У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до дочірнього
підприємства «Умань-Агро» про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки та відшкодування завданих
збитків за касаційною скаргою
дочірнього підприємства «Умань-Агро»
на рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 9 липня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 4 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що 11 червня 2012 року
їй від начальника Управління
Держкомзему в м. Умань та Уманському
районі стало відомо, що за зверненням
ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» в Уманському
районному відділі Черкаської
регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 10
січня 2007 року зареєстрований договір
оренди земельної ділянки від 12
листопада 2006 року № 117, який укладений
між нею та відповідачем щодо земельної
ділянки площею 3,1121 га в
адміністративних межах Максимівської
сільської ради Уманського району
Черкаської області, строком на 20 років,
починаючи з дня державної реєстрації.
Вказана земельна ділянка відповідно до
Державного акта про право приватної
власності на землю належить ОСОБА_3
Висновком почеркознавчого та
технічного дослідження документів
судового експерта встановлено, що
підпис у графі «орендодавець» виконано
не ОСОБА_3, а іншою особою. Таким чином,
просила визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки, стягнути з
відповідача збитки за проведення
експертного почеркознавчого
дослідження та судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 9
липня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 4 вересня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано
недійсним договір оренди земельної
ділянки від 12 листопада 2006
року № 117, укладений між ОСОБА_3 і
ДП «Ілліч-Агро Умань» ВАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про передачу в
оренду земельної ділянки площею 3,1121 га
(рілля) в адміністративних межах
Максимівської сільської ради
Уманського району Черкаської області,
зареєстрований 10 січня 2007 року в
Уманському районному відділі
Черкаської регіональної філії.
Стягнуто з ДП «Умань-Агро» на користь
ОСОБА_3 завдані збитки на проведення
експертного почеркознавчого
дослідження в сумі 735 грн 60 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ДП
«Умань-Агро», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що
оспорюваний договір оренди землі є
недійсним, оскільки позивач його не
підписував, а орендну плату отримував
не від відповідача, а від
ВАТ «Уманьфермаш».

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки площею 3,1121
га, розташованої в адміністративних
межах Максимівської сільської ради
Уманського району Черкаської області.

Також у матеріалах справи є договір
оренди землі від 12 листопада 2006 року №
117, укладений між ОСОБА_3 і ДП
«Ілліч-Агро Умань» ВАТ «ММК ім. Ілліча»
(замінено на ДП «Харвіст - Умань»),
згідно з яким орендодавець ОСОБА_3
передала в оренду належну їй на праві
власності земельну ділянку розміром
3,1121 га, а орендар ДП «Харвіст - Умань»
взяло в оренду дану земельну ділянку
строком на 20 років.

Даний договір зареєстрований 10 січня
2007 року в Уманському районному відділі
Черкаської регіональної філії ДП
«Центр ДЗК».

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що договір
оренди укладається у письмовій формі.

Статтею 18 зазначеного Закону
встановлено, що договір оренди землі
набуває чинності після його державної
реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір укладений сторонами у
письмовій формі та зареєстрований 10
січня 2007 року у Уманському районному
відділі Черкаської регіональної філії
ДП «Центр ДЗК».

Проте згідно з висновком № 1523-П, №
2472-ТЕД експертного почеркознавчого
дослідження підпис від імені ОСОБА_3 в
оригіналі договору оренди земельної
ділянки від 12 листопада 2006 року
№ 117 виконаний не ОСОБА_3, а іншою
особою.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, посилаючись на
вищезазначений висновок експертного
почеркознавчого дослідження, виходив
із того, що оскільки позивач договір
оренди не підписував, то договір слід
визнати недійсним.

При цьому суд виходив зі змісту
висновку експертного почеркознавчого
дослідження від 26 грудня 2012 року,
виконаного Черкаським відділенням
КНДІСЕ за заявою ОСОБА_4 за дорученням
від ОСОБА_3 про призначення експертного
почеркознавчого дослідження.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК
України надані суду докази мають бути
належними та допустимими.

Однак суд першої інстанції не
перевірив, чи наданий позивачем до суду
висновок експерта відповідає розділу 1
«Почеркознавча експертиза»
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень, затверджених Наказом
Міністерства юстиції України від 8
жовтня 1998 року № 53/5 (чинних на час
проведення експертизи). Експерт, який
проводив дослідження, у судове
засідання не викликався та не
попереджався про відповідальність,
передбачену статтями 384 і 385 КК України
за дачу завідомо неправдивого висновку
або відмову дати висновок та за відмову
без поважних причин від виконання
покладених на нього обов'язків.

Невиконання цих вимог робить
неможливим використання цього
висновку як висновку експертизи у
даній справі.

Суд апеляційної інстанції у порушення
ст. 303 ЦПК України доводів апеляційної
скарги належним чином не перевірив.

Крім того, суди не звернули належної
уваги на те, що позивач протягом 2007-2014
років отримував орендну плату за
спірним договором оренди землі у
розмірах, визначених договором, що
підтверджують його підписи на
відповідних відомостях ДП «Ілліч-Агро
Умань», та майже сім років не звертався
до відповідача щодо безпідставного
користування належною йому земельною
ділянкою.

Перевірка та з'ясування вказаних
обставин має значення для застосування
строків позовної давності, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
представник відповідача 19 червня 2014
року подав до суду першої інстанції
заяву про застосування строків
позовної давності.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
задоволення позову, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Умань-Агро»
задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 9
липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від
4 вересня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко