У х в а л а

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та
піклування Солом'янської районної у м.
Києві державної адміністрації, про
визначення місця проживання дитини та
за зустрічним позовом ОСОБА_2, третя
особа - орган опіки та піклування
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації, про
визначення місця проживання та
відібрання дитини, за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 17 лютого 2014 року, додаткове рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 6 березня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2,
мотивуючи його тим, що 5 лютого 1999 року
між сторонами зареєстровано шлюб, в
якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син
ОСОБА_3. Проте, спільне життя з
відповідачем не склалося, а тому 10
березня 2011 року на підставі рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
шлюб між сторонами було розірвано. На
момент розірвання шлюбу син ОСОБА_3
більше року проживав з нею окремо від
відповідача, однак останній, як батько,
приймав участь у вихованні дитини, при
цьому, час спілкування дитини з батьком
сторони вирішували за взаємною згодою.
Проте, 20 жовтня 2013 року
відповідач відмовився повернути
дитину, нічим не мотивуючи таку відмову
і до теперішнього часу позивач не може
побачити дитину. Починаючи з 21 жовтня
2013 року син ОСОБА_3 перестав
відвідувати школу. Відповідач пояснює
це незадовільним станом здоров'я сина,
який у 2013 року переніс закриту форму
туберкульозу. Проте, на переконання
позивача дитина здорова, оскільки
регулярно проходить всі необхідні
медичні огляди.

Зважаючи на викладені обставини та
враховуючи що з 20 жовтня 2013 року
відповідач створює перешкоди для
побачень позивача із сином, між ними
відсутнє порозуміння, спільної мови
вони знайти не можуть, а також
враховуючи інтереси дитини та
необхідність створення для неї
належних соціально-побутових умов
проживання, збереження психічного і
фізичного здоров'я, духовного і
розумового розвитку, позивач просила
суд визначити місце проживання дитини
разом з нею.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_2 подав
зустрічний позов, в якому просив
відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 у
позивача без позбавлення її
батьківських прав та залишити місце
проживання сина ОСОБА_3 з батьком. В
обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2
посилався на ту обставину, що конфлікт,
який відбувся у жовтні 2013 року був
ініційований саме ОСОБА_1 Вказував на
те, що він створив нормальні умови для
сина ОСОБА_3 в квартирі, власником якої
є його мати, а також те, що він повністю
зможе виконувати свої зобов'язання по
матеріальному забезпеченню сина.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 17 лютого 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання дитини
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю - ОСОБА_1

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 про визнання місця проживання
дитини відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 6 березня
2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 про
відібрання дитини залишено без
задоволення.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
25 червня 2014 року рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 17 лютого 2014
року змінено та виключено з
мотивувальної частини рішення
посилання на те, що «відповідач продовж
розгляду справи демонстрував прояв
особистої неприязні та агресивну
спрямованість до позивача. З поведінки
батька під час судового розгляд
вбачається, що він демонстративно
виявляє почуття до сина, маніпулює
дитиною, граючи на її прихильності до
нього. Він безумовно виявляє певну
турботу про дитину, однак не зумів
делікатно до психіки дитини підійти до
вирішення даної спірної проблеми». В
іншій частині рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 17 лютого 2014
року та додаткове рішення цього ж суду
від 6 березня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким відібрати
малолітнього сина ОСОБА_3 у ОСОБА_1 без
позбавлення її батьківських прав до
усунення причин і без призначення
аліментів.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають задоволенню, а зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_2
відхиленню, виходячи з наступного.

Місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Відповідно до ст. 161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року,
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона має, коли це
можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків,
малолітня дитина не повинна, крім
випадків, коли є виняткові обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суди правильно виходили із того, що
виняткові обставини, які могли бути
підставою для розлучення малолітньої
дитини із матір'ю, відсутні, а тому
вимоги позивачки про визначення місця
проживання дитини разом із нею
відповідають вимогам сімейного
законодавства та підлягають
задоволенню.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 17 лютого 2014 року в його не
зміненій частині, додаткове рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 6 березня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко