АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
головуючий у 1-й інстанції:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О., Боярській І.І.

за участю представників Штепи Р.
П.,ОСОБА_2,ОСОБА_3та ОСОБА_4

розглянула в судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики, за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5
про визнання договору позики
недійсним, за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Печерського
районного суду міста Києва від 23 жовтня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 1 липня 2010 року
ОСОБА_6 взяла у нього в борг грошові
кошти в сумі 6 000 000 грн. і зобов'язалась
їх повернути до 2 серпня 2011 року, що
підтверджується особистою розпискою
відповідача. Проте, ОСОБА_6 в порушення
взятих на себе зобов'язань та не
зважаючи на неодноразові його
звернення кошти не повернула.

Посилаючись на те, що відповідач
ухиляється від повернення грошових
коштів, позивач просив суд стягнути з
ОСОБА_6 заборгованість за договором
позики в розмірі 6 000 000 грн. інфляційні
втрати в розмірі 71 400 грн. та 3% річних
від простроченої суми боргу в розмірі
280 000 грн. В рахунок стягнення
заборгованості просив звернути
стягнення на належну відповідачці
трикімнатну квартиру, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

В березні 2013 року ОСОБА_6, заперечуючи
проти позову ОСОБА_5, звернулась до суду
із зустрічним позовом, посилаючись на
те, що вона не підписувала розписки та
не брала грошових коштів у ОСОБА_5 За
твердженням ОСОБА_6 розписка
виготовлена не 1 липня 2010 року, а
пізніше та спеціально для подачі
позову.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_6
просила визнати недійсним договір
позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 1 липня
2010 року.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 23 жовтня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_5 та
зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить змінити рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення, яким
його позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, в частині зустрічних
вимог ОСОБА_6 рішення суду залишити без
змін.

На обгрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт зазначає,зокрема, що суд
першої інстанції не навів достатньо
переконливих мотивів, з якими він
вважав встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги позовної
заяви, взяв до уваги суперечливі докази
різних експертиз та порушив вимоги
Науково-методичних рекомендації
Міністерства юстиції України № 53/5 щодо
приєднання вільних та умовно-вільних
зразків підпису до матеріалів справи.
Окрім цього, суд направив до ДНДЕКЦ МВС
України на проведення експертного
дослідження матеріали (об'єкти
експертного дослідження ) не
ідентифікованої в судовому засіданні
особи. На думку скаржника, суддя в
ухвалі від 2 квітня 2014 року про
призначення експертизи всупереч ст. 179
ЦПК України надав оцінку доказам у
справі та надав перевагу одним доказам
над іншими. В основу мотивувальної
частини оскаржуваного рішення суд
першої інстанції поклав суперечливі та
взаємовиключні обставини, пов'язані з
дослідженням та оцінкою судом
декількох проведених експертиз. Суд
першої інстанції не дав оцінку кожному
експертному висновку з точки зору
всебічності, повноти і об'єктивності
експертного дослідження. Вважає
неправильним та таким, що не
ґрунтується на доказах також висновок
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6
не отримувала в борг у ОСОБА_5 грошових
коштів.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції представники ОСОБА_5 доводи
апеляційної скарги підтримали з
наведених в ній підстав та просили її
задовольнити.

Представники ОСОБА_6 проти задоволення
апеляційної скарги заперечували та
вважали, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Рішення суду в частині вирішення
зустрічних позовних вимог не
оскаржено, тому в силу ст. 303 ЦПК України
не переглядається.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

З матеріалів справи убачається, що
відповідно до розписки від 1 липня 2010
року ОСОБА_6 взяла в борг у ОСОБА_5
грошові кошти в сумі 6 000 000 грн. та
зобов'язалась повернути їх до 2 серпня
2011 року (т. 1, а.с. 6).

Відповідно до висновку експерта
Державного науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
МВС України № 215 від 4 жовтня 2014 року
підпис від імені ОСОБА_6 в розписці від
імені ОСОБА_6 виконаний не ОСОБА_6, а
іншою особою з ретельним наслідуванням
справжньому підпису ОСОБА_6 (т. 3, а.с.
66-68).

Згідно з висновком експерта Державного
науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
МВС України № 297 від 6 лютого 2014 року
підпис від імені ОСОБА_6 у розписці від 1
липня 2010 року виконаний ОСОБА_6 (т. 3, а.с.
164-166).

Висновком експертів КНДІСЕ за
результатами проведення комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32 від 14
жовтня 2014 року встановлено, що підпис в
розписці від імені ОСОБА_6, яка датована
1 липня 2010 року, а також записи і підписи
у зразках порівняння виконані
рукописним способом - кульковими
ручками, спорядженими пастами
синьо-фіолетового кольору. В розписці
від імені ОСОБА_6, яка датована 1 липня
2010 року та в документах, що надані в
якості вільних зразків, відсутні
ознаки штучного зістарювання. Час
виконання підпису від імені ОСОБА_6 у
розписці від імені ОСОБА_6, датованій 1
липня 2010 року не відповідає вказаній у
ній даті виконання. Підпис від імені
ОСОБА_6 найбільш імовірно був виконаний
пізніше жовтня 2010 року. Встановити
більш точно час виконання підпису не
видається за можливе через малу
кількість порівняльних зразків для
відповідної пасти. Встановити, ким -
самою ОСОБА_6 або іншою особою -
виконаний підпис від імені ОСОБА_6 у
графі «ОСОБА_6» у розписці від 1 липня2010
про отримання грошових коштів від
ОСОБА_5, не виявилося можливим з причин,
вказаних у дослідницькій частині, а
саме у зв'язку з відсутністю
однозначності в оцінці відмінностей,
що не дозволило вирішити питання про
виконавця ні в категоричній, ні в
ймовірній формі (т. 4, а.с. 114-120).

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
того, що розписка від 1 липня 2010 року не
може бути взята до уваги в якості
належного та допустимого доказу на
підтвердження отримання ОСОБА_6
грошових коштів в розмірі 6000000 грн. від
ОСОБА_5, оскільки відповідно до
висновку експертів №
6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32 вказана розписка
від імені ОСОБА_6 виготовлена не 1 липня
2010 року, а в інший більш пізній період.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК
України). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051
ЦК України при укладенні договору
позики в письмовій формі (крім випадків
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини) безгрошовість такого
договору не може ґрунтуватись на
поясненнях свідків, а може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами (ст. 58, ст. 59 ЦПК
України).

Жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження отримання ОСОБА_6 від
ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 6 000 000 грн.
суду не надано.

Під час розгляду справи в апеляційній
інстанції були запрошені та допитані в
судовому засіданні експерти ОСОБА_7 та
ОСОБА_8,якими проведено експертне
дослідження від 14 жовтня 2014 року за
комплексною судово-почеркознавчою та
судово-технічною експертизою
документів,які пояснили, що висновок
експертів за результатами проведення
комплексної судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32
складений відповідно до Закону України
«Про судову експертизу»
кваліфікованим судовими експертами,
експертні дослідження проводилися
згідно методик, для дослідження
експертам були надані оригінали
необхідних порівняльних зразків
(документів), висновок містить
докладний опис проведених експертами
досліджень висновки з поставлених
запитань є чіткими та обґрунтованими.

Таким чином, в ході апеляційного
розгляду доводи апеляційної скарги
позивача щодо неналежності та
недопустимості висновку комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів не знайшли свого
підтвердження.

Перевіряючи законність рішення
в межах доводів апеляційної скарги суд
апеляційної інстанції враховує те, що у
справі проводилося декілька експертиз,
за результатами чого було складено
висновок експерта № 215 від 04.10.2013 року
(експерт Шпакович Н.Г.) та висновок
експерта № 297 від 06.02.2014 р. (експерт
Костюк В.В.). Законність та
обґрунтованість вказаних висновків
були предметом дослідження суду першої
інстанції і суд дав їм належну правову
оцінку, з якою погоджується і колегія
суддів.

Так, колегія суддів погоджується
із тим, що аналіз вказаних двох
взаємовиключних висновків дає
підстави стверджувати, що категоричний
одноособовий висновок судового
експерта Костюк В.В. від 6 лютого 2014 року
№ 297, який провів повторну
почеркознавчу експертизу, не
спростовує висновку від 4 жовтня 2013
року № 215. При цьому суд першої
інстанції при аналізі висновку
судового експерта Костюк В.В. від 6
лютого 2014 року № 297, обґрунтовано взяв
до уваги те, що вказаний висновок
експерта містить певні смислові та
інші повторення висновку спеціаліста
№ 61 від 24 жовтня 2012 року. Зокрема,
дослідницька частина висновку
експерта повністю скопійована з
висновку спеціаліста. Вказане свідчить
про порушення експертом пункту 2.2.
Інструкції про призначення та
проведення судових експертиз та
експертних досліджень.

Отже, у рішенні наведені мотиви, з яких
суд надає перевагу одним доказам над
іншими і його висновки в цій частині є
обґрунтованими.

З огляду на зазначене щодо висновку
експерта № 215 від 04.10.2013 року (експерт
Шпакович Н.Г.) та висновку експерта № 297
від 06.02.2014 р. (експерт Костюк В.В.) суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку для
задоволення клопотання представника
позивача про призначення комплексної
судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи. Також,
стосовно законності призначення
судово-технічної експертизи
документів згідно ухвали від 02.04.2014 р.
колегія суддів виходить із того, що
ухвалою суду від 23.07.2013 р., на розгляд
експертів ДНДЕКЦ МВС України
поставлено питання пов'язане з
давністю виконання підпису на
розписці. З висновку експерта від 04.10.2013
р. №215 (Шпакович Н.Г.) вбачається, що
дослідження з питання давності
виконання підпису не проводилося тому,
що в ДНДЕКЦ МВС України відсутня
відповідна методика.

За таких обставин, оскільки висновком
експертів за результатами проведення
комплексної судово-почеркознавчої та
судово-технічної експертизи
документів № 6776/6777/14-34/6778/14-33/6779/14-32,
встановлено, що розписка від імені
ОСОБА_6 виготовлена не 01.07.2010 року, а в
інший більш пізній період, то колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції щодо неможливості
взяти до уваги розписку від 01.07.2010 року
в якості доказу передачі 01.07.2010 року
ОСОБА_5 грошових коштів ОСОБА_6 в
розмірі 6 000 000 грн. на виконання
договору позики. Під час розгляду
справи у суді першої інстанції та на
стадії апеляційного розгляду не було
встановлено, що підпис в розписці від
01.07.2010 року виконаний саме ОСОБА_6

З огляду на викладене рішення суду
відповідає вимогам ст.231, 214 ЦПК, є
законним та обґрунтованим, у зв'язку з
цим неможливо погодитись з доводами
апеляційної скарги про неналежну
оцінку доказів та невідповідність
викладених у рішенні суду висновків
обставинам справи. Наведені в
апеляційній скарзі доводи, з
урахуванням встановленого, не
відносяться до тих, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість ухвалення рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення, ці доводи висновків
суду не спростовують, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
міста Києва від 23 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий
О.В. Шахова

Судді:
Я.В. Головачов

Л.Д. Поливач