АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції -Лісовська О.В.
Суддя-доповідач
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18грудня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача
Антоненко Н.О.,

суддів
Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.
при секретарі
Слащуку А.С.

за участю позивача
ОСОБА_3,

представника
відповідача Петренко І.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 6 листопада
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Національного університету оборони
України імені Івана Черняховського про
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 6 листопада 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 до
Національного університету оборони
України імені Івана Черняховського про
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 з 01.08.2012 працював на посаді
начальника науково-дослідного відділу
центру воєнно-стратегічних досліджень
за строковим трудовим договором. 01.09.2013
ОСОБА_3 переведений на посаду
провідного наукового співробітника
науково-дослідного відділу (проблем
військової освіти та науки) центру
воєнно-стратегічних досліджень
Національного університету оборони
України імені Івана Черняховського за
строковим трудовим договором.

14.08.2014 ОСОБА_3 подав начальнику
Університету заяву про продовження
строкового трудового договору з 01.09.2014
по 31.08.2020. За резолюцією начальника
ОСОБА_3 запропоновано укладення
трудового договору на 1 рік.

27.08.2014 року з позивачем представниками
Університету проведена бесіда, на якій
йому запропоновано укласти строковий
трудовий договір на 1 рік з 01.09.2014 по
31.08.2015, але позивач з такою пропозицією
не погодився.

15.11.2013 ОСОБА_3 звернувся із заявою до
начальника університету про
оскарження укладеного строкового
трудового договору та визнання його
таким, що укладений на невизначений
строк. 12.12.2013 начальник Університету
надав позивачу відповідь, що вносити
пропозиції щодо строків дії договорів
може кожна із сторін, але переважне
право надається керівнику, який
визначає строк трудового договору.

28.08.2014 року начальником Університету
виданий Наказ № 165 про звільнення з
посади позивача ОСОБА_3 з 31.08.2014 року у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору, на підставі п. 2 ст.
36 КЗпП України.

ОСОБА_3 після звільнення 28.08.2014
звертався зі скаргою на строковий
трудовий договір, укладений з 04.11.2013 по
31.08.2014 відповідно до наказу № 230, до
Комісії по трудових спорах
університету, рішенням якої від 05.09.2014
відмовлено у задоволенні скарги
позивача.

Виходячи з того, що наказ начальника
університету від 04.11.2013 року № 230 про
продовження дії строкового трудового
договору не визнано недійсним,
звільнення позивача у зв'язку із
закінченням строку дії трудового
договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України є законним та обґрунтованим,
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 6 листопада
2014 року та ухвалити нове рішення, яким
його позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі. Посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду
позивач просив задовольнити
апеляційну скаргу з наведених у ній
доводів. Представник відповідача
просила відхилити апеляційну скаргу та
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених у суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а оскаржуване рішення - залишенню без
змін з огляду на таке.

Предметом спору у даній справі є
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

Правильно встановлено судом першої
інстанції та не заперечується
сторонами, що ОСОБА_3 з 01.08.2012 працював
на посаді начальника
науково-дослідного відділу центру
воєнно-стратегічних досліджень за
строковим трудовим договором. 01.09.2013
позивач переведений на посаду
провідного наукового співробітника
науково-дослідного відділу (проблем
військової освіти та науки) центру
воєнно-стратегічних досліджень
Національного університету оборони
України імені Івана Черняховського за
строковим трудовим договором, строк
дії якого по 31.08.2013. Відповідно до
наказу № 230 від 04.11.2013 з ОСОБА_3 було
продовжено строковий трудовий договір
на посаді провідного наукового
співробітника науково-дослідного
відділу (проблем військової освіти та
науки) центру воєнно-стратегічних
досліджень Національного університету
оборони України імені Івана
Черняховського, як обраного за
конкурсом, з 04.11.2013 по 31.08.2014 (а.с. 15, 21).

Згідно наказу начальника Університету
№ 165 від 28.08.2014 ОСОБА_3 з 31.08.2014
звільнений з роботи на підставі п. 2 ст.
36 КЗпП України.

Також встановлено, що наказ № 230 від
04.11.2013 начальника Університету є
чинними, у судовому порядку не
оскаржений і не скасований. За таких
обставин самі по собі посилання
позивача на незаконність трудового
договору зі строком дії по 31.08.2014 та
наказу № 230 від 04.11.2013 не є підставою
вважати цей факт установленим.

Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудовго
договору є закінчення строку дії
договору. Висновок суду першої
інстанції про дотримання вимог закону
при звільненні ОСОБА_3 з роботи за
закінченням строку дії трудового
договору ґрунтується на встановлених
судом обставинах і доводами
апеляційної скарги не спростовується.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
незаконності строкового трудового
договору, укладеного з 04.11.2013 по 31.08.2014
відповідно до наказу № 230, що не є
предметом розгляду у даній справі, адже
не було предметом позовних вимог
ОСОБА_3 у суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, на які
ОСОБА_3 посилається як на підставу
своїх доводів та заперечень, не
заслуговують на увагу, оскільки
висновків суду, викладених в
оскаржуваному рішенні, не спростовують
і на їх правильністьне впливають та
спростовуються наявними у матеріалах
справи доказами та встановленими судом
обставинами.

З огляду на таке висновок суду,
викладений в оскаржуваному рішенні,
ґрунтується на вимогах закону і
підтверджується матеріалами
справи.Передбачених ст. 309 ЦПК України
підстав для скасування рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 6 листопада 2014 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 308, 309 313 - 315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 6 листопада 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді
А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна