Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" жовтня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко
В.П.

при секретарі -
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення
розміру часток у праві спільної
власності та визнання права власності
на частки у квартирі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва з
позовом, в якому просить суд: визначити
розмір часток співвласників ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у праві спільної власності на
квартиру АДРЕСА_1 рівними, по ? частки за
кожною із співвласників; визнати за нею
право власності на ? частку квартири
АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що вона та її донька,
ОСОБА_2, є співвласниками квартири
АДРЕСА_1. Вищезазначена квартира, яка в
цілому складається: з коридору площею
5,6 кв. м., кімнати жилою площею 10,4 кв. м.,
кімнати жилою площею 17,1 кв. м., кухні
площею 5,9 кв. м., ванної кімнати площею 2,2
кв. м., вбиральні площею 1,1 кв. м.,
кладової площею 1,1 кв. м., жилою площею
27,5 кв. м., використовується ними за
призначенням спільно з першого дня
заселення. В правовстановлюючих
документах на зазначену квартиру не
визначений розмір часток, що належать
їм, як співвласникам на праві власності
(частки не виражені арифметично у
вигляді простого правильного дробу), в
зв'язку з чим між нею, та її донькою
виник спір щодо розміру належних ним
часток у квартирі АДРЕСА_1. За таких
обставин, з урахуванням невизначеності
правовідносин власності щодо квартири
АДРЕСА_1, наявності спору про право
власності, існує необхідність в
судовому порядку визначити розмір
часток співвласників цієї квартири та
визнати за ними право власності у
рівних частках.

Представник позивача в судове
засідання не з'явилася, подала до суду
заяву, в якій просила справу розглянути
у її відсутність та відсутність
позивача, позовні вимоги підтримують в
повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, подала до суду заяву про
визнання позову, в подальшому
представником відповідача було подано
заяву, в якій останній просив суд
розглядати справу у його відсутність
та відсутність відповідача, позов
визнають повністю.

Суд, вивчивши доводи поданих сторонами
заяв, дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані у справі докази в їх
сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27
жовтня 1993 року ОСОБА_3 звернулася до
органу приватизації із заявою, в якій
просила оформити передачу в приватну
спільну сумісну власність квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 66).

Відповідно до довідки форми - 4 про
склад сім'ї наймача ізольованої
квартири (одноквартирного будинку) та
займані ними приміщення, у квартирі за
адресою: АДРЕСА_1 мешкають і мають право
на житло ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.67).

В подальшому на підставі Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» ОСОБА_3 та ОСОБА_4
набули право спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 15 листопада1993
року (а.с.55 об. - 56).

Згідно технічного паспорту на квартиру
АДРЕСА_1, вказана квартира розташована
на 4 поверсі 9-поверхового будинку та
складається з 2 кімнат жилою площею 27,5
кв.м., у тому числі 1-а кімната - 10,4 кв.м.,
2-а кімната - 17,1 кв.м., кухні площею - 5,9
кв.м., ванної кімнати - 2,2 кв.м., вбиральні
(поєднаної) - 1,1 кв.м., коридору - 5,6 кв.м.,
кладової - 1,1 кв.м. лоджією - 1,7 кв.м..
Загальна площа квартири - 45,1 кв.м.
(а.с.13-14).

Згідно ч. 1 ст. 86 ЦК УРСР, право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР, 1963 р. (що
діяв на момент виникнення вказаних
вище правовідносин), майно може
належати на праві спільної власності
двом або кільком колгоспам чи іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або державі і одному чи
кільком колгоспам або іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або двом чи кільком
громадянам. Розрізняється спільна
власність з визначенням часток
(часткова власність) або без
визначення часток (сумісна
власність).

Таким чином, з урахуванням ст. 122 ЦК УРСР
1963 р. розмір часток при спільній
сумісній власності не визначається,
розмір часток є рівними.

Статтею 4 Закону України «Про
власність» передбачено, що власник на
свій розсуд володіє, користується
і розпоряджається належним йому
майном. Власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, що не
суперечать закону. Він може
використовувати майно для здійснення
господарської та іншої не
забороненої законом діяльності,
зокрема передавати його безоплатно
або за плату у володіння і
користування, а також у довірчу
власність іншим особам.

Як встановлено судом, порядок
реєстрації права власності на
відповідний житловий будинок
встановлювався Інструкцією про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженої заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР В.Романовим 31 січня 1966 року,
відповідно до п. 22 Розділу IV якої
встановлено, що на підставі
правовстановлюючих документів,
перелічених в додатку N 1, бюро
технічної інвентаризації складає
письмовий висновок, в якому
зазначається:а) адреса будинку
(домоволодіння), площа земельної
ділянки і кількість основних будівель;
б) дані про власників з зазначенням
відносно громадян прізвища, ім'я та
по батькові, а для установ,
підприємств і організацій - повного їх
найменування;в) детальний перелік
поданих документів, що встановлюють
право теперішніх власників; г) вид
власності (державна, кооперативна,
громадська, особиста); д) участь
кожного із співвласників у спільній
власності відповідно до належної йому
частки (1/4, 1/2, 1/3 і т. д.).

Відповідно до довідки-характеристики
№ 6722, виданої Київським міським бюро
технічної інвентаризації, житловий
будинок АДРЕСА_1 зареєстрований в бюро
технічної інвентаризації в реєстровій
книзі під реєстровим номером № 5080, а
квартира ІНФОРМАЦІЯ_3 в даному будинку
належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого держадміністрацією
Харківського району м. Києва 15
листопада 1993 року (а.с. 56 об. -57).

08 жовтня 1992 року між ОСОБА_6та ОСОБА_1
було укладено договір, відповідно до
якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 придбала
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.58).

Згідно довідки - характеристики,
виданої 12 грудня 1994 року Київським
міським бюро технічної інвентаризації,
квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за
ОСОБА_1 (а.с.59).

Крім того, відповідно до свідоцтва про
право власності на житло від 10 жовтня
1994 року, виданого Відділом
приватизації Залізничної районної
державної адміністрації, квартира
АДРЕСА_2 належить на праві власності
ОСОБА_2 (а.с. 60 об. - 61).

В подальшому, 28 грудня 1994 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір
міни квартир, згідно якого ОСОБА_2 міняє
належну їй квартиру АДРЕСА_2 на частину
квартири належної ОСОБА_4, яка
знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.53).

28 грудня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
було укладено також договір міни
квартири, відповідно до якого ОСОБА_1
міняє належну їй квартиру АДРЕСА_1 на
частину квартири, належної ОСОБА_7 та
яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.54).

Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР, 1963 р., за
договором міни між сторонами
провадиться обмін одного майна на
інше. Кожний з тих, хто бере участь у
міні, вважається продавцем того майна,
яке він дає в обмін, і покупцем
майна, яке він одержує.

Статтею 242 ЦК УРСР 1963 р. передбачено, що
до договору міни застосовуються
відповідно правила про договір
купівлі-продажу, якщо інше не випливає
з змісту відносин сторін.

Згідно ст. 128 ЦК УРСР 1963 р., право
власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Аналогічне положення міститься в ст. 334
Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Таким чином, за договорами міни
квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність
позивача та відповідача.

В подальшому, позивач та відповідач
звернулися до Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна із відповідними
заявами про державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до листів-відповідей
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 23 серпня 2012 року № № 31453 (и-2012), 31462
(И-2012), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено
у проведенні державної реєстрації
права власності на спірну квартиру,
оскільки у договорах міни не вказано
яка саме частина квартири відчужується
на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України, право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Статтею 355 Цивільного кодексу України
передбачено, що майно, що є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності. Право спільної
власності виникає з підстав, не
заборонених законом. Спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

Згідно ч. 2 ст. 370 Цивільного кодексу
України, у разі виділу частки із майна,
що є у спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши
наявні у справі докази в їх сукупності,
суд приходить до висновку, що набута
позивачем та відповідачем квартира
АДРЕСА_1 за договорами міни від 28 грудня
1994 року, що належала ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
праві спільної сумісної власності,
перейшла у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
рівних частках на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, з огляду на викладене, суд
вбачає за можливе визначити розмір
часток позивача та відповідача як
співвласників на квартиру АДРЕСА_1 у
рівних частинах по ? за кожним із
співвласників.

Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є
спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника (учасників) цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі та
інші приміщення з самостійними
виходами, які можуть використовуватися
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири. У
протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

При здійснення своїх прав особа
зобов'язана утриматись від дій, які
могли б порушувати права інших осіб.
(частина 2 статті 13 Цивільного кодексу
України).

Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства
(стаття 15 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 174 Цивільного
процесуального кодексу України,
відповідач може визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст.174 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

З огляду на те, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності позивачу та відповідачу в
рівних частинах, враховуючи можливість
виділу часток у вказаній квартирі, а
також повне визнання відповідачем
позову, суд вважає за можливе визнати
за позивачем право власності на ?
частку вказаної квартири, за
відповідачем - на ? частку квартири.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 86, 122, 128, 241, 242 ЦК УРСР 1963 р., ст.ст. 13,
15, 328, 334, 355, 370 Цивільного кодексу
України, ст. 4 Закону України «Про
власність», п. 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22 грудня 1995 року № 20, ст.ст. 10, 60, 174, 208, 209,
212-215, 218, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення
розміру часток у праві спільної
власності та визнання права власності
на частки у квартирі - задовольнити.

Визначити розмір часток співвласників
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 у справі
спільної власності на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 45,1 кв.м.
рівними, по ? частки за кожною із
співвласників.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 45,1 кв.м. рівними.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 45,1 кв.м. рівними.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: