АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/8330/14
Головуючий 1 інстанції:
Справа № 414/1325/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Івах
А.П.,

суддів -
Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі -
Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Кремінського районного суду
Луганської області від 24 жовтня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася
до суду із позовом до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів у твердій грошовій
сумі.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що вона та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі. 26
вересня 1995 року розірвали шлюб, про що
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Кремінського районного управління
юстиції в Луганській області було
зроблено відповідний актовий запис за
№147 та видано свідоцтво про розірвання
шлюбу серія НОМЕР_1. Після розірвання
шлюбу з колишнім чоловіком проживали
разом та вели спільне господарство по
серпень 2013 року факт проживання
встановлений рішенням Кремінського
районного суду Луганської області від
11 лютого 2014 року №414/115/14ц.

З посиланням на те, що вона не
працює, є інвалідом ІІІ групи яка
встановлена в 2008 році внаслідок
загального захворювання, ОСОБА_1
просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти в
розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з
дня пред'явлення позову.

Рішенням Кремінського районного
суду Луганської області від 24 жовтня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги посилається на те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи, сторони у судове
засідання не з'явилися, судова колегія
справу розглядає у відповідності до
положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України - за
відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, що були
заявлені сторонами у суді першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, судова колегія приходить до
наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним нормам процесуального закону
рішення суду першої інстанції
відповідає.

Розглядом справи достеменно
встановлено, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано
26.09.1995 року, після його розірвання з
серпня 1996 по серпень 2013 року, вони
мешкали тривалий час однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, що встановлено
судовим рішенням,яке є чинним за цей
час, з серпня 2008 року, позивачка стала
інвалідом 3 групи за загальним
захворюванням й отримує пенсію по
інвалідності 1049 грн..

Відмовляючи в задоволенні в
задоволенні позовних, суд виходив із
того, що ОСОБА_1 не доведено факту
необхідності надання в наданні їй
допомоги та що її колишній чоловік має
змогу її надавати, крім того вказані в
законодавстві умови надання утримання
(аліментів) не знайшли свого
підтвердження. Суд прийняв до уваги, що
ОСОБА_2 не працює, на обліку в центрі
зайнятості не перебуває,
підприємницькою діяльністю не
займається, проживає один за адресою
АДРЕСА_1, повністю сплачує за утримання
житла, власницею частки якого є
позивачка, має захворювання та
потребує лікування (а.с. 32), інших
утриманців та аліментних зобов'язань
не має, отримує доходи від тимчасових
заробітків і, таким чином, не
спроможний надавати допомогу.

При цьому суд керувався положеннями
ст.. 75 СК України.

Так відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 75 СК
України право на утримання (аліменти)
має той із подружжя, який є
непрацездатним, потребує матеріальної
допомоги, за умови, що другий із
подружжя може надавати матеріальну
допомогу. Непрацездатним вважається
той з подружжя, який досяг пенсійного
віку, встановленого законом, або є
інвалідом I, II, чи III групи.

Частиною 4 ст. 75 СК України встановлено,
що один із подружжя є таким, що потребує
матеріальної допомоги, якщо заробітна
плата, пенсія, доходи від використання
його майна, інші доходи не забезпечують
йому прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

З висновком суду судова колегія
погоджується, оскільки він ґрунтується
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, відповідає вимогам ст. ст.. 57-60
ЦПК України, погоджується з вимогами
ст. 75, 76, 91 СК України.

Надані ОСОБА_1 довідки на підтвердження
доводів позову щодо необхідності
стягнення на її утримання з чоловіка
грошових коштів (аліментів) а саме:
довідки щодо стану її здоров'я та
необхідності лікарських обстежень за
межами Луганської області, не можна
вважати доказами якіб, у розумінні ст.
ст.. 57, 58, 59 ЦПК України підтверджували
вказані обставини, кріс того отримана
позивачкою 3 група інвалідності з 2008
року, є робочою групою.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатній і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, ухвалив законне рішення на
основі повно в всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні,
ухвалив рішення таке, що відповідає
вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення суду
судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314,
315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Кремінського районного
суду в Луганській області від 24 жовтня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена в касаційному
порядку шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -