Справа № 128/2796/14-ц Провадження №
22-ц/772/3707/2014Головуючий в суді першої
інстанції Гриценко І. Г.Категорія
41Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

Головуючого:
Пащенко Л.В.

Суддів: Жданкіна В.В., Медяного В.М.

При секретарі: Агєєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького районного суду
від 07 листопада 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання інформації
недостовірною, зобов'язання
відповідача спростувати недостовірну
інформацію та стягнення моральної
шкоди і судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
інформації недостовірною, зобов'язання
відповідача спростувати недостовірну
інформацію та стягнення моральної
шкоди і судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.04.2014
року ОСОБА_3 направив заяву начальнику
Західного територіального управління
військової служби правопорядку, в якій
повідомив про начебто вчинений
ним-позивачем злочин. Зокрема, в заяві
було вказано: «….в період 2011-2014 років
п/п-к ОСОБА_2, ст. інспектор ЦТ УВА та ФК
ДВА та ФК МО України, під час проведення
контрольних заходів у Хмельницькій
області проживав вдома при цьому
представляв до оплати фіктивні
документи нібито він проживав в
готелях та приватних квартирах.» Тож,
на думку позивача, відповідач
недвозначно дає зрозуміти, що
він-позивач вчинив злочин,
передбачений ч.4 ст.358, ч.1 ст.410 КК
України. Однак, перевіркою, проведеною
в Центральному територіальному
управлінні внутрішнього аудиту та
фінансового контролю, викладене в
заяві ОСОБА_3, не було підтверджено
документальними доказами.

Отже, позивач вважає, що зміст
вищеназваної заяви ОСОБА_3 від 15.04.2014
року є, поширеною відповідачем,
негативною недостовірною інформацією,
яка порушує його-позивача право на
честь, гідність та на недоторканість
ділової репутації, оскільки спотворює
та принижує оцінку його діяльності з
боку його керівництва та підлеглих,
викликає сумніви у його професійності,
породжує сумніви щодо дотримання ним
моральних та правових норм. В зв'язку з
чим йому-позивачу завдано і моральну
шкоду, яку він оцінює в сумі 60000 грн..

Тому позивач просив визнати
недостовірною інформацію, викладену у
заяві ОСОБА_3 начальнику Західного
територіального управління військової
служби правопорядку від 15.04.2014 року, а
саме: «….в період 2011-2014 років п/п-к
ОСОБА_2, ст. інспектор ЦТ УВА та ФК ДВА та
ФК МО України, під час проведення
контрольних заходів у Хмельницькій
області проживав вдома при цьому
представляв до оплати фіктивні
документи нібито він проживав в
готелях та приватних квартирах.»,
зобов'язати відповідача спростувати
недостовірну інформацію, встановити
відповідачу строк для спростування
недостовірної інформації та стягнути з
відповідача на його користь 60000 грн.
моральної шкоди і судові витрати.

Рішенням Вінницького районного
суду від 07 листопада 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду, як постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задоволити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення по слідуючих
підставах.

З матеріалів справи вбачається, що
15.04.2014 року ОСОБА_3 звернувся до
начальника Західного територіального
управління військової служби
правопорядку із заявою про вчинення
злочину, в якій, зокрема, вказав: «Хочу
повідомити, що в період 2011-2014 років п/п-к
ОСОБА_2, ст. інспектор ЦТ УВА та ФК ДВА та
ФК МО України, під час проведення
контрольних заходів у Хмельницькій
області проживав вдома при цьому
представляв до оплати фіктивні
документи нібито він проживав в
готелях та приватних квартирах.»
(а.с.7-8).

Відповідно до ст.201 ЦК України
особистими немайновими благами, які
охороняються цивільним законодавством
є честь, гідність, ділова репутація
людини.

Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в постанові №1
від 29.02.2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
(п.16) згідно ст.40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
ст.40 Конституції України , а не
поширення недостовірної інформації.

Вирішуючи спір, суд встановив, що
вищевказана заява відповідача,
адресована начальнику Західного
територіального управління військової
служби правопорядку, в подальшому
відразу була переадресована
Вінницькому прокурору з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Середенку М.М., а останній направив для
розгляду за належністю начальнику
ЦТУВА та ФК Департаменту внутрішнього
аудиту та фінансового контролю
Міністерства оборони України (а.с.6),
тобто до органу, який безпосередньо
компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь.

Також судом встановлено, що в
Центральному територіальному
управлінні внутрішнього аудиту та
фінансового контролю Департаменту
внутрішнього аудиту та фінансового
контролю Міністерства оборони України
було розглянуто заяву ОСОБА_3 від 15.04.2014
року та за наслідками перевірки,
викладені у зверненні ОСОБА_3
припущення в частині можливого
допущення зловживань з боку, зокрема,
підполковника ОСОБА_2 (та ще 4-х осіб)
щодо безпідставного відшкодування
витрат на проїзд і проживання у
службових відрядженнях за період 2011-2014
років, не підтверджено документальними
доказами (а.с.9).

Відмовляючи в позові в частині вимог
про визнання інформації недостовірною
та зобов'язання відповідача
спростувати недостовірну інформацію,
суд врахував вищевказані обставини
справи і вимоги закону та вірно виходив
з того, що звернення відповідача ОСОБА_3
до начальника Західного
територіального управління військової
служби правопорядку з заявою від 15.04.2014
року та викладене в ній, зокрема
відносно ОСОБА_2, не є поширенням
недостовірної інформації щодо
позивача (відповідач не мав умислу на
таке, як і на приниження честі, гідності
позивача перед керівництвом і
підлеглими), оскільки в даному випадку
мала місце реалізація ОСОБА_3 свого
конституційного права, передбаченого
ст.40 Конституції України, а факт такого
звернення відповідача не може сам по
собі бути підставою для задоволення
позовних вимог.

Щодо стягнення моральної шкоди, то
суд дійшов правильного висновку, що ця
позовна вимога є похідною від
вищезазначених вимог, а тому також не
підлягає до задоволення.

Рішення суду відповідає матеріалам
справи та вимогам закону.

Посилання позивача в скарзі на те, що
суд не дослідив питання чи були у
відповідача підстави направляти
повідомлення про вчинення ним
(позивачем) злочину, не може бути
прийнято до уваги, оскільки зі змісту
заяви ОСОБА_3 від 15.04.2014 року вбачається,
що в ній викладена певна інформація не
тільки відносно позивача, а й ще
відносно інших осіб, яку відповідач і
просить перевірити (а.с.7-8).

Крім того, сам позивач, відповідно до ч.3
ст.10 та ч.ч.1,2 ст.60 ЦПК України, не надав
суду будь-яких доказів того, що у
відповідача не було жодних підстав для
звернення до вказаного органу.

Решта доводів апеляційної скарги теж
безпідставні, необґрунтовані і
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного
суду від 07 листопада 2014 року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку у Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Судді:

З оригіналом вірно: /підпис/