Справа № 204/1087/13-ц
Провадження № 2/204/60/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі - Таран К.В.

за участю: позивачки - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
недійсним, -

в с т а н о в и в:

12 лютого 2013 року позивачка звернулась
до суду з вищевказаним позовом. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог посилається на те, що з березня 1982
р. її батько ОСОБА_6 подарував її згідно
договору дарування 53/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1. Договір
укладений у Третій державній
нотаріальній конторі, зареєстрований в
реєстрі за № 1 - 813, рішення народного
суду Красногвардійського району м.
Дніпропетровська від 18.05.1981 р. та від
17.09.1981 p. зареєстровані в ДМБТІ за №30- 16.
Наприкінці 2012 р. їй стало відомо, що
договором дарування другої частини
дому від 7 липня 2004 p., який укладено між
співвласником домоволодіння - ОСОБА_7
та відповідачем ОСОБА_4, належна їй
власність незаконно перейшла до
відповідача (сарай Б, гараж В).
Захвативши її надвірні споруди - гараж
та сарай, відповідач заволодів і
частиною її земельної ділянки, яка
знаходилась у її власності (а. с. 1-3).
Вважає що договір ОСОБА_7 не підписував,
його підпис у договорі підроблено.
Просила Визнати недійсним договір
дарування від 07.07.2004 року повернувши їй
її власність гараж В, сарай Б (50-52).

У судовому засіданні позивачка та
представник позивачки заявлені
позовні вимоги підтримали та просили
їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти
заявлених позовних вимог та просив
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

У судове засідання третя особа не
з'явилась.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Як встановлено в судовому засіданні,
рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
26.12.2012р. у справі № 2-267/11 за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, третя особа:
приватний нотаріус Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору дарування недійсним,
що набрало законної сили встановлено,
що право власності по АДРЕСА_1
зареєстровано: 53/100 частки за ОСОБА_1 на
підставі договору дарування,
посвідченого 03.03.82 року третьою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою за реєстром №
2-819; 47/100 частини за ОСОБА_4 на підставі
договору дарування ВВК 160505 реєстр 1743/
07.07.2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 23
жовтня 2008 року помер ОСОБА_7, що
підтверджується Свідоцтвом про смерть
виданого 27 жовтня 2008 року відділом
реєстрації смерті Дніпропетровського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області, актовий
запис за № 8295. За життя 07.07.2004 року
ОСОБА_7 подарував належні йому, на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, реєстр № 1-813 від 04.03.1980 року,
виданого третьою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою та
рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська б/н від 18
травня 1981 року 47/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_4, згідно
договору дарування від 07.07.2004 року
посвідченого приватним нотаріусом
ДМНО ОСОБА_5 за реєстром № 1743. У
задоволенні вимог позивача
вищевказаним судовим рішенням
відмовлено.

Позивачка звернулась з аналогічним
позовом до суду вирішуючи який суд
виходить з наступного.

У відповідності зі ст. 57 ЦК України (в
редакції 1963 року) угода, укладена
внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на дуже невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнано недійсним
за позовом потерпілого або за позовом
державної або громадської організації.
Якщо угода визнана недійсною по одному
з зазначених підстав, то потерпілому
повертається другою стороною все
одержане нею за угодою, а при
неможливості повернення отриманого в
натурі - відшкодовується його вартість.
Майно, отримане за угодою потерпілим
від другої сторони (або належне йому),
звертається в доход держави. При
неможливості передати майно в доход
держави в натурі - стягується його
вартість. Крім того, потерпілому
відшкодовуються другою стороною
понесені ним витрати, втрата або
пошкодження його майна.

Крім того, відповідно до ст. 153 ЦК
України (в редакції 1963 року) договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди з усіх
істотних умов. Істотними є ті умови
договору, які визнані такими за законом
або необхідні для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою однієї із сторін повинна бути
досягнута згода, договір вважається
укладеним.

Не надано позивачем суду доказів, що
угода договору дарування від 07.07.2004
року була прихованою чи удаваною з
підстав, передбачених ст. 58 ЦК України
(в редакції 1963 року).

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Правочин - договір дарування
нерухомого майна не суперечать актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства оскільки,
спрямований на настання реальних
передбачених законом наслідків.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.… Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). У відповідності
до вимог ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненнями
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб які беруть
участь у справі. Відповідно до вимог ст.
60 ЦПК України кожна сторона повинна
доводити ті обставини, на які вона
посилається як на підстави свої вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» обставини, щодо
яких помилилася сторона правочину,
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно Висновку № 1434-14 судової
почеркознавчої експертизи у справі від
08.07.2014р. (а. с. 205-212), підпис від імені
ОСОБА_7 та рукописний запис «ОСОБА_7» в
графі «Даруватель» договору дарування
від 07.07.2004 року що посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 1743
виконані ОСОБА_7, під впливом на процес
письма тимчасових природних збиваючих
факторів (а. с. 209).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Враховуючи викладені фактичні
обставини, норми чинного законодавства
та приймаючи до уваги факт ненадання
позивачем, представником позивача
жодних належних та допустимих доказів
щодо не дійсності укладення спірного
Договору дарування, суд приходить до
висновку, що у відповідності до вимог
ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України при укладанні
спірного договору між сторонами були
дотримані всі передбачені діючим
законодавством істотні умови договору,
які обумовлені їх згодою, як узгоджені
сторонами, так і ними прийняті, а також
дотримані вимоги щодо форми договору.
Окрім того, на момент укладення
спірного договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, їх волевиявлення
відповідало їхній внутрішній волі,
було вільним, що підтверджується
власноручними підписами учасників
правочину та печаткою нотаріуса. Крім
того, брат позивача підписав
оспорюваний договір дарування
особисто, чим відповідно засвідчив та
підтвердив факт надання йому повної
інформації про його умови. Таким чином,
викладене виключає можливість
визнання спірного договору недійсним
як правочину, зокрема і на підставі
ст.230 ЦК України.

Твердження позивачки в частині
невідповідності надвірних будівель
(сараю та гаражу) оспорюваного договору
дарування суд оцінює критично,
оскільки немає підстав вважати, що
зазначені положення договору
насправді є несправедливими або
нерозумними, а оцінка, надана позивачем
є суто суб'єктивною, оскільки за
відповідачем ОСОБА_4 зареєстроване
право власності лише на 47/100 частини
домоволодіння.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного, суд вважає за
необхідне в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК
України та враховуючи результат
вирішення справи, а також те, що
позивачка звільнена від сплати
судового збору, суд вважає за необхідне
судові витрати у справі віднести за
рахунок держави.

Враховуючи роз'яснення постанови
Пленуму Верховного Суду України від 1
листопада 1996 року N 9 "Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя", Постанову Пленуму
Верховного суду України № 14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» (із змінами та доповненнями),
керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 81, 88, 209, 212-215
ЦПК України, ст. ст. 220, 210, 391, 640 ЦК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
недійсним - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О. В. Нізік