Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді
–          Гапоненко А. П. ,

при секретарі
–                    Миронова Н. В.,

за участю представника позивача –
ОСОБА_1, відповідачів –
ОСОБА_2,розглянувши у відкритому
судовому засіданні, в залі суду м. Біла
Церква, справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний
нотаріус Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_6 про визнання
правочинів недійсними, скасування
реєстрації права власності на квартиру
, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 19.08.2014 року звернулась до суду
з даним позовом, яким просила суд
визнати недійсною довіреність від
22.08.2011 року, видану нею на ім’я ОСОБА_4
та ОСОБА_5, посвідчену приватним
нотаріусом Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6Л,
зареєстровану в реєстрі за № 1864 та
визнати недійсним договір дарування
квартири, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, від 17.11.2011 року, посвідчений
приватним нотаріусом Білоцерківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6Л,
зареєстрований в реєстрі за № 2711.
скасувавши реєстрацію права власності
на зазначену квартиру за ОСОБА_5, а
також стягнути з відповідачів на її
користь судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
в зазначеній квартирі вона проживала
разом з своїм чоловіком ОСОБА_7, який
помер 07 березня 2011 року. Позивач стала
єдиною власницею квартири, яка є
єдиним її житлом. Смерть рідної людини,
з яким вона в шлюбі прожила 34 роки, та
острах залишитись самотньою,
безпомічною і нікому не потрібною,
негативно позначились на її здоров’ї.
Після смерті чоловіка позивач
перебувала у вкрай тяжкому
психологічному і фізичному стані.
Відповідачі запропонували їй допомогу
та догляд, тому вона погодилась
подарувати їм квартиру. Відповідачі
запропонували позивачу надати їм
довіреність з правом представляти її
інтереси у відповідних установах для
вирішення питання успадкування
частини квартири та обіцяли все
документально оформити. Також
відповідачі запропонували надати їм
повноваження щодо укладення договору
дарування належної їй на праві
особистої власності квартири. Не маючи
поруч близьких родичів, постійна
потреба у сторонній допомозі,
підтримці, та будучи повністю залежною
від дій, волі та намірів відповідачів
ОСОБА_4 і ОСОБА_5, позивач погодилась на
надання їм повноважень з питань
дарування квартири. Таким чином, збіг
тяжких обставин: смерть рідної людини -
чоловіка, похилий вік, незадовільний
стан здоров’я, який посилився в
результаті, смерті чоловіка,
одинокість і безпомічність, крайня
нужденність, потреба в сторонній
допомозі спонукали позивача
погодитись на пропозицію відповідачів
та надати їм право на дарування від її
імені квартири на вкрай невигідних
умовах.

У судовому засіданні представник
позивача і позивач повністю підтримали
заявлені позовні вимоги, пославшись на
обставини та підстави, викладені у
позовній заяві, просять суд позов
задовольнити.

Відповідачі та їхній представник позов
не визнали, надали суду письмові
заперечення та пояснили суду, що
позивач являється їхньою тіткою і
після смерті її чоловіка ОСОБА_7, який
помер 07 березня 2011 року, вона сама
добровільно запропонувала їм оформити
документи на успадкування частини
квартири та укласти від її імені
договір дарування квартири на ім’я
ОСОБА_8, оскільки іншої рідні у неї не
має. Жодної тяжкої обставини, на які
посилається позивач, на час укладення
оспорюваних правочинів не було.
Позивач мала задовільний стан здоров'я
і сама себе обходила, у неї не було і
немає тяжко хворих членів сім'ї, вона не
втратила годувальника, мала власну
пенсію і являється матеріально
забезпеченою, так як вони з чоловіком
жили без дітей і за життя зібрали гроші
на старість (з її слів). Єдине, що її
непокоїло, це те, що вона дуже не хотіла
бути самотньою, так як все життя
прожила в парі з чоловіком і після його
смерті страждала від самотності.
Додана до позовної заяви виписка із
медичної карти хворого не може бути
прийнята судом за підтвердження
обставини, для усунення або зменшення
якої позивачці необхідно було укласти
оспорюваний правочин, так як згідно з
даною випискою погіршення стану
здоров'я позивачки сталося через три
місяці після посвідчення довіреності,
якою позивачка вповноважила
відповідачів оформити на її ім'я
спадщину після померлого 07.03.2011 року її
чоловіка і на дарування квартири і
ніяким чином не вплинуло на її наміри
відносно дарування своєї квартири.
Відповідачі надавали всіляку допомогу
позивачу, але згодом її ставлення до
відповідачів змінилось, позивач
змінила замки у своїй квартирі і сама
перестала спілкуватись з ними. Позивач
продовжує проживати у зазначеній
квартирі і її житлові права ніхто не
порушує. Відповідачі вважають, що
юридичні підстави для задоволення
позову відсутні, тому просять суд у
задоволені позову відмовити. Крім
цього відповідачі заявили клопотання
про застосування до даних
правовідносин строки позовної
давності для звернення до суду за
захистом порушених прав.

Ухвалою суду від 22.10.2014 року до справи в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог, була залучена
приватний нотаріус Білоцерківського
міського нотаріального округу
Київської області ОСОБА_6, яка у
судовому засіданні заперечила проти
позовних вимог позивача ОСОБА_3 та
пояснила суду, що до неї 22.08.2011 року
звернулась позивач та відповідачі у
справі щодо посвідчення довіреності на
право представлення її інтересів в
оформленні спадщини після померлого
чоловіка та укладення договору
дарування квартири від її імені. Така
довіреність була нею посвідчена в
установленому законом порядку. При
цьому нотаріус зазначила, що
довіритель сама, без будь-якого впливу,
наполягала на наданні довіреності і
укладені договору дарування квартири,
була у доброму здоровому стані і
усвідомлювала свої наміри. Позивачу
також було роз’яснено наслідки
нотаріальних дій та укладання договору
дарування, пропонувалось скласти
заповіт, але вона від заповіту
відмовилась.

Заслухавши пояснення сторін у справі,
покази свідків, вивчивши та дослідивши
письмові матеріали справи, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги до
задоволення не підлягають виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що підтверджується
письмовими матеріалами справи і не
заперечується сторонами у справі,
позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає
в ІНФОРМАЦІЯ_2, є одинокою жінкою. Після
смерті свого чоловіка ОСОБА_7, який
помер 09.03.2011 року ( а.с.7), з метою
оформлення спадкового майна у вигляді
1/2 частини вказаної квартири і
укладення договору дарування квартири
родичці ОСОБА_5, надала відповідачам
довіреність на право вчинення від її
імені необхідних дій в органах,
установах і організаціях. Зазначена
довіреність була посвідчена в
установленому законом порядку
нотаріусом 22.08.2011 року ( а.с.9).

Згідно до ст. 237 ЦК України,
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Не є представником
особа, яка хоч і діє в чужих інтересах,
але від власного імені, а також особа,
уповноважена на ведення переговорів
щодо можливих у майбутньому
правочинів. Представництво виникає на
підставі договору, закону, акта органу
юридичної особи та з інших підстав,
встановлених актами цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 238 ЦК України
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє. Представник не може
вчиняти правочин, який відповідно до
його змісту може бути вчинений лише
особисто тією особою, яку він
представляє. Представник не може
вчиняти правочин від імені особи, яку
він представляє, у своїх інтересах або
в інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.

В силу ст. 239 ЦК України, правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно до ст. 244 ЦК України,
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

На підставі зазначеної довіреності від
імені позивача відповідач ОСОБА_4
уклала договір дарування
вищезазначеної квартири на ім’я
ОСОБА_5, який посвідчений в
установленому законом порядку
нотаріально 17.11.2011 року ( а.с.10).

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

В силу ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги до правочинів. Зокрема,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Їх
невиконання є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Відповідач ОСОБА_5 прийняла в дар
квартиру і внесла в установленому
порядку в реєстр прав власності ( а.с.11).

Згідно до ст. 233 ЦК України, правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину
недійсним застосовуються наслідки,
встановлені статтею 216 цього Кодексу.
Сторона, яка скористалася тяжкою
обставиною, зобов'язана відшкодувати
другій стороні збитки і моральну шкоду,
що завдані їй у зв'язку з вчиненням
цього правочину.

Згідно із п. 23 роз’яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», зазначено, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст. 233 ЦК України,
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторони
правочину скористалася. Тяжкими
обставинами можуть бути тяжка хвороба
особи, членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза втратити
житло чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

При вирішені спору по суті позовних
вимог суд погоджується з доводами
сторони відповідачів, що ішемічна
хвороба серця і гіпертонія II ступеню
позивача, як зазначено у медичній
виписці, не являються тяжкими
хворобами, хворих членів сім'ї у
позивача на час посвідчення
оспорюваних правочинів не було і немає
по даний час, позивач матеріально
забезпечена, житлові права її не
порушені.

Наміри позивача, щодо передачі
належної їй квартири родичці ОСОБА_5 в
майбутньому, підтверджуються наданою
суду копією заповіту від 21.03.2008 року (
а.с.28).

Допитані у судовому засіданні свідки
не надали суду стверджуючих показів
щодо існування обставин, які могли б
бути підставою для задоволення
позовних вимог, тому при вирішені спору
суд їх до уваги не приймає.

В силу частини першої та третьої ст. 10
ЦПК України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

На підставі встановленого, суд
приходить до висновку про те, що вимоги
позову задоволенню не підлягають,
оскільки позивачем та його
представником не надано суду
об’єктивних та належних доказів про
вчинення правочинів особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторони
правочину скористалася. Також по
справі не вбачається і не доведено
стороною позивача про існування тяжких
обставин, тяжкої хвороби позивача,
членів її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інших
обставин, для усунення або зменшення
яких необхідно було укласти такий
правочин.

Крім цього судом встановлено, що
договір дарування, стороною якого є
позивач у справі, укладено 17.11.2011 року,
відповідно до якого відповідач ОСОБА_5
прийняла у дар квартиру, а позивач
звернулась до суду за захистом свої
прав 19.08.2014 року.

У відповідності до глави 19 ЦК України
під позовною давністю слід розуміти
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може
встановлюватися скорочену, порівняно
із загальною, позовну давність.
Зокрема, до вимог про розірвання
договору дарування (стаття 728
названого Кодексу) застосовується,
позовна давність в один рік.

За загальним правилом, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Заяву про поновлення пропущеного
строку від сторони позивача до суду не
надходило.

Враховуючи наведене в задоволені
позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 216, 233, 237, 717 ЦК України, п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК
України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус
Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_6 про визнання
правочинів недійсними, скасування
реєстрації права власності на квартиру
– відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Повний текст судового рішення
виготовлено 24 листопада 2014 року.

Суддя ОСОБА_9