Справа № 462/1712/14
Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/6353/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Шашкіної С.А.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 22 серпня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
зареєстрований 23 березня 1968 року у
Міському відділі державної реєстрації
актів цивільного стану - актовий запис
№ 718.

Зустрічний позов задоволено частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частку садового будинку АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частку земельної ділянки площею 0,1036 га,
яка розташована на території
Пустомитівської міської ради народних
депутатів, згідно з Державним актом на
право приватної власності на землю
серія ЛВ № 708, виданого Пустомитівської
міською Радою народних депутатів,
зареєстрованого в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 122.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду в частині задоволення
зустрічного позову скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що відповідно до рішення
Пустомитівської міської ради від 11
березня 2004 року йому видано свідоцтво
про право власності на садовий будинок,
а відтак він є одноосібним власником
спірного садового будинку. Стверджує,
що ним було дотримано усіх визначених
законом норм щодо отримання у
власність спірної земельної ділянки,
однак суд безпідставно визнав право на
частину цієї ділянки за позивачем,
порушивши в такий спосіб його право на
безкоштовну приватизацію земельної
ділянки відповідної площі, цільове
призначенні її: ведення садівництва.

Оскільки суд не визнав спірний садовий
будинок спільною сумісною власністю
подружжя, то відповідно відсутні
правові підстави для визнання за
ОСОБА_3 права власності на ? спірної
земельної ділянки.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони перебували
в зареєстрованому шлюбі з 1968 року.

Рішенням Пустомитівської міської ради
від 10 березня 1994 року ОСОБА_2 було
виділено земельну ділянку для ведення
садівництва площею 0,1036 га. В подальшому
16 листопада 1994 року ним було
приватизовано зазначену земельну
ділянку та отримано Державний акт про
право приватної власності на зазначену
ділянку.

На вищевказаній земельній ділянці було
побудовано садовий будинок, на який 12
травня 2004 року було видано свідоцтво
про право власності на ім"я ОСОБА_2

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу.

В серпні 2014 року ОСОБА_3 подала
зустрічний позов в якому просила
визнати спільною сумісною власністю
подружжя вищезгадані земельні ділянки
та садовий будинок та визнати за нею
право власності на ? частки спірних
земельної ділянки та садового будинку.

Задовільняючи позов про розірвання
шлюбу суд першої інстанції виходив з
того, що сім"я сторін фактично
розпалася і не може бути збережена.
Рішення суду в цій частині не
оскаржується.

Що ж стосується часткового задоволення
зустрічного позову, то судом першої
інстанції було вірно взято до уваги ту
обставину, що ОСОБА_2 хоч і отримав
спірну земельну ділянку у власність
шляхом приватизації однак зважаючи на
те, що в подальшому на даній земельній
ділянці подружжям було збудовано
садовий будинок, який є спільною
сумісною власністю подружжя,
відповідно при поділі майна подружжя
(садового будинку) до позивача за
зустрічним позовом, яка не мала права
власності в земельній ділянці
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку. Дана правова позиція
відображена в п. 18-2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 16 квітня
2004 року "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ".

Безпідставними є покликання апелянта
на те, що судом відмовлено в
задоволенні позову про визнання
спірного садового будинку спільною
сумісною власністю подружжя, а відтак
відсутні правові підстави для поділу
земельної ділянки, яка ним
приватизована, оскільки спірний
садовий будинок був збудований
подружжям під час перебування в шлюбі і
в силу закону вважається спільною
сумісною власністю подружжя (що
відповідно і встановлено рішенням суду
першої інстанції).

Також не може бути прийнято до уваги
покликання апелянта на те, що цільове
призначення спірної земельної ділянки
ведення садівництва, і така не може
бути розподілена між сторонами в
залежності від їх часток в садовому
будинку.

Як роз'яснив в п. 18-2 Постанови "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року
Пленум Верховного Суду України,
земельна ділянка одержана
громадянином в приватну власність
шляхом приватизації, під час його
перебування в шлюбі, якщо на такій
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретних частин таких до
особи, яка не мала права власності чи
користування земельною ділянкою
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку, будівлі, споруди у
відповідності до ст. ст. 120 ЗК України, 377
ЦК України.

Тобто в даному випадку це не
обов'язково повинен бути житловий
будинок, як зазначає апелянт, а це може
бути будинок будівля, споруда, що
відображене в ст. 377 ЦК України, до яких
і відноситься спірний садовий будинок.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 22 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: