Справа № 466/8978/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/6549/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів:
Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю:
ОСОБА_2, представника Шевченківської
районної

адміністрації - Томашук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 25 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
права власності,-

в с т а н
о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась
до суду з позовом про визнання за нею
права власності на допоміжні
приміщення площею 6,9 кв.м. та 4,0 кв.м., які
знаходяться на першому поверсі будинку
АДРЕСА_1 та позначені на поверховому
плані будинку, відповідно, цифрами «ІХ»
та «ХІ».

Свої вимоги позивач обґрунтовувала
тим, що вона є власником квартири, яка
знаходиться на першому поверсі цього
будинку, спірні приміщення знаходяться
безпосередньо біля її квартири і
перебувають у фактичному користуванні
членів її сім»ї понад 27 років, а тому
вона набула право власності на них за
набувальною давністю. Однак,
відповідач ОСОБА_5, яка є власником
сусідньої з нею квартири, незважаючи на
попередні домовленості між ними, не
визнає одноосібного права позивача на
користування та розпорядження
спірними приміщеннями.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 лютого 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
приміщення площею 6,9 кв.м., позначене у
поверховому плані під літерою «ІХ», та
приміщення площею 0,4 кв.м., позначене у
поверховому плані під літерою «ХІ», що
знаходяться на першому поверсі в
будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 та
Шевченківська районна адміністрація
Львівської міської ради, які не брали
участі у розгляді даної справи, однак,
вважають, що оскаржуваним рішенням суд
вирішив питання про їх права. Просять
скасувати рішення суду з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити.

Свої доводи апелянт ОСОБА_2 обґрунтовує
тим, що вона є власником квартири, яка
знаходиться на першому поверсі даного
будинку поруч із спірними
приміщеннями, які є приміщеннями
загального користування і
використовувались мешканцями будинку
як комірки, а тому, вона як власник має
право на користування ними. Зазначає,
що жодної згоди про їхнє приєднання до
квартири позивача вона не давала, а,
навпаки, неодноразово зверталась до
Шевченківської районної адміністрації
та до ЛКП «Під Голоском - 410» щодо
самовільного захоплення позивачем
спірних приміщень, в результаті чого,
розпорядженням голови Шевченківської
районної адміністрації від 08.02.2014 року
№61 позивача було зобов'язано звільнити
самочинно приєднані приміщення. У
зв»язку з тим, що позивач не виконала
цього розпорядження, Шевченківська
районна адміністрація звернулась до
суду з позовом і рішенням
Шевченківського районного суду
м.Львова від 24.06.2014 року ОСОБА_4
зобов»язано звільнити самочинно
приєднані нею спірні приміщення та
привести їх у відповідність до
поверхового плану будинку. Крім того,
зазначає, що жодного спору між
позивачем та відповідачем ОСОБА_5
немає, а спір існує саме між нею та
позивачем, однак, її до участі у справі
залучено не було. Апелянт вважає, що
судом невірно застосовано норму ст. 344
ЦК України, як підставу набуття
позивачем права власності за
набувальною давністю, оскільки позивач
восени 2013 року самовільно зайняла
спірні допоміжні приміщення, провела в
них перепланування і без необхідного
дозволу адміністрації та згоди інших
сіввласників будинку приєднала їх до
своєї квартири. На думку апелянта, суд
допустив також порушення норм
процесуального права, не залучивши до
участі у справі її, як власника однієї з
кватир в будинку, права якої порушені,
Львівську міську раду, як власника
будинку, Шевченківську районну
адміністрацію, як орган, до повноважень
якого входить вирішення питань щодо
надання дозволу на проведення
власником квартири перепланувань та
щодо надання дозволу на приєднання
допоміжних приміщень до квартири.

Доводи Шевченківської районної
адміністрації є аналогічними за своїм
змістом доводам, викладеним в
апеляційній скарзі ОСОБА_2

В судове засідання позивач та
відповідач не з»явились, про час та
місце розгляду справи були повідомлені
у встановленому процесуальним законом
порядку, що підтверджується поштовими
повідомленнями про отримання ними
судових повісток (а.с.90, 91), клопотань
про відкладення розгляду справи від
них не надходило, а клопотання про
відкладення розгляду справи, яке
надійшло від ОСОБА_6, колегія суддів не
бере до уваги, оскільки в матеріалах
справи немає документу, який би
підтверджував її повноваження як
представника позивача ОСОБА_4, і такого
документу не було долучено до
вказаного клопотання, а тому розгляд
справи апеляційним судом проведено у
відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянтів в підтримання апеляційних
скарг, перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є
допоміжні приміщення площею 6,9 кв.м. та
4,0 кв.м., які знаходяться на першому
поверсі будинку АДРЕСА_1 та позначені
на поверховому плані будинку,
відповідно, цифрами «ІХ» та «ХІ».

Позивач ОСОБА_4 є власником квартири
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
19.09.2013 року (а.с.4-6).

Ця квартира складається в цілому з двох
житлових кімнат та кухні, загальною
площею 49,1 кв.м. До квартири відноситься
комора в підвалі площею 1,8 кв.м.

Згідно довідки ЛКП «Під Голоском - 410»
від 24.02.2014 року (а.с.29), у вказаній вище
квартирі власник ОСОБА_4 не
зареєстрована.

У відповідності до ст.328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена законом.

У відповідності до ч.2 ст.382 ЦК України,
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

Аналогічні за змістом положення
містяться й в ч.2 ст.10 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду».

Для визнання власників квартир
співвласниками будинку не є
обов»язковою вимога про створення
об»єднання співвласників
багатоквартирного будинку та зняття
будинку з балансу місцевої ради у
випадку приватизації всіх квартир у
будинку, про що зазначено також у
рішенні Конституційного Суду України
від 02.03.2004 року.

Таким чином, враховуючи викладені вище
норми, всі власники квартир в будинку
АДРЕСА_1 є співвласниками самого
будинку, в тому числі його зовнішніх
конструктивних елементів, допоміжних
приміщень, будівель та споруд,
приміщень загального користування
тощо, які не могли увійти до складу
нерухомого майна при приватизації
квартир, і належать їм на праві
спільної сумісної власності, оскільки
частки співвласників у будинку не
визначені.

У відповідності до ст.355 ЦК України,
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно).

Спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю (ст.368 ЦК).

Відповідно до ст.369 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК).

При цьому, виходячи з норм ч.2 ст.382, ч.1, 2
ст. 369 ЦК України, не має значення, чи
співвласники будинку користувались
спільним майном, чи ні, бо кожний з них
має право на частку у спільному майні, а
тому доводи позивача в цій частині є
безпідставними.

Апеляційним судом безспірно
встановлено, що позивач не запитувала
згоди у всіх співвласників будинку
щодо одноосібного користування
спірними приміщеннями, а тому,
приєднавши спірні допоміжні
приміщення до своєї квартири без згоди
на те інших співвласників будинку, в
тому числі й апелянта ОСОБА_2, яка є
власником квартири АДРЕСА_2, позивач
порушила право власності інших
співвласників будинку на ці
приміщення, в тому числі й апелянта
ОСОБА_2

Крім того, згідно з п.1.1 Положення про
порядок приєднання допоміжних
приміщень, затвердженого ухвалою
Львівської міської ради №3808 від 29.07.2010
року, для вирішення питання приєднання
вільних допоміжних приміщень до
квартир у житловому будинку власник
(наймач) квартири повинен звернутись із
заявою до голови відповідної районної
адміністрації про надання дозволу на
приєднання допоміжного приміщення. До
цієї заяви власник (наймач) квартири
повинен додати, зокрема, заяву-згоду
всіх мешканців будинку (власників
квартир або квартиронаймачів,
власників нежитлових приміщень).

За результатами розгляду цього питання
районною міжвідомчою комісією та
позитивного її висновку про технічну
можливість приєднання допоміжного
приміщення, голова районної
адміністрації виносить розпорядження
про затвердження висновку міжвідомчої
комісії.

Таким чином, для вирішення питання про
приєднання допоміжного приміщення в
будинку до квартири законом визначений
порядок, якого позивач не дотрималась.

Суд першої інстанції при вирішенні
даної справи вказані вище норми не
врахував, застосувавши норми ст.344 ЦК
України, які не підлягали застосуванню
до спірних правовідносин, до участі у
справі не залучив органу місцевого
самоврядування, до повноважень якого
віднесено вирішення питань щодо
приєднання допоміжних приміщень до
квартир, оскаржуваним рішенням
порушені права апелянта ОСОБА_2, як
одного із співвласників будинку, а тому
рішення підлягає скасуванню на
підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з
ухваленням апеляційним судом нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 з наведених вище
мотивів і на підставі проаналізованих
вище норм матеріального закону.

Враховуючи те, що сплату судового збору
за подання апеляційної скарги в
розмірі 121 грн. 80 коп. Шевченківській
районній адміністрації було
відстрочено до ухвалення апеляційним
судом судового рішення (а.с.82-83), то
такий підлягає стягненню з апелянта в
дохід держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і
ш и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2 та
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 25 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовити.

Стягнути з Шевченківської районної
адміністрації Львівської міської ради
в дохід держави судовий збір у розмірі
121 гривні 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.