Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Пустовойт Т. В. , при секретарі Родіній
Н.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча" про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча" з
позовом про стягнення середнього
заробітку, посилаючись на те, що
перебував в трудових відносинах з
відповідачем, який при виплаті
заробітної плати в період з березня 2003
року по лютий 2010 рік не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати, в
наслідок чого були порушені його права
на оплату праці. Зазначив, що в
подальшому звернувся до ПАТ «ММК ім.
Ілліча» із заявою про добровільну
сплату заборгованої заробітної плати,
після чого відповідач сплатив йому
суму індексації заробітної плати з
компенсацією. Просив стягнути з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на його користь
середній заробіток в сумі 263 460,52 грн. за
період з 16.02.2010 року по 17.03.2014 рік, а
також середній заробіток за час
розгляду справи у суді по день
постановлення судом рішення, моральну
шкоду у розмірі 1000 грн. та витрати на
правову допомогу в розмірі 609 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
просив їх задовольнити та додатково
пояснив, що в березні 2014 року йому було
сплачено суму індексації з
компенсацією в розмірі 893,89грн., з
виплаченою сумою згоден, в день виплати
звернувся до суду з позовом про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні

Представник відповідача ПАТ "ММК імені
Ілліча" в судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, просив в їх
задоволенні відмовити, також надав
суду заперечення у якому зазначив, що
ПАТ «ММК імені Ілліча» проведено
повний розрахунок з позивачем при його
звільнені. Вказали, що ними не було
допущено порушення трудових прав
позивача при звільненні в частині
проведення повного розрахунку, тому
відсутні підстави для стягнення
середнього заробітку, також вважають,
що позивачем був пропущений строк
звернення до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати. В зв'язку з
відсутністю зобов'язання щодо сплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, відповідач вважав,що не
підлягає задоволенню і позов щодо
стягнення моральної шкоди та витрат на
правову допомогу. Просили в позові
відмовити.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 20.02.1984
року по 15.02.2010 рік перебував у трудових
відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці. За цей період йому
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата. 16.01.2014 року позивач
звернувся до ПАТ «ММК ім. Ілліча» із
заявою від 28.12.2013 року про
відшкодування йому суми недоотриманої
індексації заробітної плати з
компенсацією за період з 01.03.2003 року по
15.02.2010 рік. На виконання зазначеної
заяви відповідачем 20.03.2014 року на
користь позивача було сплачено
заборгованість з індексації по
заробітної плати з компенсацією, яка
утворилась за період з березня 2003 року
по липень 2006 року та складала 1070,60грн, а
з відрахуванням податків та
обов'язкових платежів позивач фактично
отримав суму у розмірі 893,89грн., що
підтверджується відповідним
платіжним дорученням №11256 від 20.03.2014
року. З вказаною сумою та періодом її
утворення заборгованості позивач
погодився та не оспорює її розмір.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
Конституційного Суду України у справі
№ 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1
ст. 233 Кодексу законів про працю України
у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116,
117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

Оскільки розглядом справи було
встановлено, що відповідач фактично не
розрахувався перед ОСОБА_1 при його
звільненні, тобто мало місце порушення
законодавчо встановлених строків, а
остаточно розрахувався вже 20.03.2014 року,
то позивач має всі законі підстави для
звернення до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, що підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача, суд
керується наступним.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24
грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» зазначено, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж положення були викладені і у
Правових позиціях Постанов
Верховного Суду України від 24 жовтня
2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21
листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Звертаючись до суду, позивач просив
стягнути на його користь середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у сумі 263460,52грн., яка
утворилась за період з 16.02.2010 року по
17.03.2014 рік.

Кількість робочих днів починаючи з
16.02.2010 року до дня остаточного
розрахунку - 20.03.2014 року, складає 1029днів.

Згідно із довідкою за № 2/72506, наданою
відповідачем, розмір середньоденної
заробітної плати ОСОБА_1 складає
181,44грн.

При цьому суд зазначає, що цей
розрахунок зроблений відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8
якого нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином, розмір середнього
заробітку за період з 16.02.2010 року по
20.03.2014 рік складає: 1029дн.х 181,44грн.=
186701,76грн.

Разом з тим, суд, виходячи з принципу
співмірності (постанова ВСУ від
16.01.2012р.), враховує розмір спірної суми,
на яку мав право позивач, частку, яку
вона становила у заявлених вимогах,
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інші конкретні
обставини справи, серед яких
тривалість часу, протягом якого
позивач не переймався невиплатою
належних йому при звільненні сум, не
звертався до відповідача чи до суду за
їх отриманням, що фактично визначило
розмір суми середнього заробітку,
стягнення якого вимагає позивач.

З урахуванням наведеного та загальних
засад цивільного законодавства (ст.3 ЦК
України)- справедливості
добросовісності та розумності, суд
вважає 28000,00грн. адекватним
відшкодуванням за час затримки
розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що згідно положень
наведених нормативних актів
індексація заробітної плати разом із
компенсацією входять до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів, які не зазначені у наданому
представниками відповідача
розрахунку, то суд приходить до
висновку, що при виплаті відповідачем
позивачу відповідних сум належить
утримати з вказаних сум передбачені
законом податки і обов'язкові платежі.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

За змістом вказаного положення,
законною підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року із змінами внесеними
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 25 травня 2001 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір моральної шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань фізичних, душевних,
психічних) та з урахування інших
обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.
237-1 КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що
внаслідок не виплати відповідачем
позивачу частини заробітної плати,
останньому була спричинена моральна
шкода, між тим, розмір визначений
позивачем у 1000 гривень є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд враховує
конкретні обставини справи, характер
порушення прав позивача, істотність
вимушених змін у його житті через
тривалу невиплату заробітної плати та
зусиль, вжитих для відновлення
трудових прав, приходить до висновку,
що достатньою і справедливою буде
компенсація моральної шкоди в розмірі
150,00 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею та документально підтверджені
судові витрати.

У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України
до судових витрат належать, в тому
числі, витрати на правову допомогу. Як
вбачається з матеріалів справи,
витрати на правову допомогу, понесені
позивачем, а саме: складання позовної
заяви - складає 609,00грн. Позивач має
право на відшкодування судових витрат,
якщо буде доведено, що такі витрати
були фактичними і неминучими, а їх
розмір обґрунтованим. Виходячи з
наведеного,а також те, що позов
задоволено частково, суд вважає , що
витрати за надання правової допомоги
підлягають задоволенню у сумі 250,00грн.
та ця сума підлягає стягненню на
користь позивача з відповідача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню на
користь держави судові витрати у
вигляді судового збору в сумі 243,60
гривень за вимоги майнового характеру
та 243,60 грн. за вимоги немайнового
характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 33 ЗУ «Про оплату
праці», ст. ст. 2, 4 ЗУ «Про індексацію
грошових доходів населення», ст. ст. 1, 3
ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати», ст. ст. 115 - 117, 233
КЗпП України, ст. ст. 10,11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ,
224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати індексації, моральної шкоди-
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча",
юридична адреса: м.Маріуполь,
вул.Левченка, 1 () на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1,
середній заробіток за час затримки
виплати індексації заробітної плати з
компенсацією в розмірі 2800,00грн., з
утриманням ПАТ "ММК ім. Ілліча" з цих
сум передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при їх виплаті,
моральну шкоду у розмірі 150,00грн. та
витрати на правову допомогу в розмірі
250,00грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча"
юридична адреса: м. Маріуполь,
вул.Левченка, 1 () на користь
держави судовий збір у розмірі 243,60грн.
за вимоги майнового характеру та
243,60грн. за вимоги немайнового
характеру, а всього 487,20грн.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

З повним текстом рішення можливо буде
ознайомитися після 08.12.2014 року.

Суддя:
Т. В. Пустовойт