У Х В А Л А

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука
М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4, про звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в
інтересах публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль», на
рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» звернулося до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що 12 вересня
2008 року між банком та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір, за яким
позичальнику надано кредит у розмірі 48
960,00 доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14,85 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з погашенням заборгованості
щомісячними платежами терміном до 12
вересня 2018 року.

11 березня 2009 року було укладено
додаткову угоду до кредитного
договору, згідно умов якої сторони
домовились про збільшення строку на
повернення кредиту до 12 грудня 2025 року.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 12 вересня 2008 року між
банком та ОСОБА_4 був укладений
іпотечний договір, за яким остання
надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Умови кредитного договору ОСОБА_4
належним чином не виконувалися,
унаслідок чого виникла заборгованість,
яка за розрахунком банку станом на
24 вересня 2013 року становила 64 941,27
доларів США.

У зв'язку з цим позивач просив суд у
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором в розмірі 64 941,27
доларів США, що за офіційним курсом
Національного банку України складає 519
075,58 грн, звернути стягнення на предмет
іпотеки, що належить на праві власності
ОСОБА_4, а саме: квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 91,50 кв м, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Жовтневого районного суду від
14 квітня 2014 року позов ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» задоволено. У
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором в розмірі 64 941,27
доларів США, що за офіційним курсом
Національного банку України складає 519
075,58 грн, звернуто стягнення на предмет
іпотеки, що належить на праві власності
ОСОБА_4, а саме: квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 91,5 кв м, шляхом
застосування процедури продажу
вказаного предмета іпотеки,
встановленої ст. 38 Закону
України «Про іпотеку» та надано АТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Харківської обласної дирекції АТ
«Райффайзен Банк Аваль» право на
продаж предмету іпотеки будь-якій
особі-покупцеві, за ціною, встановленою
на підставі оцінки суб'єкта оціночної
діяльності, на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид нерухомого
майна на момент укладання договору
купівлі-продажу, з отриманням витягу з
державного реєстру прав власності, з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення АТ «Райффайзен Банк Аваль»
всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмету
іпотеки. Надано право АТ «Райффайзен
Банк Аваль» за рахунок продажу
предмету іпотеки задовольнити вимоги
та витрати, пов'язані з реалізацією
предмету іпотеки за кредитним
договором від 12 вересня 2009 року у
розмірі 64 941,58 доларів США. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27 серпня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у позові.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_4
порушив зобовґязання за кредитним
договором і допустив заборгованість; в
силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення боржником
основного зобовґязання банк вправі
задовольнити свої вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, апеляційний суд
виходив із того, що при вирішенні
даного спору підлягає застосуванню
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» (набрав чинності 7
червня 2014 року), згідно з яким предмет
іпотеки не може бути примусово
стягнутий (відчужений без згоди
власника), при цьому наявні всі умови
для застосування цього Закону України.

Проте погодитися з такими висновками
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 12 вересня 2008 року
між банком та ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір, за яким
позичальнику надано кредит у розмірі 48
960,00 доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14,85 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом строком до 12 вересня 2018 року.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 12 вересня 2008 року між
позивачем та ОСОБА_4 був укладений
іпотечний договір, за яким остання
надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

11 березня 2009 року між банком та ОСОБА_4
була укладена додаткова угода до
кредитного договору, відповідно до
якої сторони домовилися про збільшення
строку кредиту до 87 календарних
місяців, у зв'язку з чим остаточна дата
повернення кредиту продовжена до 12
грудня 2025 року.

Відповідно до п. 7.1 договору іпотеки,
іпотекодержатель має право вимагати
дострокового виконання забезпечених
іпотекою зобов'язань, а в разі їх
невиконання звернути стягнення на
предмет іпотеки і задовольнити свої
вимоги за рахунок предмету іпотеки у
випадках: повного або часткового
невиконання або неналежного виконання
всіх або окремих зобов'язань, що
забезпечені іпотекою згідно зі ст. 2
вказаного договору, та в інших
випадках, передбачених кредитним
договором; у разі порушення
іпотекодавцем всіх або окремих
засвідчень і гарантій, вказаних в ст. 3
даного договору та/або у разі повного
або часткового невиконання всіх або
окремих обов'язків, встановлених цим
договором.

Згідно з ст. 7 договору іпотеки
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється у випадках, передбачених
вказаною статтею, відповідно до
розділу V Закону України «Про
іпотеку» на підставі рішення суду або
на підставі виконавчого напису
нотаріуса, або згідно із застереженням
про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься у цьому
договорі.

7 червня 2014 року, після ухвалення
рішення судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону
України «Про заставу» та/або предметом
іпотеки згідно із статтею 5 Закону
України «Про іпотеку», якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

Застосувавши на стадії апеляційного
провадження зазначений Закон України,
суд апеляційної інстанції не звернув
уваги на таке.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що апеляційний суд дійсно
мав право на застосування Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», якщо були б підстави,
передбачені нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки у такому разі при ухваленні
власного судового рішення, апеляційний
суд застосовує закон, який є чинним на
час ухвалення такого рішення. Разом з
тим, апеляційний суд у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
підстав, передбачених нормами
матеріального та процесуального права,
для скасування рішення суду першої
інстанції не вказав, оцінку доводам
апеляційної скарги не надав.

Сам по собі наведений вище Закон
України не може бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки на час його
ухвалення місцевий суд і не міг його
застосувати, так як його не існувало, а
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 серпня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

Г.І.
Мостова

М.І.
Наумчук

А.С.
Олійник