АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1592/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3414/14
Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М.
Доповідач Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
Марискіної О.Л., представників третіх
осіб Ткаченко Н.М., Якобчук М.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою Кременчуцької
районної державної адміністрації

на рішення Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 03 жовтня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до
Кременчуцької районної державної
адміністрації Полтавської області,
треті особи: Відділ Держземагенства у
Полтавській області, Гориславська
сільська рада Кременчуцького району
Полтавської області про визнання
довічного спадкового права володіння
земельною ділянкою в порядку
спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до
суду із вказаним позовом та просила
визнати за нею право довічного
успадковуваного володіння земельною
ділянкою площею 18,8 га, розташованої на
землях Гориславської сільської ради
Кременчуцького району Полтавської
області в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_6 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

В обґрунтування позовних вимог
вказувало, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її
батько ОСОБА_6, після смерті якого
відкрилася спадщина у вигляді
земельної ділянки розташованої на
території Кременчуцького району.
Зазначена земельна ділянка
площею 18,8 га була йому надана
для ведення селянського (фермерського)
господарства рішенням 9 сесії 21
скликання Кременчуцької районної Ради
народних депутатів Кременчуцького
району Полтавської області на праві
довічного успадкованого володіння, що
підтверджується Державним актом,
виданим Кременчуцькою районною радою 02
вересня 1992 року, зареєстрованим у Книзі
записів державних актів на право
довічного успадковуваного володіння
землею за №17.

З метою оформлення своїх спадкових
прав відносно вказаної земельної
ділянки вона звернулась до нотаріуса,
проте у видачі свідоцтва про право на
спадщину їй було відмовлено в зв'язку з
відсутністю у неї документу, який
підтверджував би право власності
спадкодавця на дану земельну
ділянку.

Рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 03 жовтня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_5
задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право на довічне
спадкове володіння та користування
земельною ділянкою розміром 18,8 га
згідно Державного акту на право
довічного успадкованого володіння
землею виданого на підставі рішення 9-ї
сесії 21 скликання Кременчуцької
районної ради народних депутатів
Полтавської області від 27 березня 1992
року зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право довічного
успадковуваного володіння землею за №
17 розташовану на території
Гориславської сільської ради
Кременчуцького району Полтавської
області, що залишилася після смерті
ОСОБА_6

Вказане рішення в апеляційному порядку
оскаржила Кременчуцька РДА та просила
скасувати його та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а а саме
неможливість успадкування спірної
земельної ділянки через відсутність у
спадкодавця права власності на неї та
відсутність доказів того, що позивач є
єдиним спадкоємцем після померлого
ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що згідно копії свідоцтва
про смерть, ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Хорольського районного управління
юстиції Полтавської області зроблено
актовий запис за №16.

Відповідно до Державного акту на право
довічного успадковуваного володіння
землею зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право довічного
успадковуваного володіння землею
за № 17 02 .09. 1992 року, на підставі рішення
9 сесії 21-го скликання Кременчуцької
районної Ради народних депутатів
Кременчуцького району Полтавської
області ОСОБА_6 надано у довічне
успадковуване володіння 18,8 га землі
для ведення селянського
(фермерського) господарства.

З часу смерті спадкодавця ОСОБА_5
організувала подання від імені ФГ
"Хорол" звітів до органів державної
влади, забезпечувала сплату поточних
податків та обробіток спірної
земельної ділянки, якою користувалось
вказане фермерське господарство.

22 квітня 2014 року нотаріусом було
відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом в
зв'язку з відсутністю у неї документу,
який би підтверджував право власності
ОСОБА_6 на зазначену
земельну ділянку.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив з того, що на момент
смерті ОСОБА_6 його право на довічне
успадковуване володіння земельною
ділянкою не припинилося, а тому його
майнові права переходять до позивачки,
як спадкоєємиці.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства, які регламентують
спірні правовідносини.

Відповідно до Постанови Верховної Ради
Української РСР від 05.12.90 р. № 511 «Про
вирішення питань, пов'язаних із правом
власності на землю» громадянам
надавалися земельні ділянки для
ведення селянського й особистого
підсобного господарства, садівництва,
будівництва та обслуговування жилих
будинків, задоволення інших потреб,
передбачених законом, у довічне
успадковуване володіння.

Земельним кодексом
Української РСР від
18.12.1990 року також
передбачалось право громадян на
довічне успадковувань володіння
землею, а Постановою Верховної Ради
Української РСР від 27.03.1991 року №889 «Про
форми державних актів на право а
володіння або користування землею і
Положення про порядок надання і
вилучення земельних ділянок», які
втратили чинність, затверджено форму
державного акта на право довічного
успадковуваного володіння землею та
умови надання такого права.

З введенням в дію 15 березня
1992 року Земельним кодексом Української
РСР надання, такого права не
передбачалось, але підпунктом другим
пункту 5 Постанови Верховної Ради
Української РСР від 18 грудня 1990 року
№ 562 «Про порядок введення в дію
Земельного кодексу Української РСР»
передбачалося, що громадяни,
підприємства, установи і організації,
які мають у користуванні земельні
ділянки, наданні їм до введення в дію
цього Кодексу, зберігають свої права на
користування до оформлення ними у
встановленому порядку прав власності
на землю або землекористування.

При цьому, як вірно зазначено судом
першої інстанції, законодавство не
встановлює обов'язку особи на
переоформлення права довічного
успаковуваного володіння землею на
право власності чи укласти договір
оренди земельної ділянки.

Згідно ст.1216 ЦК
України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця) до інших осіб
(спадкоємців).

Відповідно до положень ст.1218 ЦК
України до складу спадщини входять
усі права та обов'язки, що
належать спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1219 ЦК України не
входять до складу спадщини права та
обов'язки, що нерозривно пов'язані з
особою спадкодавця, зокрема: особисті
немайнові права; право на участь у
товариствах та право членства в
об'єднаннях громадян, якщо інше не
встановлено законом або їх установчими
документами; право на відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; права на
аліменти, пенсію, допомогу або інші
виплати, встановлені законом; права та
обов'язки особи як кредитора або
боржника, передбачені статтею 608
цього Кодексу.

Таким чином, до складу спадщини входить
не тільки право власності, і й інші
права спадкодавця, у тому числі і право
володіння земельною ділянкою.

Отже, доводи апелянта щодо відсутності
доказів належності спірної земельної
ділянки спадкодавцю на праві приватної
власності є безпідставними та не мають
значення для вирішення питання про
спадкування права володіння майном.

Неспроможними є і посилання аелянтів
на норми законодавства щодо
врегулювання порядку виникнення та
реалізація права власності на земельну
ділянку, так як апелянтом помилково
віднесено спірні правовідносини до
таких, що виникають з приводу права
власності, а не права володіння майном.

Спірна земельна ділянка перебуває у
власності територіальної громади села,
а судом питаня про визнання або перехід
права власності до інших осіб не
вирішувалось.

Доводи апелянта щодо відсутності
доказів того, що позивач є єдиним
спадкоємцем після померлого ОСОБА_6
спростовується матеріалами справи.

Так, ОСОБА_7 відмовилась від прийняття
спадщини після її померлого чоловіка,
звернувшись до нотаріальної контори з
відповідною заявою.

Представниками Кременчуцької РДА ні в
суді першої, ні в суді апеляційної
інстанції жодних доказів того, що на
спірне майно претендують інші
спадкоємці, не надавали.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Інших доводів, які б спростовували
правильність висновків місцевого суду
апелянтом не наведено.

Виходячи з викладеного, доводи
апеляційної скарги про помилковість
судового рішення спростовуються
матеріалами справи і не дають підстав
вважати, що судом першої інстанції
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, які
передбачені ст.309 ЦПК України як
підстави для скасування або зміни
рішень.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
районної державної адміністрації -
відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 03 жовтня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:
Л.М. Хіль

Судді
О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: