Номер провадження: 22-ц/785/9675/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору дійсним, припинення
договору, визнання договорів дарування
недійсними, визнання права власності
та витребування майна з чужого
незаконного володіння, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення
Приморського районного суду міста
Одеси від 26 червня 2013 року,

встановила:

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом, вказуючи на те,
що вона є матір'ю ОСОБА_3 У 2001 році між
нею та відповідачкою було укладено
усний договір довічного утримання, у
відповідності з яким ОСОБА_2 передала
ОСОБА_3 належне їй на праві власності
нерухоме майно, а саме: 167/1000 частин
квартири АДРЕСА_1.

В подальшому, в 2008 році на виконання
взятих на себе зобов'язань за договором
довічного утримання, позивачкою було
передано у власність відповідачці за
договорами дарування наступне
нерухоме майно: нежилі приміщення, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_4
загальною площею 17,8 кв.м; 140/1000 частин
квартири АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_3, а
ОСОБА_3 прийняла на себе зобов'язання
забезпечувати ОСОБА_2 утриманням та
доглядом довічно. Обов'язки
відповідача як набувача за договором
довічного утримання визначені не були.

На прохання відповідачки, договір
довічного утримання в письмовій формі
не укладався, його нотаріальне
посвідчення та державна реєстрація не
здійснювалася.

Натомість, приймаючи зі свого боку до
уваги наявність сімейних стосунків з
обдарованою та сподівання на
стабільність вказаних стосунків у
майбутньому, передання нерухомого
майна позивачем було оформлено у
вигляді договорів дарування.

Таким чином, позивачка, як відчужувач,
фактично виконала зобов'язання з
передачі майна набувачеві на виконання
договору довічного утримання.

Зазначені угоди дарування є удаваними
правочинами, оскільки вони приховують
інший правочин, а саме - договір
довічного утримання.

Відповідач протягом 2001-2010 років
сумлінно виконувала всі прийняті на
себе зобов'язання, здійснювала
необхідний догляд, надавала кошти на
придбання ліків та продуктів
харчування.

Однак, з 2011 року жодних дій ОСОБА_3 з
догляду та утримання не було здійснено.
Відповідачка припинила навідувати
ОСОБА_2, допомагати з веденням
домашнього господарства, надавати
будь-які кошти.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2
просила суд визнати договір довічного
утримання дійсним та припинити його,
визнати договори дарування недійсними,
визнати права власності та витребувати
майно з чужого незаконного володіння.

Заочним рішенням Приморського
районного суду міста Одеси від 26 червня
2013 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано договір довічного утримання,
укладений між ОСОБА_2 (відчужувачем) та
ОСОБА_3 (набувачем) дійсним.

Припинено договір довічного утримання,
укладений між ОСОБА_2 (відчужувачем) та
ОСОБА_3 (набувачем).

Визнано недійсними: договір дарування
167/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка в
цілому складається з восьми кімнат,
загальною площею 289,7 кв.м, в тому числі
житловою - 189,0 кв.м, посвідченим
державним нотаріусом Першої Одеської
державної нотаріальної контори
Алексєєвою О.В. 30.10.2001 року; договір
дарування нежилих приміщень, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_4
загальною площею 17,8 кв.м, посвідченим
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
24.04.2008 року; договір дарування 140/1000
частин квартири АДРЕСА_2, яка в цілому
складається з восьми кімнат, загальною
площею 232,6 кв.м, в тому числі житловою -
142,3 кв.м, посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, 24.04.2008
року; договір дарування квартири
АДРЕСА_3, яка в цілому складається з
трьох кімнат, загальною площею 43,9 кв.м.,
в тому числі житловою - 30,4 кв.м,
посвідченим державним нотаріусом
Першої Одеської державної
нотаріальної контори Сажневою Т.А.,
18.04.2008 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
167/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка в
цілому складається з восьми кімнат,
загальною площею 289,7 кв.м, в тому числі
житловою - 189,0 кв.м; нежилі приміщення,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4,
загальною площею 17,8 кв.м; на 140/1000 частин
квартири АДРЕСА_2. яка в цілому
складається з восьми кімнат, загальною
площею 232,6 кв.м, в тому числі житловою -
142,3 кв.м; на квартиру АДРЕСА_3, яка в
цілому складається з трьох кімнат,
загальною площею 43,9 кв.м, в тому числі
житловою - 30,4 кв.м.

Витребувано на користь ОСОБА_2 з чужого
незаконного володіння 167/1000 частин
квартири АДРЕСА_1, яка в цілому
складається з восьми кімнат, загальною
площею 289,7 кв.м, в тому числі житловою -
189,0 кв.м; нежилі приміщення, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_4,
загальною площею 17,8 кв.м; на 140/1000 частин
квартири АДРЕСА_2. яка в цілому
складається з восьми кімнат, загальною
площею 232,6 кв.м, в тому числі житловою -
142,3 кв.м; на квартиру АДРЕСА_3, яка в
цілому складається з трьох кімнат,
загальною площею 43,9 кв.м, в тому числі
житловою - 30,4 кв.м.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_10 в судове засідання не з'явилися.
Про час та місце розгляду справи в
апеляційному суді повідомлялися
належним чином.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи не перешкоджає розглядові
справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із засад і
змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпаними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону ухвалено у
справі рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги щодо
визнання між сторонами договору
довічного утримання дійсним та
припинення його, визнання договорів
дарування недійсними, визнання права
власності та витребування майно з
чужого незаконного володіння, суд
першої інстанції виходив із
доведеності та обґрунтованості
позовних вимог.

Проте, погодитись з такими висновками
районного суду колегія суддів не може,
оскільки суд внаслідок порушення норм
матеріального та процесуального права
дійшов цього висновку без всебічного,
повного й обґрунтованого з'ясування
дійсних обставин справи, а надані
докази по справі оцінені судом першої
інстанції односторонньо.

Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР, який був
чинний на час укладання спірного
договору, за договором довічного
утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або
станом здоров'я (відчужувач), передає
власність другій стороні (набувачеві
майна) будинок або частину його, взамін
чого набувач майна зобов'язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, догляду і
необхідної допомоги.

За положенням п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно із ч. 4 ст. 303 ЦК України правочин
має вчинятися у формі встановленій
законом, а ч. 1 ст. 205 ЦК України
передбачає, що правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі. Сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлене законом.

Відповідно до ст. 745 ЦК України договір
довічного утримання (догляду)
укладається у письмової формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналогічна норма була зазначена і в ст.
426 ЦК УРСР, відповідно до якої договір
довічного утримання повинен
нотаріально посвідчений (стаття 47
цього Кодексу). В договорі довічного
утримання повинна и зазначена оцінка
відчужуваного будинку, що визначається
за згодою сторін, а також види
матеріального забезпечення, що
надаються набувачем майна
відчужувачеві, та їх грошова оцінка,
яка визначається за згодою сторін.

Аналіз зазначених норм права дозволяє
дійти до висновку, що закон чітко
встановлює, що договір довічного
утримання (догляду) укладається в
письмовій формі. Письмовій договір
довічного утримання (догляду) також
підлягає нотаріальному посвідченню.

Якщо за договором довічного утримання
(догляду) передачі у власність підлягає
нерухома річ, то такий договір
укладається у письмовій формі,
підлягає нотаріальному посвідченню та
державної реєстрації.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, закон визначає, що доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Жоден доказ не має
наперед встановленого значення.

Проте матеріали справи не містять, а
позивачем не доведено з посиланням на
будь - які належні та допустимі докази,
які б свідчили про те, що у 2001 році між
сторонами було укладено та нотаріально
посвідчено письмовий договір
довічного утримання (догляду), а
висновки суду про те, що між сторонами
було укладено усний договір довічного
утримання, відповідач протягом 2001 -2010
року здійснювала за позивачем
необхідний догляд, надавала кошти на
придбання ліків та продуктів
харчування, а з 2011 року припинила це
робити є недоведеними доказами та
ґрунтуються на припущеннях.

За таких обставин, позовні вимоги щодо
визнання між сторонами договору
довічного утримання дійсним та
припинення його, у спосіб обраний
позивачем задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 153 ЦК УРСР договір вважається
укладеним, коли між сторонами в
потрібній формі досягнуто згоди по
всіх істотних умовах. Істотними є ті
умови договору, які визнані такими за
законом або необхідні для договорів
даного виду, а також всі ті умови щодо
яких за заявою однієї з сторін повинно
бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір вважається
укладеним з моменту передачі майна
обдарованому. У ст. 244 ЦК УPCP
зазначалось, що договір дарування на
суму понад 500 карбованців, а при
даруванні валютних цінностей - на суму
понад 50 карбованців повинен бути
нотаріально посвідчений, цього майна
для певної суспільно корисної мети.

За положеннями ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч. 2. ст. 719 ЦК України договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками і
усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що як
при укладені оскаржуваних договору
дарування 2001 року, так і при укладенні
договорів дарування у 2008 році спірних
житлових та нежитлових приміщень
сторонами були дотримані усі зазначені
вимоги законодавства (щодо форми,
умовах, змісту, нотаріального
посвідчення, реєстрації), тому правових
підстав для визнання їх недійсними у
спосіб зазначених позивачем немає. (а.с.
6-13)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
на зазначене та вказані положення
закону уваги не звернув, не встановив
усіх обставин, які мають значення для
вирішення справи, не визначився із
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає до
застосування.

Вказані обставини мають значення для
правильного вирішення справи і є
складовою предмета доказування.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом першої інстанції
фактичних обставин, які мають істотне
значення для правильного вирішення
справи, що в свою чергу призвело до
поверхневого вирішення спору.

Допущені судом першої інстанції і інші
порушення закону.

За загальними правилами ЦПК України
проведення заочного розгляду справи
можливе лише у разі наявності умов,
визначених у ст. 224 ЦПК України.

Законодавець встановив, що у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки або якщо зазначені ним
причини визнані неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

Отже, суд повинен дотримуватись таких
умов проведення заочного розгляду
справ: неявка відповідача в судове
засідання; належне повідомлення
відповідача про час і місце судового
засідання; відсутність поважних причин
неявки відповідача; відсутність
клопотання відповідача про розгляд
справи за його відсутності;
відсутність заперечень позивача проти
заочного розгляду справи. Лише за
наявності всіх п'яти умов суд може
провести заочний розгляд справи.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України
судові повістки, адресовані фізичним
особам, вручаються їм під розписку, а
юридичним особам - відповідній
службовій особі, яка розписується про
одержання повістки. Розписка про
одержання судової повістки з поміткою
про дату вручення в той самий день
особами, які її вручили повертається до
суду.

В порушення вказаних вимог закону в
матеріалах справи відсутні належні
відомості про сповіщення та
повідомлення судом першої інстанції
ОСОБА_3 у встановленому законом порядку
про час та місце слухання справи.

Внаслідок чого суд першої інстанції
розглянув справу за відсутності
відповідача та лишив можливості надати
свої заперечення і докази з приводу
заявлених позовних вимог, чим порушив
принцип змагальності сторін, згідно
якому сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості, як це передбачено ч.
2 ст. 10 ЦПК України.

Судові процедури повинні бути
справедливими, тому особа безпідставно
не може бути позбавлена права доступу
до суду, оскільки це буде порушенням
права, передбаченого ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, на справедливий суд.

За таких обставин оскаржуване судове
рішення не можна визнати законним та
обґрунтованим.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оскільки, неправильне застосування
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права
призвело до неправильного вирішення
спору рішення районного суду на
підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову позивачу у
задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Приморського районного
суду міста Одеси від 26 червня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання договору дійсним,
припинення договору, визнання
договорів дарування недійсними,
визнання права власності та
витребування майна з чужого
незаконного володіння відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева