Номер провадження: 22-ц/785/4558/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Драгомерецького М.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Добряк Н.І.,

за участю: представника відповідачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та представника
відповідача, Державної реєстраційної
служби України, Кисельова Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3,
Державної реєстраційної служби
України на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 12 березня 2014
року за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3, Державної реєстраційної
служби України про звернення стягнення
на предмет іпотеки,

в с т а
н о в и л а:

11 листопада 2013 року Публічне
акціонерне товариство «Дельта Банк»
звернулося до суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що 22 лютого
2008 року між Акціонерним комерційним
інноваційним банк «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
(далі - Банком) та відповідачкою ОСОБА_3
був укладений договір про надання
споживчого кредиту № 0, за яким
позичальнику було передано грошові
кошти в іноземній валюті в розмірі 83000
дол. США на строк до 22 лютого 2029 року
із сплатою 11,9 відсотків річних за
користування кредитними коштами з
погашенням кредиту та відсотків за
користування кредитом щомісячно
згідно Графіку. Одночасно в
забезпечення зобов'язань за кредитним
договором між Банком та відповідачкою
ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за
яким остання передала в іпотеку
квартира, загальною площею 55,2 кв.м.,
житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, яка їй належить на
підставі договору купівлі-продажу від
22 лютого 2008 року. 08 грудня 2011 року своє
право вимоги, що виникло з кредитного
договору, Банком передано Публічному
акціонерному товариству «Дельта Банк»
на підставі договору купівлі-продажу
прав вимоги від 08 грудня 2011 року,
інтереси якого представляє на підставі
довіреності Товариство з обмеженою
відповідальністю «Колекторська
Компанія «Вердикт». У порушення умов
кредитного договору позичальник не
виконує зобов'язання за кредитним
договором. Станом на 19 березня 2013 року
заборгованість за кредитним договором
становить 108297,04 дол. США, що за курсом
НБУ еквівалентно 865618,24 грн., в тому
числі: за кредитом - 80667,16 дол. США, що за
курсом НБУ еквівалентно 644852, 54 грн., за
відсотками за користування кредитом -
27619,88 дол. США, що за курсом НБУ
еквівалентно 220765,50 грн. В рахунок
виконання зобов'язання за кредитним
договором новий кредитор має право
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом набуття (передачі) предмету
іпотеки у власність згідно із
застереженням про задоволення вимог
кредитора, що міститься в іпотечному
договорі у порядку, передбаченому ст.
ст. 35, 36 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до вимог законодавства Банк
направив відповідачці письмову вимогу
про виконання зобов'язань за договором,
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки, вимогу про
виселення усіх мешканців, надання
доступу до майна для проведення оцінки
та огляду покупцем, зняття з
реєстраційного обліку та передання
ключів, правовстановлюючих документів
та технічного паспорту, що передбачено
ст. ст. 39,40 Закону України «Про іпотеку».
Вимоги позивача не виконано, що є
підставою для звернення до суду з
позовом. В разі відмови у здійсненні
реєстрації через те, що позивач не є
власником майна та на підставі рішення
суду, згідно із ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», Банк
може бути позбавлений можливості
здійснювати право власності.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 11, 386, 391, 525, 526, 549, 554, 625 ЦК України,
ст. ст. 3, 4, 5, 7, 11, 12, 33, 36, 37, 39, 40 Закону
України «Про іпотеку», позивач просив
суд в рахунок виконання основного
зобов'язання щодо оплати
заборгованості у розмірі 108297,04 дол. США,
що за курсом НБУ еквівалентно 865618,24 грн.
за договором споживчого кредиту від 22
лютого 2008 року, укладеним між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3, звернути
стягнення на предмет іпотеки, а саме:
квартиру, загальною площею 55,2 кв.м.,
житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, шляхом передачі
іпотекодержателю вказаного предмету
іпотеки у власність та визнання на
нього права власності за
іпотекодержателем ПАТ «Дельта банк» на
підставі договору іпотеки від 22 лютого
2008 року, укладеного між АКІБ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3, зобов'язати
Державну реєстраційну службу України
здійснити державну реєстрацію права
власності на вказану квартиру за ПАТ
«Дельта банк», припинити право
власності іпотекодавця ОСОБА_3, в тому
числі, право володіння, користування та
розпорядження вказаною квартирою,
припинити право користування житловим
приміщенням усіх мешканців, які
проживають та зареєстровані за
вказаною адресою, виселити з квартири
іпотекодавця ОСОБА_3 та усіх мешканців,
які проживають і зареєстровані за
вказаною адресою, стягнути з ОСОБА_3 на
користь Банку витрати по сплаті
судового збору в сумі 3441 грн. (т. 1, а.с.
2-8).

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_6 проти позову заперечували і в
своїх поясненнях зазначали, що ОСОБА_3
справно виконувала зобов'язання за
договором кредиту, але у 2011 році
фінансовий стан її сім'ї погіршився, що
призвело до втрати платоспроможності,
але Банк не погоджується змінити умови
договору, вона не отримувала письмових
вимог про дострокове повернення
кредиту, в квартирі, яка є предметом
іпотеки, зареєстрована та проживає
малолітня дочка відповідачки - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, й обмеження її прав на
житло не припустимо (т. 1, а.с. 68-70, 93-95).

Представник відповідача, Держаної
реєстраційної служби України, проти
вимоги про зобов'язання провести
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно заперечувала й в своїх
письмових поясненнях зазначала, що
вона є передчасною, не ґрунтується на
установленому законодавством порядку
державної реєстрації та не підлягає
розгляду у порядку цивільного
судочинства (т.1, а.с. 82).

Рішенням суду першої інстанції позов
Банка задоволено частково. Суд звернув
стягнення на предмет іпотеки -
квартиру, загальною площею 55,2 кв.м.,
житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2, шляхом передачі
іпотекодержателю вказаного предмету
іпотеки у власність та визнання права
власності за іпотекодержателем ПАТ
«Дельта банк», в рахунок погашення
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту від 22
лютого 2008 року, укладеним між АКІБ
«УкрСибанк» та ОСОБА_3, в розмірі 108297,04
дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно
865618 грн., у тому числі: тіло кредиту -
80677,16 дол. США, відсотки - 27619,88 дол. США,
зобов'язав Державну реєстраційну
службу України здійснити державну
реєстрацію права власності на вказану
квартиру, за ПАТ "Дельта банк", припинив
право власності іпотекодавця ОСОБА_3 на
вказану квартиру, виселив ОСОБА_3 з
вказаної квартири та стягнув з неї на
користь ПАТ "Дельта Банк" витрати по
сплаті судового збору в сумі 3441 грн. (т.
1, а.с. 115-118).

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_3 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права
(т. 1, а.с. 122-125).

В апеляційній скарзі відповідач,
Державна реєстраційна служба України,
просить рішення суду першої інстанції
в частині задоволення позову про
зобов'язання здійснити державну
реєстрацію прав власності на квартиру
скасувати й ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідачки ОСОБА_3 - представник ПАТ
"Дельта Банк", просить скаргу відхилити
у зв'язку з безпідставністю її доводів.

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідача, Державної реєстраційної
служби України, - представник ПАТ
"Дельта Банк", просить скаргу відхилити
у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_3
та Державної реєстраційної служби
України, пояснення на апеляцію
представника відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, та представника відповідача,
Державної реєстраційної служби
України, Кисельова Д.Д., перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_3
підлягає задоволенню частково, а
апеляційна скарга відповідача,
Державної реєстраційної служби
України, підлягає задоволенню в
повному обсязі за таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України
у разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. Звернення стягнення на
предмет застави здійснюється за
рішенням суду, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У разі невиконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33
Закону України "Про іпотеку) та
виселення всіх мешканців (ч. 2 ст. 39
Закону України "Про іпотеку").

Судом першої інстанції встановлено, що
22 лютого 2008 року між Банком та
відповідачкою ОСОБА_3 був укладений
договір про надання споживчого кредиту
№ 0, за яким
позичальнику було передано грошові
кошти в іноземній валюті в розмірі 83000
дол. США на строк до 22 лютого 2029 року
із сплатою 11,9 відсотків річних за
користування кредитними коштами з
погашенням кредиту та відсотків за
користування кредитом щомісячно
згідно Графіку (т. 1, а.с. 10-17, 18-26).

Одночасно в забезпечення зобов'язань
за кредитним договором між Банком та
відповідачкою ОСОБА_3 укладений
договір іпотеки, за яким остання
передала в іпотеку квартиру, загальною
площею 55,2 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м.,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
який їй належить на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 22 лютого
2008 року приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованого в реєстрі за № 652 (т. 1,
а.с. 27-30).

08 грудня 2011 року право вимоги, що
виникло з кредитного договору, Банком
передано ПАТ «Дельта Банк» на підставі
договору купівлі-продажу прав вимоги
від 08 грудня 2011 року, інтереси якого
представляє на підставі довіреності
ТОВ «Колекторська Компанія «Вердикт»
(т. 1, а.с. 47-51, 52-59).

У порушення умов кредитного договору
позичальник не виконує зобов'язання за
кредитним договором. Станом на 19
березня 2013 року заборгованість за
кредитним договором становить 108297,04
дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно
865618,24 грн., в тому числі: за кредитом -
80667,16 дол. США, що за курсом НБУ
еквівалентно 644852, 54 грн., за відсотками
за користування кредитом - 27619,88 дол.
США, що за курсом НБУ еквівалентно 220765,50
грн. (т. 1, а.с. 34-41).

28 лютого 2013 року Банк направив
відповідачці ОСОБА_3 письмову вимогу
про виконання зобов'язань за договором,
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки, вимогу про
виселення усіх мешканців, надання
доступу до майна для проведення оцінки
та огляду покупцем, зняття з
реєстраційного обліку та передання
ключів, правовстановлюючих документів
та технічного паспорту (т. 1, а.с. 42-46), яку
відповідачка не виконала.

Згідно із п.п. 4.5, 5.2.1 договору іпотеки
звернення стягнення на предмет іпотеки
з застосуванням позасудового
врегулювання здійснюється способом
передачі іпотекодержателю права
власності на вказаний предмет іпотеки
в рахунок виконання основного
зобов'язання, що заявлено в межах вимог
Банку.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
позичальник, відповідачка ОСОБА_3, не
виконує взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором в сумі, строки та
на умовах, що передбачені кредитним
договором. Тому права позивача були
порушені і у відповідності до ст. ст. 15,
16 ЦК України підлягають судовому
захисту шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
способом передачі іпотекодержателю
права власності на вказаний предмет
іпотеки та виселення боржника.

Однак колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що розмір заборгованості станом 19
березня 2013 року становить 108297,04 дол.
США, що за курсом НБУ еквівалентно 865618,24
грн.,

Згідно акту приймання передачі прав
вимоги за договором про надання
споживчого кредиту № 0 від 22
лютого 2008 року позивачу переданий борг
в сумі 782438,52 грн. (т.2, а.с. 14).

При перевірці розрахунку
заборгованості за кредитним договором
Банк уточнив розрахунок й зазначив, що
станом на 19 березня 2013 року
заборгованість за кредитним договором
становить 107997, 04 дол. США, що за курсом
НБУ еквівалентно 863220, 34 грн., в тому
числі: за кредитом - 80667,16 дол. США, що за
курсом НБУ еквівалентно 644852, 54 грн., за
відсотками за користування кредитом -
27319,88 дол. США, що за курсом НБУ
еквівалентно 218367,50 грн.

Доводи відповідачки ОСОБА_3, в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду не відповідає вимогам закону,
оскільки вона не отримала письмову
вимоги про дострокове повернення
кредиту, не приймаються до уваги за
таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідачка ОСОБА_3 повинна була
довести в судовому засіданні
обставини, на які посилалася як на
заперечення проти позову, але в
судовому засіданні відповідачкою не
доведені ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
листом від 28 лютого 2013 року представник
ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «КК «Вердикт»,
направив відповідачці ОСОБА_3
повідомлення про порушення
забезпеченого обтяженням зобов'язання,
у якому вимагав погасити наявну
заборгованість за кредитним договором
або передати предмет застави кредитору
для можливості здійсненими реалізацію
у добровільному порядку
рекомендованим листом та зазначив, що у
випадку невиконання даної вимоги
стягнення відбудеться в примусовому
порядку (а.с. 42-46). Дане повідомлення
було направлено за зареєстрованим
місцем проживанням відповідачки
ОСОБА_3 - АДРЕСА_3, яке зазначено у
кредитному договорі та договорі
іпотеки в розділі «Адреси, банківські
реквізити та підписи сторін».

Згідно із п. 4.4 кредитного договору
позичальник зобов'язана повідомити
Банк про зміну паспортних даних,
фактичної адреси проживання, даних
прописки (реєстрації), робочого та /або
домашнього телефону, зміну місця
роботи та/або виникнення будь-яких
інших обставин, які можуть вплинути на
виконання позичальником зобов'язань за
цим договором, в триденний строк з
моменту проведення таких змін (а.с. 12).

Однак відповідачка ОСОБА_3
зареєструвалась за іншим місцем
проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 62),
але в порушення зазначених умов
договору не повідомила кредитора про
це.

У п. 12.1 кредитного договору зазначено,
що у випадку неотримання позичальником
повідомлення (вимоги) про дострокове
повернення кредиту в результаті зміни
позичальником адреси, без переднього
про це письмового повідомлення Банку
протягом 40 календарних днів з дати
направлення повідомлення, вважати
термін повернення кредиту таким що
настав на 41 календарний день з дати
відправлення позичальнику
повідомлення. Повідомлення
направляється листом (цінний з описом
та повідомлення про вручення) або
доставляється кур'єром на адресу
позичальника, що в казана у розділі 13
цього договору: «Адреси, банківські
реквізити та підписи сторін» (. 1, а.с. 17).

Пунктом 6.5 договору іпотеки
передбачено, що листування між
сторонами за цим договором
здійснюється шляхом направлення або
надання однією стороною відповідних
повідомлень (рекомендованих листів)
іншій стороні на її адресу, що
визначена як адреса для листування у
розділі «Адреси, банківські реквізити
та підписи сторін» цього договору або
за іншою адресою, про яку сторона
письмове повідомила іншій стороні при
зміні адреси. Підтвердженням факту
відправлення повідомлення
(рекомендованого листа) є поштова
квитанція або інший поштовий документ,
що підтверджує факт відправки або
вручення або отримання повідомлення.

Таким чином, Банк повідомив
відповідачку ОСОБА_3 про необхідність
дострокового повернення кредиту або
звернення стягнення на предмет іпотеки
належним чином.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки суд за заявою
іпотекодержателя виносить рішення
про виселення мешканців за наявності
підстав, передбачених законом, якщо
предметом іпотеки є житловий будинок
або житлове приміщення.

Суд вправі відмовити у задоволенні
позову іпотекодержателя про
дострокове звернення стягнення на
предмет іпотеки, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

У частинах 1 та 2 статті 40 Закону України
«Про іпотеку» зазначено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У пункті 43 постанови № 5 від 30 березня
2012 року «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають з кредитних
правовідносин» Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснив, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39- 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, що входять до предмету
доказування та мають значення для
справи, дослідив в судовому засіданні
усі докази, які є у справі, з
урахуванням їх переконливості,
належності і допустимості, дав їм
правильну оцінку та з достовірністю
встановив, що є законні підстави для
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом передачі права власності на
предмет іпотеки та виселення боржника
та іпотекодавця відповідачки ОСОБА_3

Твердження відповідачки ОСОБА_3, в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду не відповідає вимогам закону,
оскільки в квартирі, яка є предметом
іпотеки, зареєстрована та проживає
малолітня дочка відповідачки - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, й обмеження її прав на
житло не припустимо, не приймаються до
уваги за таких підстав.

У п. 44 вказаної постанови Пленуму Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних прав
зазначено, що згідно зі статтею 32 ЦК,
статтею 177 СК та статтею 17 Закону
України від 26 квітня 2001 року № 2402-III
«Про охорону дитинства» батьки не
мають права без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди
повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2
червня 2005 року № 2623-IV «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», яка
вимагає попередньої згоди органу опіки
і піклування для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право користування якими мають
безпритульні діти, діє з 1 січня 2006 року
і на договори, укладені до цієї дати, не
поширюються (стаття 58 Конституції
України).

Статтею 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» та ст.17
Закону України «Про охорону дитинства»
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей при вчиненні правочинів
щодо нерухомого майна. Неприпустимо
зменшення або обмеження прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при вчиненні будь-яких правочинів
стосовно жилих приміщень. Органи опіки
та піклування здійснюють контроль за
дотримання батьками та особами, які їх
замінюють, житлових прав і
охоронюваних законом інтересів дітей.
Для здійснення правочинів стосовно
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, потрібна попередня згода органу
опіки та піклування.

Як вбачається з довідки про склад сім'ї
дільниці № 7 КП «ЖКС «Чорноморський»
№1022 від 08 січня 2014 року, у квартирі
АДРЕСА_1 з 21 березня 2008 року
зареєстрована малолітня дочка
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 97, 100).

Згідно із п. 1.4 договору іпотеки від 22
лютого 2008 року іпотекодавець свідчить,
що укладання цього договору не
порушені права та/або інтереси третіх
осіб, а також у разі якщо предметом
іпотеки є житлова нерухомість в том
числі не порушені права дітей
Іпотекодавець зобов'язаний не надавати
дозвіл на реєстрацію в житлових
приміщеннях, що складають предмет
іпотеки, фізичних та юридичних осіб без
згоди іпотекодержателя (п. 2.4.6 договору
іпотеки) - т. 1, а.с. 28.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_3
власноруч підписавши договір іпотеки,
підтвердила що укладанням цього
договору не порушенні права дітей.

Отримання же дозволу органу опіки та
піклування на укладення договору
іпотеки згідно із ст. 177 СК України
входить до обов'язку батьків
неповнолітніх дітей, а не Банку.

Відповідачка ОСОБА_3 зареєструвала
малолітню дочку ОСОБА_7 після укладання
договору іпотеки - 21 березня 2008 року,
без згоди Банку, тому ця обставина не
може служити перешкодою для звернення
стягнення на предмет іпотеки й
підставою для відмови у позові.

Безпідставними є і посилання
відповідачки ОСОБА_3 на те, що вона не
відмовляється від виконання
кредитного договору, але Банк не бажає
укласти додаткову угоду про зміни умов
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна
скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 заявила про те, що рішення суду
підлягає скасуванню, оскільки до
спірних правовідносин має бути
застосований Закон України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті", не
приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті" № 1304-УІІ
від 03 червня 2014 року, який набрав
чинності з 07 червня 2014 року, протягом
дії цього Закону: 1) не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки); 3) кредитна
установа не може уступити (продати,
передати) заборгованість або борг,
визначений у підпункті 1 цього пункту,
на користь (у власність) іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 58
Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та другою
статті 5 Цивільного кодексу України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності; акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Таким чином, Закон України № 1304-УІІ від
03 червня 2014 року може застосовуватись
до правовідносин, які виникли після 07
червня 2014 року.

Представник відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, в останньому судовому
засіданні заявила, що ПАТ "Дельта Банк"
не повідомив належним чином
відповідачку про передачу права вимоги
за кредитним договором та не надав
первинних документів відносно видачі
кредиту та його часткового погашення,
тому вона має право не виконувати свого
обов'язку за кредитним договором
новому кредиторові, але зазначені
доводи не можуть служити підставою для
скасування рішення суду за таких
підстав.

У відповідності до ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений також в інших випадках,
встановлених законом. Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Таким чином, відступлення права вимоги
є договірною передачею зобов'язальних
вимог первісного кредитора новому
кредиторові у випадках, встановлених
законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з
тим, що попередні учасники зобов'язань
вибувають з цих відносин, а їх права та
обов'язки переходять до суб'єктів, які
їх замінюють.

Вимога, що передається іншій особі в
порядку цесії, переходить до неї в тому
обсязі, в якому вона раніше належала
цедентові.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено,
що заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У статті 517 ЦК України зазначено, що
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Судом першої інстанції встановлено, що
08 грудня 2011 року право вимоги, що
виникло з кредитного договору, Банком
передано ПАТ «Дельта Банк» на підставі
договору купівлі-продажу прав вимоги
від 08 грудня 2011 року, інтереси якого
представляє на підставі довіреності
ТОВ «Колекторська Компанія «Вердикт»
(т. 1, а.с. 47-51, 52-59).

28 лютого 2013 року Банк направив
відповідачці ОСОБА_3 письмову вимогу
про виконання зобов'язань за договором,
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки та про виселення
усіх мешканців, а також повідомив
відповідачку про заміну кредитора з
ПАТ "Укрсиббанк" на ПАТ "Дельта Банк" (т.
1, а.с. 42-46).

В суді апеляційної інстанції
відповідачка ОСОБА_3 стверджувала, що
вона просила ПАТ "Дельта Банк" змінити
умови кредитного договори, але Банк не
погодився з цим, що свідчить про те, що
їй було відомо про заміну кредитору.

Як передбачено ч. 2 ст. 516 ЦК України,
якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, законом не передбачено, що
у випадку неналежного повідомлення
боржника про заміну кредитора
зобов'язання за кредитним договором
припиняється.

В порушення положень ст. ст. 10, 60 ЦПК
України відповідачка ОСОБА_3 не надала
суду належних та допустимих доказів
виконання кредитного договору після 08
грудня 2011 року, тобто після заміни
кредитора.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України
апеляційний суд Одеської області
запропонував відповідачці ОСОБА_3 для
перевірки правильності обрахування
розміру заборгованості за кредитним
договором призначити судову
бухгалтерсько-економічну експертизу,
але остання не виявила бажання
заявляти відповідне клопотання.

В останньому судовому засіданні
представник відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, також звернулася до
апеляційного суду з заявою про
застосування строків позовної
давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Згідно ст. 266 ЦК зі спливом позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність сплила
і до додаткової вимоги.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
р. "Про судове рішення у цивільній
справі", встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові на цих
підставах, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Відповідачка ОСОБА_3 приймала участь у
розгляді справи у суді першої
інстанції, але до винесення рішення
суду не заявила про застосування
строків позовної давності, тому суд
апеляційної інстанції позбавлений
права вирішувати це питання.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову немає.

Задовольняючи позов в частині вимог
про зобов'язання здійснити державну
реєстрацію права власності на іпотечну
квартиру, суд першої інстанції виходив
з того, що Банк може бути позбавлений
можливості здійснювати право
власності у разі відмови у здійсненні
реєстрації через те, що позивач не є
власником майна та на підставі рішення
суду, але з таким високому суду колегія
суддів не може погодитися за таких
підстав.

З 01.01.2013 органи державної реєстрації
проводять державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно відповідно до
статей 15, 16, 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -
Закон) та Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 №703.

Згідно зі статтею 7-1 Закону
Укрдержреєстр є центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 8 Закону
повноваженнями щодо проведення
державної реєстрації прав та їх
обтяжень наділені органи державної
реєстрації прав. .

Пунктом 1 Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 № 703 (у
редакції постанови Кабінету Міністрів
України від 21.11.2012 № 1156), визначено, що
органами державної реєстрації прав є
структурні підрозділи територіальних
органів Мін'юсту, що забезпечують
реалізацію повноважень
Укрдержреєстру.

Безпосередньо приймає та видає
документи, пов'язані з проведенням
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, реєстраційна служба
районного, районного у містах, міського
(міст обласного значення),
міськрайонного, міжрайонного
управління юстиції (пункт 12.18 Положення
про районні, районні у містах, міські
(міст обласного значення),
міськрайонні, міжрайонні управління
юстиції, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 23.06.2011
№ 1707/5).

Згідно з частиною сьомою статті 3
Закону державна реєстрація права
власності та інших речових прав
проводиться за місцем розташування
об'єкта нерухомого майна в межах
території, на якій діє відповідний
орган державної реєстрації прав.

Відповідно до пункту п'ятого частини 1
статті 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», підставою
проведення державної реєстрації прав
на нерухоме майно можуть бути
відповідні рішення судів, що набрали
законної сили.

Відповідно до частини сьомої статті 16
Закону державна реєстрація прав
проводиться на підставі заяви
власника, іншого правонабувача,
сторонни правочину, за яким виникло
право, уповноваженої ними особи або
державного кадастрового реєстратора у
випадках, передбачених цим Законом.

Форми заяв у сфері державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і вимоги до їх
заповнення затверджені наказом
Міністерства юстиції від 17.04.2012 № 595/5
«Про впорядкування відносин,
пов'язаних із державною реєстрацією
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», зареєстрованим в
Міністерстві юстиції 20.04.2012 за № 590/20903.

Відповідно до статті 26 Закону, записи
до Державного реєстру прав вносяться
на підставі прийнятого рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень.

Процедуру проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав визначено Порядком державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №
703 (у редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 21.11.2012 № 1156).

Отже, у порушення положень ст. ст. 212, 213,
214 ЦПК України судом першої інстанції
не з'ясовані зазначені обставини й
положення закону, що регулює
здійснення державної реєстрації
нерухомого майна.

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційного суду,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що діючим законодавством України
визначено процедуру державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно органами державної реєстрації
прав виключно за заявницьким
принципом, тому вимоги Банку є
передчасними.

Порушення норм процесуального права, а
саме, ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України і
матеріального права, а саме, ст. ст. 3, 15,
16, 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», у відповідності
до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою
для зміни рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову в
частині зобов'язання здійснити
реєстрацію права власності та
задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державної
реєстраційної служби України
задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 12 березня 2014 року змінити й
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до Державної реєстраційної служби
України про зобов'язання здійснити
державну реєстрацію майна відмовити.

Позов Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
задовольнити частково.

Зменшити розмір заборгованості за
договором про надання споживчого
кредиту № 0 від 22 лютого 2008 року,
укладеного між Акціонерним
комерційним інноваційним банк
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3, до 107997, 04 дол.
США, що за курсом НБУ еквівалентно 863220,
34 грн., в тому числі: за кредитом - 80667,16
дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно
644852, 54 грн., за відсотками за
користування кредитом - 27319,88 дол. США,
що за курсом НБУ еквівалентно 218367,50 грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
може бути оскаржено в касаційному
порядку до суду касаційної інстанції
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік