АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції: Литвинова
Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М.,
Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю представника
відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою
представником за довіреністю ОСОБА_1,
на рішення Печерського районного суду
м.Києва від 25 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
позбавлення права користування
житловим приміщенням та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
Комунальне підприємство по утриманню
та експлуатації житлового фонду
«Липкижитлосервіс» про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2
правом користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на
підставі договору дарування,
укладеного 16 січня 1998 року з
відповідачем, є власником квартири
АДРЕСА_1.

Відповідач є її братом, у побуті
характеризується негативно, веде
аморальний спосіб життя, зловживає
спиртними напоями, псує речі
домашнього вжитку, своєю поведінкою
спричинює небезпечні обставини
(можливості пожежі, залиття, витоку
газу), неодноразово притягувався до
адміністративної відповідальності, не
несе витрат по утриманню квартири.

Також зазначає, що відповідач з
листопада 2010 року постійно в квартирі
не проживав, особистих речей не має, а
також вказує на те, що відповідач не є
членом її сім»ї, деякий час мешкав в
квартирі за її згодою.

Не погодившись із первісним позовом,
відповідачем пред»явлено зустрічний
позов, у якому просить усунути йому
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1 та зобов»язати ОСОБА_3 не
чинити таких перешкод.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між
сторонами з квітня 2008 року є неприязні
стосунки з приводу права користування
квартирою. Так, зазначає, що судовими
рішеннями захищено його право на
проживання у квартирі, проте ОСОБА_3
рішень судів не виконує, продовжуючи
чинити перешкоди для доступу та
проживання у квартирі. Вказує, що
позивач замінила замки в квартирі,
вселила в квартиру свого сина ОСОБА_4,
якому дала вказівку не пускати
відповідача до житлового приміщення.
Відтак, вважає, що позивач своєю
бездіяльністю створює відповідачу у
користуванні квартири.

Рішенням Печерського районного суду
м.Києва від 25 квітня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено, вирішено
позбавити ОСОБА_2 правом користування
жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням,
ОСОБА_2, в інтересах якого діє
представник на підставі довіреності -
ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу, у
якій просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким усунути ОСОБА_2
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 та зобов»язати ОСОБА_3 не
чинити таких перешкод.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
на підставі ордеру про вселення від 29
лютого 1968 року квартира, з приводу
користування якої розглядається спір,
була надана батькам сторін, в якій вони
проживали. З цих підстав вважає, що
відчуження ним квартири на користь
ОСОБА_3 шляхом дарування не позбавляє
його права користування квартирою в
подальшому.

Вважає, що висновки суду про те, що
ОСОБА_2 не проживає в квартирі з
листопада 2010 року не ґрунтуються на
дійсних обставинах справи, судом не
досліджено та не надано належної
оцінки доводам зустрічної позовної
заяви, не допитано як свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_1 та ОСОБА_5

В судовому засіданні представник
відповідача доводи апеляційної скарги
підтримав, просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не
з»явилась, подала заяву про розгляд
справи за її відсутності та відхилення
апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.305 ЦПК України
колегія суддів уважає за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
що не з»явились.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого по справі
рішення, колегія суддів дійшла до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З матеріалів справи убачається, що
квартира АДРЕСА_1 згідно даних ордеру
№Б84639 надана 29 лютого 1968 року ОСОБА_7 та
членам його сім»ї ОСОБА_8 (дружина),
ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3. (дочка).

Відповідно до даних Договору дарування
від 16 січня 1998 року ОСОБА_2 подарував, а
ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 згідно даних
довідки по формі №3, виданої 21 лютого 2014
року Комунальним підприємством по
утриманню та експлуатації житлового
фонду «Липкижитлосервіс»,
зареєстрований у цій квартирі з 09
грудня 1980 року.

Рішенням Печерського районного суду
м.Києва від 16 липня 2012 року, яке
залишено без змін ухвалою Апеляційного
суду м.Києва від 29 листопада 2012 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання втративши право
користування жилим приміщенням -
відмовлено. Вказаними судовими
рішеннями встановлено порушення
житлових прав ОСОБА_2, позов якого про
вселення в цю квартиру задоволено
рішенням Апеляційного суду м.Києва від
01 березня 2010 року.

Рішенням Печерського районного суду
м.Києва від 05 грудня 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою Апеляційного
суду м.Києва від 12 лютого 2014 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням, а
також зустрічних позовних вимог ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про виселення та зняття з
реєстраційного обліку - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги за
первісним позовом та залишаючи без
задоволення вимоги за зустрічним
позовом, суд першої інстанції виходив з
того, що позовні вимоги заявлено
власником квартири, виключно якому
належить право вирішувати питання щодо
належного йому майна, при цьому
відповідач втратив будь-які права щодо
квартири, оскільки відчужив її.

Проте, повністю з такими висновками
колегія суддів погодитися не може, з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з позовом до суду, позивач
просить ухвалити рішення про
позбавлення права користування
відповідача жилим приміщенням,
обґрунтовуючи вимоги тим, що
відповідач веде аморальний спосіб
життя, постійно руйнує та псує жиле
приміщення, у зв»язку із чим
співмешкання є неможливим, посилаючись
на вимоги ст.116 ЖК України. Окрім того,
вказує на факт не проживання
відповідача з листопада 2010 року у
спірному жилому приміщенні, що є
підставою для визнання такої особи
втратившою право користування жилим
приміщенням на підставі ст.72 ЖК
України.

Ст.116 ЖК України визначає підстави
виселення без надання іншого жилого
приміщення, якщо наймач, члени його
сім»ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі.

Ст.72 ЖК України визначає порядок
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки.

Проте, ані ст.72 ЖК України, ані ст.116 ЖК
України не є підставою для припинення
права користування відповідно до
правовідносин сторін, що склалися.

Окрім того, посилаючись на порушення
прав як власника житлового приміщення,
позивач не заявляє вимог про усунення
відповідних перешкод у визначений
законом спосіб.

Так, відповідно до ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майно на власний
розсуд. Власник має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних порушень, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст.7 Закону
України від 11 грудня 2003 року «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред»явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Така позиція міститься і у Постанові
Верховного суду України від 16 січня 2012
року (справа №6-57цс11).

Проте, звертаючись до суду, позивач не
визначає способом захисту порушеного
права усунення перешкод в користуванні
власності шляхом зняття з
реєстраційного обліку з одночасним
позбавленням права користування жилим
приміщенням. Відтак, заявлені вимоги не
можна визнати такими, що відповідають
вимогам закону і є обґрунтованими, та
суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про їх
задоволення.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги в частині
відмови в задоволенні зустрічних
позовних вимог, оскільки звертаючись
до суду з вимогами про усунення
перешкод в користуванні жилим
приміщенням, ОСОБА_2 не визначає
обраний ним спосіб захисту порушеного
права. Відтак, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні зустрічних
позовних вимог.

З огляду на наведене, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги,
скасування рішення суду першої
інстанції в частині позбавлення ОСОБА_2
права користування жилим приміщенням і
ухвалення в цій частині нового рішення
про відмову в задоволенні цих позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 309, 313, 314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, поданою
представником за довіреністю ОСОБА_1,
задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду
м.Києва від 25 квітня 2014 року скасувати в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення права
користування житловим приміщенням та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні позовних відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя
Н.В. Поліщук

Судді
І.М. Білич

Є.В. Болотов