печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Цокол Л.І.,

при секретарі - Тищенко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна компанія
"Антарес", Департаменту будівництва та
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації , за
участі третьої особи Реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві про визнання права власності,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, визнання незаконним та
скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду і
просить визнати на нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1 та
машиномісце в підземному автопаркінгу
цього ж будинку , визнати недійсним
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (серія САЕ №712660 від
05.07.2012 p.), видане ОСОБА_2 Головним
управлінням житлового забезпечення
згідно з наказом №979-С/КІ від 26.06.2012 p.,
визнати незаконним та скасувати наказ
Головного управління житлового
забезпечення КМДА №979-С/КІ від 26.06.2012 р.
про видачу свідоцтва про право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обгрунтування заявлених позовних
вимог ОСОБА_1 посилається на те, що між
TOB «МК «Антарес» та ОСОБА_4 було
укладено інвестиційний договір № 31 від
07.12.2001 року. Також, зазначає, що за
умовами вказаного договору, TOB «МК
«Антарес» зобов'язалося передати
ОСОБА_4 об'єкт інвестування -
чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
одне машиномісце в автопаркінгу в тому
ж будинку. У подальшому , узв'язку з
відкладенням терміну введення будинку
в експлуатацію, між ОСОБА_4 та ТОВ "МК
"Антарес" 14.04.2003р. було укладено договір
про пайову участь у будівництві №31,
зобов'язання сторін за якими
залишились такими самими, що й у
Інвестиційному договорі №31 від 07.12.2001р.
Внесення ОСОБА_4 100% пайової вартості,
необхідної для отримання
правовстановлюючих документів на
квартиру АДРЕСА_1 та машиномісця у тому
ж самому будинку підтверджується
виданим ТОВ "МК "Антарес" Свідоцтвом про
внесення 100% пайових коштів. При цьому
позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_4 померла, а оскільки ОСОБА_1 є
спадкоємцем, яка прийняла спадщину
після смерті ОСОБА_4, то вважає, що у неї
є всі підстави для визнання за нею
права власності на квартиру АДРЕСА_1
Наведені обставини на погляд позивача
свідчить про незаконність оформлення
права власності на відповідача ОСОБА_2
та є підставами для скасування наказу
про видачу свідоцтва про право
власності видане на вказану особу.

Під час судового розгляду представник
позивача ОСОБА_5 підтримав вимоги
позивача ОСОБА_1, просив їх
задовольнити, посилаючись на обставини
вище викладені.

Представник TOB «Міжнародна компанія
«Антарес» Тищенко О.О. повністю
заперечував проти позову ОСОБА_1,
оскільки вважав його необгрунтованим
та безпідставним. Не заперечуючи
проти тієї обставини, що ОСОБА_4 був
укладений інвестиційний договір з
товариством № 31 від 07.12.2001 року ,
представник категорично заперечував
проти укладення договору про пайову
участь у будівництві № 31 від 14.04.2003 року
, та внесення 100% пайових коштів,
вказуючи на те, що в дійсності було
сплачено лише 81 120 грн., що не становить
100% інвестиційних одиниць. Крім того
представник зазначав про те, що
свідоцтво про внесення 100% пайових
коштів ОСОБА_4 не можна брати до уваги,
оскільки відсутні відомості про те,
коли був виданий вказаний документ та
на яких підставах. Представник звертав
увагу суду на тому, що у товаристві
відсутні документи щодо укладення між
ОСОБА_4 та ТОВ «Міжнародна компанія
«Антарес» договору № 31 від 14.04.2003р. та
відповідно внесення цією особою
грошових коштів у повному обсязі.
Останнє в свою чергу стало підставою
для розірвання 18 березня 2010 року
договору, що підтверджується
розпорядженням відповідача №09-А. В
своїх запереченнях представник також
звертав увагу суду на тому, що
позивачем обрано не вірний спосіб
захисту своїх інтересів, не доведено
виникнення у неї права спадкування на
визначене у позові майно.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про час і місце судового
розгляду повідомлявся судом належним
чином як за місцем свого проживання,
зареєстрованого у встановленому
законом порядку, так і за місцем
знаходження нерухомого майна, з
приводу якого виник спір. Будь-яких
пояснень чи заперечень до суду від
вказаного відповідача до суду не
надходило.

Департамент будівництва та житлового
забезпеченнч виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
направив до суду свої заперечення,
згідно яких вважав, що підстав для
визнання недійсним свідоцтва про право
власності від 05.07.2012р. на квартиру
АДРЕСА_1 видане на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення від 26.02.2012р. №979-С/КІ немає,
оскільки правовстановлюючий документ
оформлений відповідно до Положення про
порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна в м.Києві, та
чинного законодавства, за наявності
відповідного пакету документів.

Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві направила
клопотання про розгляд справи у
відсутність представника цієї особи.

Суд вислухавши пояснення представника
позивача ОСОБА_5, представника
відповідача ОСОБА_6, вивчивши письмові
докази надані сторонами, прийшов до
наступного висновку.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Під час судового розгляду встановлено
наступні обставини.

Встановлено, що 07 грудня 2001 року між
ОСОБА_4 та ТОВ "Міжнародна компанія
"Антарес" було укладено інвестиційний
договір №31.

Відповідно до п. 1.2 інвестиційного
договору № 31, укладеного 07.12.2001 року між
TOB «Міжнародна компанія «Антарес» та
ОСОБА_4 вбачається, що вартість
квартири та машиномісця визначена
сторонами у додатку № 3 до даного
договору.

Згідно вказаного додатку № 3 вартість
квартири, вказаної у п. 1.2
інвестиційного договору становить 188.2
інвестиційних одиниць, а вартість
машиномісця становить - 20
інвестиційних одиниць, що разом
складає 208,2 інвестиційні одиниці.

Цим же додатком № 3 передбачено, що
вартість однієї інвестиційної одиниці
є динамічною і встановлюється
Генеральним інвестором з урахуванням
обсягів залучених коштів, готовності
Об'єкта інвестування та інших чинників.
На день укладання інвестиційного
договору вартість однієї
інвестиційної одиниці становить 1 600
(одна тисяча шістсот) гривень.

Таким чином, вартість квартири АДРЕСА_1
яку зобов'язалась оплатити ОСОБА_4.
становила 333 120 (триста тридцять три
тисячі сто двадцять) гривень.

ОСОБА_4 23 грудня 2003 року сплатила TOB «МК
«Антарес» частину з вказаних коштів, а
саме 81 120 (вісімдесят одну тисячу сто
двадцять) гривень, при цьому докази
того, що відповідач TOB «МК «Антарес»
отримувало решту коштів в якості
оплати вартості зазначених об'єктів
під час судового розгляду не надано.

Зазначене підтверджується відповіддю
ПАТ «Державний експортно-імпортний
банк України» №026-04/279БТ від 21.06.2013 року,
на яку посилається позивач та судовим
рішенням .

Так, рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 10.10.2013 року у цивільній
справі № 757/74/13-ц за позовом ОСОБА_1 до TOB
«МК «Антарес», третя особа ГУ ЖЗ КМДА
про зобов'язання відповідача вчинити
дії, а саме оформити акт
приймання-передачі квартири АДРЕСА_1
встановлено, згідно даних відповіді
ПАТ «Державний експортно-імпортний
банк України» від 21.06.2013 року №026-04/279БТ
на рахунок, який зазначений в
інвестиційному договорі № 31, а саме
№808 TOB «Міжнародна компанія «ANTARES»
23.12.2003 року через касу AT «Укрексімбанк»,
за квартиру згідно договору, ОСОБА_4
були перераховані готівкові кошти в
розмірі 81 120,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, є встановленим та
доведеним факт часткової оплати ОСОБА_4
вартості спірних квартири та
машиномісця у сумі 81 120 гривень із
загальної їх вартості у розмірі 333 120
гривень.

Згідно із ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового готу
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Пунктом 3.1 інвестиційного договору №31
від 07.12.2001 року передбачалось, що
Інвестор зобов'язаний оплатити
вартість квартири та машиномісця,
вказану у п.1.2. договору, у
відповідності до Графіка фінансування
(додаток №1 до договору).

Згідно вказаного Графіку останній
період внесення ОСОБА_4 пайових коштів
закінчився (сплинув) у IV кварталі 2003
року.

Проте, як вбачається з вищевикладеного,
ОСОБА_4 належним чином та своєчасно не
виконала умови інвестиційного
договору № 31 від 07.12.2001 року, оскільки в
установлений Графіком фінансування
строк нею не було внесено передбачених
договором коштів.

Відповідно до п.п. 7.2., 7.2.3.
інвестиційного договору №-31 від 07.12.2001
року, даний договір може бути
розірваний до закінчення терміну його
дії з боку Генерального інвестора при
порушенні Інвестором, вказаних у н. 3.І
даного договору термінів
перерахування грошових коштів більше,
ніж на 20 (двадцять) каїендарних днів. В
перелічених випадках договір
Генеральним інвестором розривається
без погодження з Інвестором,
повернення внесених коштів
проводиться в порядку, передбаченому п.
4.3. даного договору.

У зв'язку з цим, інвестиційний договір
№ 31 від 07.12.2001 року було розірвано на
підставі розпорядження № 09-А
Генерального директора TOB «МК
«Антарес» від 18.03.2010 року, внаслідок
чого припинено правовідносини між його
сторонами.

Суд критично відноситься до наданого
позивачем свідоцтва про внесення 100%
пайових коштів, необхідної для
отримання правовстановлюючих
документів на нерухомість, що
розташована в АДРЕСА_1 - кількість
кімнат 4 та одне машиномісце у
підземному автопаркінгу в цьому ж
будинку.

Так, під час судового розгляду
позивачем так і не було надано договір
про пайову -інвестиційну участь у
будивництві №31 від 14.04.2003р., на яке є
посилання у вказаному свідоцтві.

Крім того, свідоцтво не має номеру та
дати його видачі, розміру сплачених
інвестором коштів та розмір площі
нерухомого майна.

Із тексту інвестиційного договору №31
від 07 грудня 2001 року видно, що
відповідач зобов'язався передати
інвестору ОСОБА_4 квартиру та
машиномісце по Акту прийому -передачі .
За бажанням інвестора ( на підставі
окремої угоди і за окрему плату)
відповідач може взяти на себе обов'язки
по оформленню права власності на
передану квартиру та машиномісце у
відповідних державних установах.

При цьому відповідач TOB «Міжнародна
компанія «Антарес» категорично
заперечує проти того, що укладало з
ОСОБА_4 договір про пайову-
інвестиційну участь у будівництві № 31
від 14.04.2003 року, та наполягає на тому, що
не отримувало від неї будь-яких коштів
в якості оплати вартості вказаного
майна згідно зазначеного договору, що
не укладався товариством;

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування, а норми ст. 59 ЦПК
України - обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами ооказування.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, вказане свідоцтво
про внесення 100% пайових коштів не є
належним та допустимим доказом оплати
ОСОБА_4 повної вартості спірного майна
і відповідно виникнення у неї права
власності на це майно в розумінні ст.ст.
57-60 ЦПК України, оскільки обставини та
правовідносини, які позивачем
обґрунтовуються даним свідоцтвом, не
підтверджуються іншими належними та
допустимими доказами, якими повинні
бути бути: (1) первинні документи з
даними бухгалтерського обліку TOB
«Міжнародна компанія «Антарес» щодо
сплати йому ОСОБА_4 повної вартості
спірних квартири та машиномісця; (2)
дані банківського обліку
Укрексімбанку щодо внесення ОСОБА_4 на
поточний рахунок TOB «Міжнародна
компанія «Антарес» всієї суми грошових
коштів, передбачених інвестиційним
договором; (3) розрахунковий документ,
виданий TOB «Міжнародна компанія
«Антарес» ОСОБА_4 на підтвердження
сплати нею повної вартості спірних
квартири та машиномісця; (4) оригінал
договору про пайову участь у
будівництві № 31 від 14.04.2003 року; (5) акту
приймому -передачі ;

За відсутності перелічених доказів
свідоцтво про внесення 100% пайових
коштів не створює (не породжує) для TOB
«Міжнародна компанія «Антарес»
будь-яких правових наслідків.

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу
України до складу спадщини входять
усі права та обов 'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Не допускається прийняття
спадщини з умовою чи із застереженням.
Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, аче на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
нотаріусу заяву про прийняття
спадщини.

Як вбачається зі спадкової справи, яка
міститься в матеріалах цивільної
справи позивач, ОСОБА_1 дійсно
звернулась до Краснокутської
державної нотаріальної контори
Харківської області із заявою про
прийняття спадщини померлої ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26.11.2012 р. ОСОБА_1
успадкувала від ОСОБА_4 лише житловий
будинок, загальною площею 70,10 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посичається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно ст. 1297 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно, зобов
'язаний звернутися до нотаріуса за
видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Ст. 67 Закону України «Про нотаріат»
встановлено, що свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, встановленому цивільним
законодавством, на ім'я всіх
спадкоємців або за їх бажанням кожному
з них окремо.

Якщо нотаріусом обгрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку, в тому
числі й у випадку визначення судом за
позовом спадкоємця додаткового строку
для прийняття спадщини .

Натомість, позивач не надала суду
доказів на підтвердження того, що
нотаріусом їй було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину
померлої ОСОБА_4

Відповідо до п.п. 4.15, 4.18 п.4 глави 10
наказу Міністерства юстиції України
від 22.02.2012 року №296/5 "Про затвердження
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» видача свідоцтва
про право на спадщину на майно, яке
підлягає реєстрації, проводиться
нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відстуності заборони або
арешту цього майна. Якщо до складу
спадкового майна входить нерухоме
майно , що підлягає реєстрації (за
винятком земельної ділянки), нотаріус
виготовляє витяг з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно. За
відсутності у спадкоємця необхідних
для видачі свідоцтва про право на
спадщину документів нотаріус роз'яснює
йому процедуру вирішення питання в
судовому порядку.

Згідно ст. 1218 ЦК України передбачено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки , що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права за свого життя та у встановленому
законодавством України порядку. Якщо
за життя спадкодавець не набув права
власності на житловий будинок,
земельну ділянку, то спадкоємець також
не набуває право власності у порядку
спадкування.

П. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
передбачає, що якщо будівництво
здійснювалося згідно із законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов 'язки як
забудовника входять до складу
спадщини. У разі смерті члена
житлово-будівельного,
дачно-будівельного,
гаражно-будівельного кооперативу,
члена садівницького товариства, яким
до дня смерті не були внесені повністю
пайові внески, до складу спадщини
входять частина внесеного паю та інші
суми, які підлягають поверненню, а не
квартира, дача, гараж, садовий будинок.

Згідно чинного законодавства України
власник має право вимагати захисту
свого права і від особи, яка
перешкоджає його користуванню і
розпорядженню своїм майном. Підставою
для подання такого позову є вчинення
третьою особою перешкод власнику в
реалізації ним повноважень або (та)
користування належним йому майном. При
цьому для задоволення вимог власника
достатньо встановити факт об'єктивно
існуючих перешкод у здійсненні
власником своїх правомочностей. Таким
чином, право власності як абсолютне
право має захищатися лише при
доведенні самого факту порушення.

За таких обставин, можна дійти висновку
про те, що позивач повинна довести
наявність у неї права або законного
інтересу, на захист якого подано позов,
що при розгляді даної справи не було
встановлено.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог,
встановлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
(ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Проте, ні свідоцтво про право власності
на квартиру, ні наказ про видачу
свідоцтва про право власності на
квартиру не відносяться до правочинів
в розумінні чинного цивільного
законодавства України.

В свою чергу, в поданому позові, ОСОБА_1
не наведено жодної правової норми, яка
б обґрунтовувала правомірність її
вимог щодо визнання незаконними та
скасування вищевказаних документів.

Оскільки, позивачем належним чином не
було обґрунтовано підстав для визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (серія CAE
№712660 від 05.07.2012 p.), видане ОСОБА_2
Головним управлінням житлового
забезпечення згідно з наказом №979-С/КІ
від 26.06.2012 р. та про визнання незаконним
та скасування наказу Головного
управління житлового забезпечення
КМДА №979-С/КІ від 26.06.2012 р. про видачу
свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, то позовні вимоги в
цій частині є необгрунтовані та
задоволенню не підлягають.

За таких обставин, суд приходить до
переконання , що підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
відсутні, оскільки нею як позивачем не
було надано належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_4 набула за життя право на спірне
майно, а відтак і те, що позивачка має
право на його спадкування.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 11, 15, 16, 525, 526, 653, 1218 ЦК України,
ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд
-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міжнародна
компанія "Антарес", Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
Київської міської державної
адміністрації , за участі третьої особи
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання права власності, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання незаконним та
скасування наказу, залишити без
задоволення.

Скасувати заходи вжиті ухвалою
Печерського районного суду м. Києва від
15 січня 2014 року у вигляді арешту на
квартиру АДРЕСА_1 що зареєстрована за
ОСОБА_2 на праві власності.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
районний суд протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, що брали
участь у справі, але не були присутні
під час проголошення ,- в той же строк з
дня отримання копії рішення.

Суддя
Цокол Л.І.