КЗпП України, вона не була
попереджена персонально не пізніше ніж
за два місяці про наступне звільнення у
зв'язку зі скороченням чисельності
працівників, та відповідач не довів до
відома державної служби зайнятості у м.
Нікополі про її наступне звільнення.
Також у порушення вимог статті 40 КЗпП
України відповідач звільнив її в
період тимчасової непрацездатності,
оскільки вона з 14 березня 2012 року по 30
березня 2012 року перебувала на
лікуванні в неврологічному відділенні
Міської лікарні № 1.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 22 квітня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 серпня
2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Поновлено ОСОБА_3 на попередньому місці
роботи - на посаді лікаря-стоматолога
КЗ «Нікопольський центр первинної
медико-санітарної допомоги» з 31
березня 2012 року.

Стягнуто з КЗ «Нікопольський центр
первинної медико-санітарної допомоги»
на користь ОСОБА_3 заробітну плату за
час вимушеного прогулу в сумі 40 086 грн 49
коп.

Стягнуто з КЗ «Нікопольський центр
первинної медико-санітарної допомоги»
на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в
розмірі 2 тис. грн.

Визнано записи, зроблені в трудовій
книжці ОСОБА_3 за № № 18, 19, недійсними,
зобов'язавши КЗ «Нікопольський центр
первинної медико-санітарної допомоги»
зробити запис про недійсність вказаних
записів у трудовій книжці ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати
за один місяць допущено до негайного
виконання.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі КЗ «Нікопольський
центр первинної медико-санітарної
допомоги», посилаючись на порушення
судами попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і апеляційний суд,
виходив з того, що звільнення ОСОБА_3
було проведене відповідачем з
порушенням процедури, встановленої
трудовим законодавством, та у період її
тимчасової непрацездатності, у зв'язку
з чим ОСОБА_5 підлягає поновленню на
роботі з виплатою їй середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки судів є вірними,
відповідають фактичним обставинам
справи, наданим сторонам доказам, до
яких правильно застосовано норми
права.

Судом встановлено, що 10 грудня 1995 року
ОСОБА_3 працювала в Нікопольському
лікувально-діагностичному центрі на
посаді лікаря стоматолога.

У 2002 році на базі
лікувально-діагностичного центру була
створена Комунальна установа охорони
здоров'я «Нікопольська міська
поліклініка
консультативно-діагностичної
допомоги».

Згідно з п. 1.1 Статуту Нікопольська
міська поліклініка
консультативно-діагностичної допомоги
є правонаступником Нікопольського
лікувально-діагностичного центру. 26
вересня 2005 року наказом № 200
поліклініку
консультативно-діагностичної допомоги
було приєднано до Міської лікарні № 3
(а. с. 32).

Рішенням Нікопольської міської ради VI
скликання від 20 січня 2012 року № 38-16/VI
діяльність Комунального закладу
охорони здоров'я «Міська лікарня № 3»
було припинено шляхом приєднання до КЗ
«Нікопольський центр первинної
медико-санітарної допомоги» (а. с. 34).

Наказом КЗ «Нікопольський центр
первинної медико-санітарної допомоги»
від 30 січня 2012 року № 29 працівники, в
тому числі й позивачка, були
ознайомлені з рішенням Нікопольської
міської ради від 20 січня 2012 року № 38-16/VI
(а. с. 6).

Крім того, наказом від 30 січня 2012 року №
30 «Про призначення робочих місць»
працівники Комунального закладу
«Нікопольський центр первинної
медико-санітарної допомоги» були
повідомлені про те, що вони повинні
перейти на роботу до Центру з 01 лютого
2012 року, а у разі відмови їх буде
звільнено.

Згідно з записом у трудовій книжці від
20 січня 2012 року за № 18 позивачка була
переведена до КЗ «Нікопольський центр
первинної медико-санітарної допомоги»
на посаду лікаря-стоматолога (а. с. 57).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 року № 9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" роз'яснено, що, розглядаючи
трудові спори, пов'язані із звільненням
за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норми законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
визначено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України
встановлено, що звільнення з підстав,
зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Таким чином, оскаржувані судові
рішення ухвалені з дотриманням норм
матеріального права, оскільки
звільнення позивача відбулося з
порушенням процедури, встановленої
трудовим законодавством .

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Із матеріалів справи встановлено, що
оскаржувані судові рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
касаційної скарги цих висновків не
спростовують.

При вирішенні
позовних вимог ОСОБА_3 судами правильно
визначено характер правовідносин між
сторонами та застосовано норми
матеріального права, що їх регулюють,
повно і всебічно досліджено матеріали
справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи касаційної
скарги не дають підстав для
встановлення неправильного
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Перевіривши
доводи касаційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд касаційної
інстанції дійшов висновку про її
відхилення та залишення без змін
рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 22
квітня 2014 року та ухвали апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21
серпня 2014 року, оскільки вони є
законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної
скарги не дають підстав для
встановлення неправильного
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального закладу
«Нікопольський центр первинної
медико-санітарної допомоги» відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 22
квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова