АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1- й інстанції: Антипова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 22 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення частки
у майнових правах і стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до суду з позовом
про визначення частки спільної
сумісної власності (майнових прав),
компенсацію частки спільної сумісної
власності, повернення безпідставно
набутих коштів.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що
перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 з 26 липня 1995 р. по 31 січня 2006 р.
вони придбали майнові права на
квартиру за генеральною угодою про
дольову участь у будівництві №409-Ф-41/2-Г,
укладеною 07.07.2003 р. між ОСОБА_2 та ЗАТ
«Позняки-ЖИЛБУД» та додатковими
угодами до неї від 08.12.2003 р.,05.05.2004 р.,
04.10.2005 р.

25 травня 2004 р. між ОСОБА_2 та АКБ
«Укрсоцбанк» було укладено договір на
отримання кредиту № 10-12/148 на суму 38 385
доларів США на проведення оплати по
угоді про дольову участь у будівництві
від 31 січня 2006 р. за № 409- Ф-41/2-Г

На час розірвання шлюбу між сторонами -
31 січня 2006 року із отриманого кредиту 38
385 доларів США було сплачено лише 4 260,64
доларів США.

Після розірвання шлюбу, а саме 19
березня 2007 року позивачем було
перераховано на погашення кредиту
власні кошти у сумі 21 632,33 дол. США, а
решта кредиту була сплачена
відповідачем за спільні кошти,
останній платіж було здійснено 14 січня
2008 р.

Згідно акту № 309-Ф-41/2-Г від 28 лютого 2006
року ЗАТ «Позняки ЖИЛ-БУД» передало
ОСОБА_2 двокімнатну квартиру НОМЕР_1 на
22 поверсі, загальною площею 116,3 кв. м. за
поштовою адресою: АДРЕСА_1

14 лютого 2008 р. ОСОБА_2 без відома
позивача продав вказану квартиру
ОСОБА_5 за суму 1 186 750 грн.

Позивач просила суд поновити її строк
звернення до суду, визначити частки
майнових прав на отримання спірної
квартири та стягнути з відповідача на
її користь компенсацію майнових прав і
суму безпідставно отриманих грошей,
вирішити питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 22 січня 2014 р. позов було
задоволено. Визначено ОСОБА_3 Ѕ частку
майнових прав на отримання квартири
АДРЕСА_1, стягнуто з відповідача на
користь позивача кошти у розмірі 343 763,71
грн. з яких 170 856,5 грн. компенсація
майнових прав та безпідставно набуті
кошти у сумі 172 907,21 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 05 червня 2014 р. заява ОСОБА_2
про перегляд заочного рішення була
залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції 07.07. 2014 р. ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати заочне рішення та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.

Свої вимоги обґрунтував тим, що
рішенням Апеляційного суду м. Києва від
09.10.2007 р. в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
Ѕ частину спірної квартири було
відмовлено, з тих підстав, що на момент
розгляду справи спільним сумісним
майном подружжя були майнові права на
отримання квартири, а не квартира.

Майнові права на отримання квартири,
які виникли на підставі вищезазначеної
генеральної угоди, існували до моменту
отримання свідоцтва про право
власності на квартиру та його
реєстрації, тобто до 19.12.2007 р., про що
фактично зазначено і в рішенні суду.
Позивачу було відомо про порушення її
прав з 2007 р. Суд першої інстанції в
порушення вимог ЦПК, взагалі не
зазначив чому не застосував ст. 267 ЦК
України.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення учасників процесу, які
з'явились у судове засідання, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_3, перебувала з
відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому
шлюбі з 26 липня 1995 року по 31 січня 2006
року.

07 липня 2003 року між ЗАТ
«Позняки-Жил-Буд» та ОСОБА_2 була
укладена генеральна угода про дольову
участь у будівництві за № 409-Ф-41/2-Г.

В подальшому до даної генеральної
угоди були укладені додаткові угоди
від 08.12.2003 року, 05.05.2004 року, та 04.10.2005
року.

25 травня 2004 року між ОСОБА_2 та АКБ
«Укрсоцбанк» було укладено кредитний
договір № 10-12/148 на отримання кредиту в
сумі 38 385 доларів США.

Пунктом 1.2. даного кредитного договору
передбачено, що кредит надавався
відповідачу на цілі інвестування житла
за вищевказаною генеральною угодою про
дольову участь у будівництві № 409-Ф-41/2-Г
від 07.07.2003 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
№10-12/148 від 25.05.2004 року між ОСОБА_2 та АКБ
«Укрсоцбанк» був укладений договір
іпотеки № 05-12/915, відповідно до п. 1.1.
якого майнові права на вказану
квартиру перейшли до банку, до моменту
повного повернення отриманих в кредит
коштів.

Вартість майнових прав на квартиру
згідно з даною угодою встановила 341 713
гривень.

З матеріалів справи вбачається, що
погашення отриманого кредиту за
кредитним договором № 10-12/148 від 25.05.2004
року відбувалось частинами. Повне
погашення кредиту відбулося 14.01.2008
року.

При цьому, на час розірвання шлюбу між
сторонами 31 січня 2006 року, із
отриманого кредиту 38 385 доларів США
було сплачено лише 4 260,64 дол. США, дані
обставини встановлені рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня
2011 р.

19 березня 2007 р., тобто після розірвання
шлюбу, ОСОБА_3 перерахувала на
погашення вказаного кредиту кошти у
розмірі 21 632 дол. США.

19.12.2007 року ОСОБА_2 у Головному
управлінні житлового забезпечення
було отримано свідоцтво про право
власності на двохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 116,3 кв.м. та
зареєстроване в Київському міському
БТІ 28.12.2008 року.

На підставі здійсненої реєстрації
відповідач ОСОБА_2 набув право
власності на квартиру в силу положень
п. 2. Додатку № 409-Ф-41/2Г-2 від 05.05.2004 року
до генеральної угоди про дольову
участь будівництві від 07.07.2003 року №№
409-Ф-41/2-Г.

14 лютого 2008 року ОСОБА_2 продав вказану
квартиру уклавши договір
купівлі-продажу квартири з ОСОБА_5, від
14.02.2008 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі за № 829.

Суд першої інстанції вірно визначився
з тим, що у відповідності до
генеральної угоди про дольову участь у
будівництві № 409-Ф-41/2Г, яка було
укладена під час шлюбу сторін, вони
набули право на майнові права на
отримання у власність квартири АДРЕСА_1

Вказані обставини встановлені
Рішенням Апеляційного суду м. Києва
від 01 грудня 2011 р., де також є посилання
на рішення Апеляційного суду м. Києва
від 09 жовтня 2007 р., яке було залишено без
змін Ухвалою Верховного Суду України
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
АКБ СР «Укрсоцбанк» Головного
управління житлового забезпечення
КМДА, третя особа ЗАТ «Позняки-Жил-Буд»
про розподіл майна, визнання права
власності на Ѕ частину квартири,
звільнення її з під застави,
зобов'язання видати свідоцтво про
право власності, та не потребують
доказування.

Згідно з вказаними рішеннями
встановлено, що спільним майном
подружжя є майнові права на отримання
спірної квартири.

У відповідності до положень ст. 61 СК
України вказані майнові права на
квартиру АДРЕСА_1 були об'єктом
спільної сумісної власності сторін по
справі.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно визначився з частками
сторін у майнових правах квартиру
АДРЕСА_1

Але враховуючи те, що відповідач
отримав право власності на квартиру та
її продав визначати ці частки судовим
рішенням не має необхідності.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11,
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» рівність
прав кожного із подружжя на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності (якщо інше не
встановлено домовленістю між ними) та
необхідність взаємної згоди подружжя
на розпорядження майном, що є об'єктом
права його спільної сумісної
власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.
65 СК .

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Вартість майнових прав на зазначену
квартиру у відповідності до
генеральної угоди про дольову участь у
будівництві №409-Ф-41/2Г та згідно з
карткою розрахунків до генеральної
угоди про дольову участь в будівництві
становить 341 713 грн.

19.12.2007 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво
про право власності на двохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував своє
право власності у Київському міському
БТІ 28.12.2008 року.

14 лютого 2008 року ОСОБА_2 продав квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_5, тобто розпорядився нею
на свій розсуд.

Враховуючи викладене колегія суддів
вважає, що половина суми вартості
майнових прав, що була сплачена
сторонами, з урахуванням ст.ст. 63,65,71 СК
України, Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» підлягає
стягненню з відповідача у загальному
розмірі 170 856,50 грн.

Колегія суддів з урахуванням уточнених
позивачем вимог ( а.с. 64-67), в яких вона
просила поновити її строк для
звернення до суду з позовом, виконання
нею в порядку ч. 2 ст. 65 СК України
грошових обов'язків перед банком щодо
сплати кредиту, рішення колегії суддів
Апеляційного суду м. Києва від 01.12.2011 р.,
визнання відповідачем у всіх
попередніх судових процесах права
позивача на отримання її частки у
вигляді компенсації, вважає за можливе
поновити позивачу строк для звернення
до суду.

Водночас колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог щодо стягнення коштів з
відповідача у сумі 172 907,21 грн. як
безпідставно набутих відповідно до ст.
1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого подружжя, якщо майно, одержане
за договором, використане в інтересах
сім'ї.

Судом першої інстанції встановлено, що
07 липня 2003 року між ЗАТ
«Позняки-Жил-Буд» та ОСОБА_2 була
укладена генеральна угода про дольову
участь у будівництві за № 409-Ф-41/2-Г.

25 травня 2004 року між ОСОБА_2 та АКБ
«Укрсоцбанк» було укладено кредитний
договір № 10-12/148 на отримання кредиту в
сумі 38 385 доларів США.

Пунктом 1.2. даного кредитного договору
передбачено, що кредит надавався
відповідачу на цілі інвестування житла
за вищевказаною генеральною угодою про
дольову участь у будівництві № 409-Ф-41/2-Г
від 07.07.2003 року.

З метою забезпечення виконання за
кредитним договором №10-12/148 від 25.05.2004
року, між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк»
був укладений договір іпотеки № 05-12/915,
відповідно до п. 1.1. якого майнові права
на вказану квартиру перейшли до банку,
до моменту повного повернення
отриманих в кредит коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого подружжя.

Відповідно до матеріалів справи
встановлено, що ОСОБА_3 не зверталась до
суду з позовами про визнання
кредитного договору або договору
іпотеки недійсними як таких які були
укладені без її згоди.

Вже після розірвання шлюбу ОСОБА_3
перерахувала на погашення вказаного
кредиту кошти у розмірі 21 632 дол. США.

Колегія суддів вважає, що таким чином
ОСОБА_3 виконувала свої зобов'язання за
кредитним договором, які вона набула в
період шлюбу, та відповідно до ч. 4 ст. 65
СК України вказані кошти не можуть
вважатись безпідставно набутими
відповідачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, заочне рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 22 січня 2014 року - скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст.ст. 208, 303-305, ч. 1 п. 2 ст. 307 ЦПК
України, ст. ст. 309, 313-314, 316,317,319 ЦПК
України,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 22 січня 2014
року - скасувати та ухвалити нове
наступного змісту:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення
частки у майнових правах і стягнення
коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
кошти у розмірі 170 856 грн., та судовій
збір у розмірі 1 599,89 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді