У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Стоун-3»
про стягнення заборгованості з
заробітної плати, середнього заробітку
за затримку розрахунку при звільненні,
компенсаційних виплат та моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 18 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Стоун-3»
(далі - ТОВ «Стоун-3») про стягнення
заборгованості з заробітної плати,
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні,
компенсаційних виплат та моральної
шкоди.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що з 01 лютого 2008 року
він працював на посаді генерального
директора ТОВ «Стоун-3». Рішенням
загальних зборів учасників від 28
квітня 2009 року його звільнено з роботи
цього ж дня. У день звільнення з ним не
було проведено розрахунку, не
виплачена заробітна плата та
компенсація за невикористані
відпустки. Керівництво ТОВ «Стоун-3»
обіцяло провести повний розрахунок, а
тому він не звертався до суду за
захистом своїх прав та інтересів. У
зв'язку з непроведенням з позивачем
розрахунку у день звільнення
відповідач заподіяв йому моральну
шкоду, яку він оцінював у розмірі 2 000
грн.

Посилаючись на вказані обставини,
уточнивши позовні вимоги, позивач
просив суд стягнути з відповідача:
заборгованість з заробітної плати у
розмірі 10 093 грн 82 коп.; середній
заробіток за затримку розрахунку при
звільненні у розмірі 199 080 грн 72 коп.;
інфляційні нарахування у розмірі 2 089
грн 34 коп.; 1 442 грн 72 коп. - 3 % річних;
моральну шкоду у розмірі 2 000 грн, а
всього 214 706 грн.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 27 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Стоун-3» на користь
ОСОБА_6 10 093 грн 82 коп. заборгованості з
заробітної плати, 199 080 грн 72 коп.
середнього заробітку за несвоєчасний
розрахунок при звільненні, 2 089 грн 34
коп. інфляційних нарахувань, 1 442 грн 72
коп. - 3 % річних, 2 000 грн моральної шкоди,
а всього 214 706 грн 60 коп. Вирішено
питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 18 червня 2014
року рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 27 березня 2014 року в
частині стягнення з ТОВ «Стоун-3» на
користь ОСОБА_6 заборгованості з
заробітної плати в сумі 10 093 грн 82 коп.
залишено без змін.

В іншій частині рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 27
березня 2014 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким відмовлено у
задоволенні позову. Вирішено питання
про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що згідно з наказом
від 01 лютого 2008 року № 32 ОСОБА_6
прийнято на роботу до ТОВ «Стоун-3» на
посаду генерального директора.

Загальними зборами учасників ТОВ
«Стоун-3» від 28 квітня 2009 року вирішено
звільнити ОСОБА_6 з посади генерального
директора за власним бажанням.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
того, що у порушення ст. 116 КЗпП України
з позивачем у день звільнення не
проведено розрахунок і не виплачена
заробітна плата та компенсація за
невикористані відпустки, яка становить
10 093 грн 82 коп., що підтверджується
оригіналом довідки про заборгованість,
а також вважав, що наявні підстави для
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
моральної шкоди та виплат, визначених
ст. 625 ЦК України.

Погоджуючись з висновками суду першої
інстанції в частині стягнення
заборгованості з заробітної плати, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що товариство має перед позивачем
заборгованість з заробітної плати у
розмірі 10 093 грн 82 коп., при цьому
належних та допустимих доказів на
спростування доводів щодо відсутності
заборгованості з заробітної плати
відповідач не надав.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погоджується
колегія суддів, оскільки заробітна
плата повинна виплачуватися
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів, та не пізніше семи днів після
закінчення періоду, за який
здійснюється виплата.

Крім цього, правильними є висновки
апеляційного суду щодо помилковості
застосування судом першої інстанції
положень ст. 625 ЦК України до спірних
правовідносин, оскільки вказане
положення не застосовується до
трудових спорів.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині вимог про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що у матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази
щодо звільнення ОСОБА_6, зокрема
відсутній наказ про звільнення, а також
у наданій копії трудової книжки
відсутній запис про звільнення.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Підставами припинення трудового
договору є, зокрема, угода сторін (п. 1 ч.
1 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу, власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що рішенням загальних
зборів учасників ТОВ «Стоун-3» від 28
квітня 2009 року задоволена заява
ОСОБА_6 про звільнення його з посади
генерального директора за власним
бажанням з 28 квітня 2009 року (протокол №
16) (а. с. 78), не врахував, що вказаним
рішенням власника трудовий договір з
ОСОБА_6 розірваний у строк, про який він
просив, а саме: 28 квітня 2009 року та
помилково вважав, що відсутність
наказу про звільнення та запису у
трудовій книжці свідчить про
відсутність припинення між сторонами
трудових відносин.

Крім цього, беручи до уваги пояснення
представника відповідача про те, що
наказ про звільнення мав видати та
підписати сам ОСОБА_6, як директор
товариства, суд апеляційної інстанції
не врахував, що вказаним рішенням
загальних зборів вирішено призначити
на посаду генерального директора ТОВ
«Стоун-3» ОСОБА_7 з 29 квітня 2009 року.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівнику сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 233 цього Кодексу
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

З огляду на наведене для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку встановлено тримісячний
строк, перебіг якого розпочинається з
дня, коли звільнений працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
те, що власник або уповноважений ним
орган, з вини якого сталася затримка
виплати всіх належних при звільненні
сум, фактично розрахувався з ним.

Звертаючись з апеляційною скаргою,
відповідач посилався на те, що у день
звільнення позивач на ТОВ «Стоун-3» не
працював, з вимогою про проведення
розрахунку не звертався, про розмір
заборгованості з заробітної плати був
обізнаним з моменту отримання довідки
від 30 червня 2009 року № 511 про
заборгованість з заробітної плати.

Проводячи оцінку поданих сторонами
доказів, суд апеляційної інстанції
зазначені вище обставини залишив поза
увагою, не навів мотивів, з яких вважав
відсутніми факти, якими
обґрунтовувалась апеляційна скарга,
внаслідок чого не з'ясував: чи працював
ОСОБА_6 у день звільнення; чи звертався
з вимогою про проведення розрахунку.

Враховуючи викладене, при вирішенні
питання про виплату належних
звільненому працівнику сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, суд
апеляційної інстанції в порушення ст.
ст. 213, 214 ЦПК України не встановив, коли
у товариства виник обов'язок виплатити
належні звільненому працівнику суми.

Без встановлення вказаних обставин
вирішити питання про наявність або
відсутність підстав для застосування
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, не можливо.

Разом з тим у трудовому законодавстві
право працівника на відшкодування
моральної шкоди, завданої порушенням
його трудових прав, визначено у ст. 237-1
КЗпП України, відповідно до якої
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя; порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством. Строки
звернення до суду за відшкодуванням
моральної шкоди в зазначеній статті не
встановлено.

Підстави та порядок відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди слід
розглядати у нерозривному зв'язку з
положеннями ст. 233 цього Кодексу, у яких
встановлено строки звернення до суду
за вирішенням трудових спорів, зокрема
тримісячний строк, який розпочинається
з дня, коли працівник дізнався чи
повинен був дізнатися про порушення
свого права.

Отже, для звернення працівника до суду
з заявою про відшкодування моральної
шкоди, завданої йому несвоєчасною
виплатою з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум,
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли такий
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично
розрахувався з ним.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом апеляційної
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення позовних вимог про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, що, у
свою чергу, призвело до неправильного
вирішення заявлених позовних вимог.

За таких обставин рішення суду
апеляційної інстанцій в частині
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди не можна
визнати законним та обґрунтованим, у
зв'язку з чим відповідно до ст. 338 ЦПК
України рішення суду апеляційної
інстанцій в цій частині підлягає
скасуванню з передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги
висновків суду апеляційної інстанції
не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
тому підстави для скасування рішення в
іншій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 18 червня 2014
року в частині позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
скасувати, передати справу в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Житомирської області від 18 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник