Справа № 283/648/14-ц
провадження №2/283/289/2014
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2014 року

Малинський районний суд Житомирської
області в складі: під головуванням
судді Ярмоленка В.В., при секретарі Пух
Н.М., розглянувши на відкритому
судовому засіданні в м. Малині цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, поданої в її
інтересах представником ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права особистої
приватної власності та про поділ
спільного майна та зустрічну позовну
заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
автомобіля особистою приватною
власністю, -

встановив:

В березні 2014 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом, вимогами
якого просила визнати її особистою
приватною власністю 35/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_2 та
поділити автомобіль Мітцубісі,
виділивши його відповідачу ОСОБА_3 в
натурі, а на користь ОСОБА_1 стягнути з
відповідача 75 000 гривень.

В судовому засіданні її
представник ОСОБА_2 зазначив, що 07
листопада 2006 року його довіритель
зареєструвала шлюб з ОСОБА_3

11 листопада 2006 року вона за свої
особисті кошти придбала 35/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_2. Обставину
придбання нею цього об'єкту нерухомого
майна за свої особисті кошти
підтверджено укладеним 18 жовтня 2006
року договором купівлі-продажу
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
відповідно до якого позивач отримала 140
000 гривень на відкритий нею в ПАТ
«КБ»Приватбанк» рахунок. З цієї суми
вона 09.11.2006 року зняла кошти та передала
їх частину 45 300 гривень продавцю 35/100
частин будинку АДРЕСА_2. Крім того,
відповідач на час купівлі спірного
помешкання не мав самостійного
заробітку, перебуваючи на утриманні
ОСОБА_1

Підставою для звернення до суду є
невизнання відповідачем її особистого
права власності на будинок.

Крім того, за час шлюбу сторонами
придбано легковий автомобіль
Мітцубісі Ланцер, 2008 року випуску,
державний номер НОМЕР_1. Вартість
такого автомобіля позивач оцінює в 150
000 гривень, половину якої просить
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь.

Представник відповідача ОСОБА_4
вимоги позову вважає безпідставними,
оскільки позивачем не надано доказів
того, що кошти витрачені на придбання
титульним власником частини будинку
ОСОБА_1 є її особистими, в зв'язку з тим,
що сторони проживали однією сім'єю ще
задовго до реєстрації шлюбу, а кошти
зняті 09 листопада 2006 року позивачкою
були витрачені на погашення кредитної
заборгованості дочкою позивача. Крім
того, просив застосувати наслідки
пропущення позивачем строку звернення
до суду з позовом.

До початку розгляду справи по
суті відповідач пред'явив зустрічну
позовну заяву про визнання автомобіля
Mitsubishi Lancer 1.5, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1 його особистою приватною
власністю.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
первісний позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 3,10,11,60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 07 листопада 2006
року Українківською сільською радою
Малинського району зареєстровано шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Дітей від даного
шлюбу немає.

Рішенням Малинського районного
суду Житомирської області від 28.05.2008
року шлюб було розірвано.

11 листопада 2006 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 був укладений договір
купівлі-продажу частини житлового
будинку з надвірними господарськими
приміщеннями, спорудами, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_6 та
внесений в реєстр за №5126.

Предметом цього договору була
купівля позивачем 35/100 частин
житлового будинку з надвірними
господарськими приміщеннями,
спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_2 за
обговорену сторонами грошову суму в 45
300 гривень.

Таким чином, спір що виник,
пов'язаний з оспорюванням належності
майна до спільної сумісної власності
подружжя (презумпція віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

У п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка, є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Доводи позивача про те, що спірна
частина будинку є її особистою
приватною власністю, оскільки придбана
нею хоча і за час шлюбу, але за кошти,
які належали їй особисто, а саме: кошти,
отримані нею від продажу іншої
квартири, що належала їй на праві
особистої приватної власності є
безпідставними та суд не приймає їх
до уваги, оскільки, вони спростовуються
даними нотаріально посвідченої заяви
ОСОБА_3 (т.1 а.с. 102) від 11 листопада 2006
року, де останній дав згоду на
укладення договору про купівлю його
дружиною ОСОБА_1, 35/100 частин житлового
будинку з господарськими приміщеннями,
спорудами, розташованих в АДРЕСА_2 за
суму в 45 300 гривень.

При цьому, відповідач письмово
підтвердив, що гроші, які витрачаються
на придбання об'єкта нерухомості, є
спільною власністю подружжя. Придбана
частина житлового будинку з
господарськими приміщеннями,
спорудами також буде об'єктом права
спільної сумісної власності як така, що
набувається ними за час шлюбу. Договір
купівлі-продажу укладається його
дружиною ОСОБА_1 в інтересах їх сім'ї на
умовах, які вони попередньо обговорили
і вважають вигідними для них і
укладення цього договору відповідає їх
спільному волевиявленню.

Відповідно до п.36 Наказу
Міністерства юстиції України від 3
березня 2004 року № 20/5 «Про затвердження
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»
(в редакції, що діяла на момент
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу 07.11.2006 року) нотаріуси
зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і
значення поданих ними проектів
правочинів і перевірити, чи відповідає
зміст посвідчуваних правочинів
вимогам закону і дійсним намірам
сторін.

При цьому в п.44 цього Наказу
закріплювалось, що при правочини щодо
належного подружжю на праві спільної
сумісної власності майна, які
потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
правочини щодо іншого цінного майна
можуть бути посвідчені нотаріусом при
наявності письмової згоди другого з
подружжя. Справжність підпису на заяві
другого з подружжя про згоду на
укладення такої угоди повинна бути
засвідчена в нотаріальному порядку.

Погодившись саме з такою
редакцією заяви ОСОБА_3, яка
підписувалась ним безпосередньо в день
укладення правочину (договору
купівлі-продажу 11.11.2006 року) в
приміщенні нотаріальної контори (та
посилання на яку міститься в тексті п.2
договору) позивач тим самим визнала
обставину придбання нерухомого майна в
інтересах сім'ї за спільні кошти, що є
свідченням виникнення спільної
сумісної власності подружжя на цей
об'єкт.

Це узгоджується з п.45 зазначеного
вище Наказу в частині того, що правочин
щодо розпорядження майном, що
подається для нотаріального
посвідчення, може бути посвідчений
нотаріусом без згоди другого з
подружжя у разі, якщо з
правовстановлювального документа,
договору, укладеного між подружжям,
акта цивільного стану про укладення
шлюбу та інших документів випливає, що
зазначене майно є особистою приватною
власністю одного з подружжя, тобто
набуте до реєстрації шлюбу, за час
шлюбу, але на умовах, передбачених
шлюбним або іншим договором, укладеним
між подружжям, договором дарування або
в порядку спадкування, або за кошти, які
належали їй (йому) особисто тощо.

Будь-яких заперечень, зауважень
до змісту заяви ОСОБА_3, договір
купівлі-продажу частини житлового
будинку з надвірними господарськими
приміщеннями, спорудами від 11.11.2006 року
не містить. ОСОБА_1 в день посвідчення
нотаріусом роз'яснено зміст ст.ст.
57,59,60,65 СК України (п.10 Договору). Таким
чином, сторони за взаємною згодою
визначили правовий статус спірної
частини будинку, як спільної власності
подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таким чином, вимога ОСОБА_1 про
визнання особистою приватною
власністю 35/100 частин житлового будинку
за адресою по АДРЕСА_2 є безпідставною
та такою, що задоволенню не підлягає.

Вимога про поділ автомобіля Mitsubishi
в обраний позивачем спосіб також
підлягає відхиленню в зв'язку з
наступним.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у пунктах 22, 23, 29 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69, 72 СК України
та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства.

За рішенням Малинського
районного суду Житомирської області
від 28 травня 2008 року сторони з грудня 2007
року припинили сімейно-шлюбні
відносини. Дану обставину, не
заперечувала ОСОБА_1, подавши до суду
27.05.2008 року заяву про визнання позову
(а.с. 16 справи 2-354/08) ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу, поданого ним до суду
17 березня 2008 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що 27 грудня 2007 року між ЗАТ
«Ніколь Моторс» та ОСОБА_3 укладено
договір №4255/07 купівлі-продажу
автомобіля Mitsubishi Lancer 1.5 Invite Т65,
темно-синього кольору за 112 492 грн.
Відповідно до розділу 5 цього Договору
перехід права власності на автомобіль
здійснюється після оформлення
техпаспорту в МРЕВ. (т.1 а.с. 145).

04 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір №014/7655/73/130216 про
надання останньому на споживчі цілі
(придбання транспортного засобу) 112
492,00 грн. терміном на 72 місяці.

Платіжним дорученням №1 від 13.03.2008 року
Райффайзен Банк Аваль перерахував ЗАТ
«Николь Моторс» 112 492,00 грн. за авто
Мітсубісі Ланцер згідно договору
купівлі-продажу 4255/07 від 27.12.2007 року.

12 березня 2008 року ОСОБА_3 набув право
власності на автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5
синього кольору, державний номерний
знак НОМЕР_1, що вбачається з свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_2 (т.1 а.с. 103).

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд
може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Згідно роз'яснень п. 30 постанови,
якщо за час окремого проживання
подружжя після фактичного припинення
шлюбних відносин спільне майно його
членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте кожним з них за
цей період та за вказаних обставин, і
провести поділ тільки того майна, що
було їхньою спільною власністю до
настання таких обставин.

Таким чином, суд приходить до
висновку про те, що спірний автомобіль,
який був придбаний ОСОБА_3 у березні 2008
року під час окремого проживання після
фактичного припинення шлюбних
відносин і ведення окремого бюджету
сторонами, не може бути визнаний
майном, нажитим подружжям за час шлюбу,
тобто об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, а є особистою
приватною власністю одного із
подружжя, а саме: ОСОБА_3.

Саме з цих міркувань, підлягає
задоволенню його зустрічний позов про
визнання особистою приватною
власністю автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5
синього кольору, державний номерний
знак НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 3,10,11, 60,88, 214- 215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, поданої в
її інтересах представником ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права особистої
приватної власності та про поділ
спільного майна - відмовити повністю
за безпідставністю.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання автомобіля
особистою приватною власністю -
задовольнити.

Визнати автомобіль Mitsubishi Lancer 1.5 синього
кольору, державний номерний знак
НОМЕР_1 особистою приватною власністю
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
понесені ним судові витрати в розмірі
1124,92 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Житомирської області через
Малинський районний суд шляхом подачі
в десятиденний строк з дня
проголошення рішення, а особою, що не
була присутня у судовому засіданні з
дня отримання копії цього рішення,
апеляційної скарги до апеляційного
суду Житомирської області.

Суддя: В. В. Ярмоленко