№ 201/8474/14 ц
провадження 2/201/2146/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «ПроКредит Банк» 01 липня 2014
року звернулося до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
задоволення за рахунок його вартості
заборгованості по кредитному договору.
Позивач у своєму позові посилається на
те, що 07 грудня 2007 року між Закритим
акціонерним товариством «ПроКредит
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«ПроКредит Банк», та ОСОБА_2 було
укладено Рамкову угоду № 332 і кредитні
договори, що є невід'ємною частиною
вказаної угоди, в майбутньому надавати
позичальнику кредитні кошти в межах
наступних лімітів кредитування: ліміт
суми кредитування - еквівалент 60000
доларів США в межах терміну 120 місяців
під максимум 40% річних, укладено
договір траншу від 07 грудня 2007 року;
кошти були надані. В якості
забезпечення виконання зобов'язань
вказаної особи між позивачем
(іпотекодержателем) та відповідачем
ОСОБА_1 і його матір'ю ОСОБА_3 (на цей час
померла) було укладено договір іпотеки
від 07 грудня 2007 року, посвідчений
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4,
зареєстрований у реєстрі за № 16023. Банк
повністю виконав взяті на себе
Рамковою угодою, кредитним договором і
договором траншу зобов'язання щодо
надання позичальнику кредиту. В
порушення умов вказаних угод
позичальник своєчасно зобов'язання
щодо погашення кредиту та відсотків
згідно графіку щомісячних платежів за
угодами і договором не виконав,
погашення кредиту не проводив, в
зв'язку є заборгованість, яку на день
подання позову відповідачем не
погашено ні в добровільному, ні в
примусовому порядку. Оскільки банк
несе витрати по оплаті залучених
коштів (розміщених засобом
кредитування), то зволікання з
повернення кредитного боргу зумовлює
збитки, що і стало підставою для
подання до суду позовної заяви про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя. Борг за кредитним
договором не погашено, в добровільному
порядку питання не вирішене, тому
позивач просив звернути стягнення на
предмет іпотеки (нерухоме майно) шляхом
визначення шляху реалізації предмету
іпотеки, надання позивачу права
продажу предмету іпотеки через
виконавчу службу та стягнути судові
витрати, задовольнивши позов у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав повністю,
погодившись, що дійсно третя особа
брала у позивач кредитні кошти, було
укладено Рамкову угоду, договори
кредиту та іпотеки, угоду, але
заборгованість утворилася з
об'єктивних причин, в них тяжке сімейне
та матеріальне становище, від
погашення кредиту вони не
відмовляються і зроблять це при
можливості. При укладанні договору
іпотеки були порушені права його
неповнолітньої дитини, оскільки його
спадкова частина майна не передавалася
в іпотеку і рішення органу опіки та
піклування по цьому питанню не було, не
встановлені частки власності в
квартирі відповідачів, є державний
мораторій на відчуження такого майна і
вказана квартира є постійним і єдиним
місцем його мешкання, позбавлення
житла в протиправний спосіб порушує
права родини відповідача. Вважає
позовні вимоги необґрунтованими і
просив в їх задоволенні відмовити в
повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилася, про день та час розгляду
справи повідомлялася належним чином,
про причини неявки суду не повідомила.
Вказаним, на думку суду, не
заперечувала проти розгляду справи за
її відсутністю. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності вказаної
третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК
України.

Вислухавши пояснення відповідача,
з'ясувавши думку сторін і третьої
особи, перевіривши матеріали справи,
оцінивши представлені та добуті
докази, суд уважає позовні вимоги не
обґрунтованими та не підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом в судовому засіданні
встановлено, що 07 грудня 2007 року між
Закритим акціонерним товариством
«ПроКредит Банк», правонаступником
якого є позивач ПАТ «ПроКредит Банк»,
та ОСОБА_2 було укладено Рамкову угоду
№ 332 і кредитні договори, що є
невід'ємною частиною вказаної угоди, в
майбутньому надавати позичальнику
кредитні кошти в межах наступних
лімітів кредитування: ліміт суми
кредитування - еквівалент 60000 доларів
США в межах терміну 120 місяців під
максимум 40% річних, укладено договір
про надання траншу № 12.13136/332 від 07
грудня 2007 року, який є невід'ємною
частиною Рамкової угоди; кошти були
надані. В якості забезпечення
виконання зобов'язань вказаної особи
між позивачем (іпотекодержателем) та
відповідачем ОСОБА_1 і його матір'ю
ОСОБА_3 (на цей час померла) було
укладено договір іпотеки № 332-ДІ-1 від 07
грудня 2007 року, посвідчений приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, зареєстрований
у реєстрі за № 16023. Банк повністю
виконав взяті на себе Рамковою угодою,
кредитним договором і договором траншу
зобов'язання щодо надання позичальнику
кредиту. В порушення умов вказаних угод
позичальник своєчасно зобов'язання
щодо погашення кредиту та відсотків
згідно графіку щомісячних платежів за
угодами і договором не виконав,
погашення кредиту не проводив, в
зв'язку є заборгованість, яку на день
подання позову відповідачем не
погашено ні в добровільному, ні в
примусовому порядку.

Відповідно до умов зазначеної Рамкової
угоди, кредитного договору, договору
траншу позичальник зобов'язався
прийняти, належним чином
використовувати та забезпечити
повернення кредиту і сплату
нарахованих процентів та комісій у
встановлені кредитним договором
терміни.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За кредитним договором (угодою) банк
або інша фінансова установа (кредитор)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК
України).

Але взяті на себе зобов'язання за
вказаними угодами, кредитним договором
позичальник не виконує стосовно
своєчасного повернення сум отриманих
кредитів та своєчасної сплати
нарахованих за користування
кредитними коштами відсотків у
встановленні Кредитними договорами
терміни.

Ст. 625 ЦК України встановлює, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до вказаного
кредитного договору за порушення
позичальником термінів погашення
будь-яких своїх грошових зобов'язань,
передбачених кредитним договором,
зокрема, термінів повернення кредиту
(всієї суми або його частини) та/або
термінів сплати процентів та/або
комісій, банк має право вимагати від
позичальника додатково сплатити банку
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від гривневого еквіваленту
суми простроченого платежу, сума якого
(еквіваленту) розраховується за
офіційним обмінним курсом НБУ гривні
до валюти заборгованості станом на
дату нарахування такої пені, якщо сума
такої заборгованості виражена в
іноземній валюті. Пеня нараховується
за кожен день прострочення, включаючи
день погашення заборгованості, але в
будь-якому випадку такий розмір пені не
може перевищувати розмір, встановлений
чинним законодавством України на
момент її нарахування.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону. Положення частини першої цієї
статті не є перешкодою для реалізації
права іпотекодержателя звернутись у
будь-який час за захистом своїх
порушених прав до суду у встановленому
законом порядку.

В порушення умов Рамкової угоди,
кредитного договору, угоди і траншу
позичальник своєчасно зобов'язання
щодо погашення кредиту та процентів
згідно графіку щомісячних платежів за
угодами не виконав, погашення кредиту
не проводив, в зв'язку з чим станом на 24
червня 2014 року утворилася
заборгованість: всього 155743 грн. 43 коп., з
яких - 43253 грн.90 коп. (3641.43 долар США) -
капітал кредиту, 48196 грн. 68 коп. (4057.55
доларів США) - відсотки за неправомірне
(фактичне) користування кредитом, 64292
грн. 85 коп. - пеня.

З питанням стягнення вказаної суми з
боржника та поручителя, іпотекодавця,
банк в передбаченому законом порядку з
позовом до суду не звертався. Банк
направив позичальнику та
іпотекодавцям вимоги про необхідність
повернути кредит, сплатити відсотки,
штрафні санкції та намір банку
звернути стягнення на предмет іпотеки,
вимога банку не виконана. В
добровільному порядку спір не
вирішено. Оскільки банк несе витрати по
оплаті залучених коштів (розміщених
засобом кредитування), то зволікання з
повернення кредитного боргу зумовлює
збитки, що і стало підставою для
подання до суду позовної заяви про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» № 898-IV від 5 червня 2003 р. в разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. Статтею 12
Закону України «Про іпотеку»
встановлено, що у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

На виконання вказаної норми банком,
було направлено іпотекодавцям
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у випадку
невиконання зобов'язання за кредитним
договором, однак вимога позивача
залишилася без задоволення.

Згідно з п. 9 постанови № 5 пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
виключно позивачеві належить право
вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо).

Судом встановлено, що відповідно
до позовних вимог, наданих позивачем 01
липня 2014 року, ПАТ «ПроКредит Банк»
просить звернути стягнення на предмет
іпотеки - двокімнатна квартира № 7, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 10 грудня 2000 року. Однак, як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3
померла, а спадщина після її смерті ще
не оформлена і документів про це суду
не надано, частки власності в цій
квартирі не визначено. Крім того, у
вказаному житлі мешкає неповнолітня
дитина відповідача, інтереси якої при
подачі позову не враховані.

У статті 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотекодавець - це особа,
яка передає в іпотеку нерухоме майно
для забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотеко держателем.
іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель.

Майновий поручитель - це особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи - боржника.

У даному випадку ОСОБА_2 є боржником,
який мав власні зобов'язання перед ПАТ
«ПроКредит Банк», а інші іпотекодавці
(відповідач і його мати) - є майновими
поручителями, які передали в іпотеку
власне майно для забезпечення
зобов'язань ОСОБА_2 перед банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 Сімейного
кодексу України батьки управляють
майном, належним малолітній дитині, без
спеціального на те повноваження.
Батьки зобов'язані дбати про
збереження та використання майна
дитини та в її інтересах. Частиною 2 ст.
177 Сімейного кодексу України
встановлено, що батьки малолітньої
дитини не мають права без дозволу
органу опіки та піклування вчиняти
такі правочини щодо її майнових прав:
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, в тому числі
договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири; видавати
письмові зобов'язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.
Частиною 7 ст. 177 Сімейного кодексу
України (у редакції, що діяла станом на
дату укладання спірного договору
іпотеки) визначено, батьки, після
припинення управління майном дитини,
зобов'язані повернути дитині майно,
яким вони управляли, а також доходи від
нього.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» встановлено, що
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Таким чином, з вищенаведених норм права
вбачається, що при укладенні договору
іпотеки № 332-ДІ-1 від 07 грудня 2007 року
повинні були бути враховані інтереси
неповнолітньої дитини - сина
відповідача і третьої особи

Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначається початкова ціна
предмета іпотеки для його подальшої
реалізації.

Отже, ухвалюючи рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки, суд
зобов'язаний визначити початкову ціну
предмету іпотеки. Зазначене покладає
на особу, що звертається до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки, визначити в позові
початкову ціну предмета іпотеки і
надати суду належні докази на
підтвердження її обґрунтованості.

Однак позивач до цього часу вимоги ч. 1
ст. 39 Закону України «Про іпотеки» не
виконав. Запропонований позивачем
спосіб визначення початкової ціни
предмета іпотеки - здійснення оцінки
предмета іпотеки вже після ухвалення
судом рішення про звернення стягнення
на предмет іпотеки, не відповідає
приписам статті 39 Закону України «Про
іпотеку».

В той же час, відповідно до п. 1 ст. 1
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 03 червня 2014 року
не може бути примусово стягнуте
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із ст. 4
Законом України «Про заставу» або
предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону
України «Про іпотеку» та за умови, що
таке нерухоме житлове майно
використовується, як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно, загальна площа такого
нерухомого житлового майна не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 квадратних метрів для житлового
будинку.

Судом при розгляді справи встановлено,
що позивач просить звернути стягнення
на предмет іпотеки - двокімнатну
квартиру № 7, загальною площею 50.1 кв. м.,
житловою площею 35.0 кв. м., розташовану
на третьому поверсі дев'ятиповерхового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_3
на праві спільної сумісної власності
на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 10 грудня 2000 року.
Таким чином загальна площа квартири, що
перебуває в іпотеці становить 50.1 кв. м.,
а отже не перевищує 140 квадратних
метрів. Позивачем не надано доказів про
те, що вказане нерухоме житлове майно
не використовується як місце
постійного проживання іпокодавця та що
у іпотекодавця у власності знаходиться
інше нерухоме майно. Згідно відомостей
адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС
УДМС України в Дніпропетровській
області відповідач ОСОБА_1
зареєстрований у спірній квартирі. Зі
слів останнього, це його постійне і
єдине житло.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг б
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-які інші домовленості і
зобов'язання стосовно позивача, крім
вказаних в угоді, договорі кредиту та
договорі іпотеки сторін, а позивач
цього не довів, сторони самі погодилися
на всі умови угод, договорів і
добровільно підписали їх, твердження
позивача про наявність будь-яких інших
зобов'язань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію
позивача стосовно наполягання на
позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується;
кредитні кошти видавалися хоча і не на
споживчі потреби, але фізичній особі в
межах особистих потреб і ці кредитні
правовідносини сторін підпадають під
дію пунктів 22, 23 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів».

При таких обставинах суд вважає
можливим ПАТ «ПроКредитБанк» в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та стягнення витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог,
стосовно яких у позивача є спір, в
такому вигляді не знайшли своє
підтвердження в ході судового
засідання і не підлягають задоволенню
повністю.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції
України, ст. ст. 15, 16, 526, 625, 627, 629, 632, 1050, 1054
ЦК України, ст. ст. 1, 12, 33, 35, 37, 39, 40 Закону
України «Про іпотеку», ст. 1 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Публічному акціонерному
товариству «ПроКредитБанк» в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1,
третя особа ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -