УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 -
на рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 12 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 05 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)
звернулось до суду з указаним позовом,
який позивач неодноразово уточнював,
посилаючись на те, що 04 травня 2007 року
між ОСОБА_3 та ТОВ «Банк «Фінанси та
Кредит», правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», було
укладено кредитний договір на суму 30 000
доларів США на строк до 04 травня 2022 року
зі сплатою 15 % річних. 28 березня 2008 року
між сторонами укладена додаткова угода
про зміну п. п. 3.2, 4.2, 4.3 та 7.9 кредитного
договору.

На забезпечення виконання зобов'язання
за спірним кредитним договором між
позивачем і ОСОБА_4 було укладено
договір поруки від 04 травня 2007 року.

У зв'язку з неналежним виконанням
зобов'язань станом на 11 листопада 2013
року виникла заборгованість за
кредитним договором на загальну суму 1
654 431 грн 50 коп., з яких: заборгованість
за кредитом - 26 999,20 доларів США, що за
офіційним курсом Національного банку
України становить 215 804 грн 84 коп.,
заборгованість за відсотками 501 долар
США, що за офіційним курсом
Національного банку України становить
4 004 грн 50 коп., пеня за відсотками та
кредитом - 1 434 622 грн 16 коп.

На підставі викладеного банк, взявши до
уваги рішення Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2011 року,
яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 15 лютого 2012 року та ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 грудня 2012 року
в частині стягнення боргу з
позичальника, просив суд стягнути з
ОСОБА_4 на його користь у солідарному
порядку загальну суму заборгованості
за кредитним договором 27 500,20 доларів
США та 1 434 622 грн 16 коп. та судові
витрати. А також з ОСОБА_3 в солідарному
порядку на користь банку загальну суму
заборгованості за кредитним договором
у розмірі 501 долар США та 1 152 191 грн 33 коп.
і судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 12 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 05 лютого 2014 року, позов ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» загальну суму заборгованості
кредитним договором у розмірі 27 500,20
доларів США та 1 434 622 грн 16 коп.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» загальну суму заборгованості
за кредитним договором у розмірі 501
долар США та 1 152 191 грн 33 коп.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення та ухвалу судів
попередніх інстанцій в частині вимог
до ОСОБА_4, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
вимог до поручителя.

Відповідач ОСОБА_3 вказані судові
рішення не оскаржує, тому в силу ч. 1 ст.
335 ЦПК України в касаційному порядку
судові рішення в цій частині не
переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позичальник порушив
умови кредитного договору, допустив
заборгованість і має її сплатити у
солідарному порядку з поручителем.

Проте погодитись із висновками судів у
частині задоволення позовних вимог про
солідарне стягнення боргу з поручителя
ОСОБА_4 не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Судами встановлено, що 04 травня 2007 року
між ОСОБА_3 та ТОВ «Банк «Фінанси та
Кредит» був укладений кредитний
договір згідно з яким ОСОБА_3 отримала
кредитні кошти у сумі 30 000 доларів США,
які зобов'язалась повернути до 04 травня
2022 року та сплатити відсотки за
користування кредитом у розмірі 15 %
річних.

28 березня 2008 року між сторонами була
укладена додаткова угода до
кредитного договору.

На забезпечення належного виконання
ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним
договором між банком і ОСОБА_4 був
укладений договір поруки від 04 травня
2007 року, згідно з яким боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку

частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи,
банк, скориставшись своїм правом,
передбаченим п. 3.4 кредитного договору
щодо дострокового повернення всього
кредиту та сплати відсотків, 24 червня
2008 року пред'явив вимогу до ОСОБА_3 про
дострокове погашення кредиту протягом
10-ти днів з дати отримання цієї
досудової вимоги, тобто встановлено
новий строк повернення кредиту до 05
липня 2008 року (а. с. 15 т. 1).

З даним позовом банк звернувся 22 квітня
2011 року, тобто після закінчення
шестимісячного строку від дня настання
строку виконання основного
зобов'язання, оскільки банком було
встановлено новий строк виконання
зобов'язання за кредитним договором - 05
липня 2008 року.

Згідно з умовами кредитного договору
поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів з погашення процентів), що
входять до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з
ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Як убачається із розрахунку кредитної
заборгованості, з 01 листопада 2009 року
ОСОБА_3 не виконує взятих на себе
зобов'язань щодо сплати кредиту та
процентів за користування кредитом,
тому банк мав право звернутися з
вимогою до поручителів протягом шести
місяців починаючи з дня порушення
позичальником умов кредитного
договору, тобто з 01 листопада 2009 року, а
з позовом до суду звернувся у квітні 2011
року, таким чином, суд не надав оцінки
тому, чи надана ОСОБА_4 порука за
прострочені місяці не припинилась
відповідно до положень ч. 4 ст. 559 ЦК
України.

Так, у п. 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
суд має враховувати, що згідно зі ст. 526
ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Отже, обчислення строку має
відбуватися з дня пред'явлення позову
до суду.

Таким чином, умови договору поруки про
його дію до повного припинення всіх
зобов'язань боржника не свідчать про
те, що договором установлено строк
припинення поруки в розумінні статті 251
ЦК України, тому в цьому разі
підлягають застосуванню норми частини
четвертої статті 559 ЦК України про те,
що порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя, а оскільки банком
відповідно до умов кредитного договору
змінений строк виконання основного
зобов'язання, то відповідно до частини
четвертої статті 559 ЦК України вимоги
до поручителів повинні бути заявлені в
межах шести місяців від дня настання
цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
10 вересня 2014 року № 6-32цс14 у справі про
визнання кредитних договорів
недійсними та поруки припиненою, яка
згідно зі ст. 360ЦПК України є
обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суд апеляційної інстанції на
зазначені вище положення закону уваги
не звернув; не встановив фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, дійсних
прав і обов'язків, які випливають з
договору поруки, та дійшов
передчасного висновку про залишення
без змін рішення районного суду в
частині задоволення позовних вимог
банку до ОСОБА_4

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення апеляційним судом
фактичних обставин, які мають істотне
значення для правильного вирішення
справи, неповноту перевірки законності
і обґрунтованості рішення місцевого
суду, порушення норм матеріального та
процесуального права, що у свою чергу,
призвело до поверхневого вирішення
спору.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду про залишення без змін рішення
районного суду в частині задоволення
позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» до ОСОБА_4 не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
її скасування з передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 05 лютого 2014 року у частині
позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» до ОСОБА_4 скасувати, справу в
цій частині передати на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

В.М.
Колодійчук

І.М.
Фаловська