Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Демчук Ю.Ю.,

з участю позивачки,
апелянта та її представника,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Гощанського районного суду від 1 липня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
майно в порядку спадкування за
заповітом,

в с т а н о в и л а :

13 червня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання
права власності на майно в порядку
спадкування за заповітом.

Рішенням Гощанського районного суду
від 1 липня 2014 року позов задоволено. За
позивачкою в порядку спадкування за
заповітом визнано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що її
батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і був
сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 її діда
ОСОБА_5, який є спадкодавцем у даній
справі.

Все своє життя вона проживала та була
прописана у спірному житловому будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України
внуки, правнуки спадкодавця спадкують
ту частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живими на час
відкриття спадщини.

Оскільки спірний житловий будинок є
спільною сумісною власністю покійного
ОСОБА_5 та відповідачки у справі ОСОБА_3
як колишнього подружжя, суд першої
інстанції не вправі був у порядку
спадкування за заповітом визнавати за
позивачкою право власності на весь
житловий будинок, а лише на ? його
частину, яка за життя дійсно належала
спадкодавцю. Крім того, відповідачка у
справі ОСОБА_3 є непрацездатною вдовою
покійного ОСОБА_5 і незалежно від
змісту заповіту спадкує половину
частки, яка належала б кожному з них у
разі спадкування за законом
(обов'язкова частка). Вважала, що
оскаржуваним рішенням порушені її
права як спадкоємця ? частини спірного
житлового будинку, що належить її бабі
ОСОБА_3, яка погодилася оформити свою
частку на неї.

Покликаючись на ці обставини, ОСОБА_1
просила апеляційний суд рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
у справі нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивачка рішення місцевого суду
вважала законним та обґрунтованим і
просила апеляційний суд залишити його
без змін, а подану апеляційну скаргу
відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а ухвалене
місцевим судом рішення скасуванню з
ухваленням у справі апеляційним судом
нового рішення з таких підстав.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено,
що апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦПК України
мотивувальна частина рішення повинна
містити мотиви, з яких суд вважає
встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази та застосовує вказані в рішенні
нормативно-правові акти, а в
резолютивній частині судового рішення
повинні бути зазначені висновок суду
про задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково та
висновок суду по суті позовних вимог.

Проте вказаним вимогам закону
оскаржуване рішення місцевого суду не
відповідає, у зв'язку з чим воно
підлягає скасуванню.

З оглянутої апеляційним судом справи
забудовника та інших матеріалів
цивільної справи вбачається, що
рішенням виконкому Гощанської
селищної ради депутатів трудящих № 17
від 13 квітня 1961 року покійному ОСОБА_5
(який на той час починаючи з 26 серпня 1953
року перебував у шлюбі з відповідачкою
у справі ОСОБА_3.) під індивідуальне
житлове будівництво на АДРЕСА_1 була
виділена земельна ділянка площею 1000 кв.
м.

На підставі цього рішення в червні 1961
року з ОСОБА_5 компетентними органами
було укладено договір про надання
згаданої земельної ділянки, виділеної
для будівництва індивідуального
житлового будинку на праві особистої
власності з числом кімнат від однієї до
п'яти включно, у безстрокове
користування, який (договір) його
сторонами було посвідчено нотаріально.
В липні 1961 року ця земельна ділянка
ОСОБА_5 була відведена в натурі та
компетентними органами йому виданий
план її забудови.

Як установлено апеляційним судом,
спірний житловий будинок був
збудований у 1965 році, після чого ОСОБА_5
і ОСОБА_3 стали в ньому проживати.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 1 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, такими як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року N 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з
подальшими змінами) тощо.

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від 1
липня 2004 року "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", спадкоємці, які прийняли
спадщину, мають право на оформлення
спадкових прав шляхом звернення до
нотаріальної контори за видачею
свідоцтва про право на спадщину. При
вирішенні спорів про визнання права
власності на спадкове майно судам слід
керуватися законодавством, яке
регулювало виникнення права власності
у самих спадкодавців на момент
закінчення будівництва будинків,
зокрема у даному випадку положеннями
ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР від 31
січня 1966 року, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року N 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими
нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

Відповідно до Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР реєстрацію будинків із
обслуговуючими будівлями і спорудами
та домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР
провадили бюро технічної
інвентаризації виконкомів місцевих
рад депутатів трудящих. Об'єктами
реєстрації були будинки та
домоволодіння з окремим порядковим
номером на вулиці, провулку, площі.
Реєстрації підлягали всі будинки і
домоволодіння в межах міст і селищ
міського типу Української РСР, що
належали місцевим радам депутатів
трудящих, державним, кооперативним і
громадським установам, підприємствам і
організаціям, а також ті будинки і
домоволодіння, які належали громадянам
на праві особистої власності.

Згідно з п. 14 Додатку № 1 до Інструкції
про порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР
нотаріально посвідчені договори про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального жилого будинку та
затверджений виконкомом місцевої Ради
акт про прийняття будинку в
експлуатацію входять до Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР.

Колегією встановлено, що спірний
будинок був зареєстрований за
спадкодавцем у БТІ 15 лютого 1986 року.

Копії правовстановлюючих документів
містяться у матеріалах даної справи
після їх витребування апеляційним
судом. Їхні оригінали знаходяться у
справі забудовника ОСОБА_5

Зважаючи на те, що житловий будинок
ОСОБА_5 і ОСОБА_3 був збудований на
спеціально відведеній для цього
земельній ділянці та відповідно до
плану її забудови і без будь-яких
зауважень з боку органів місцевої
влади, підстав вважати його самочинним
будівництвом у справі немає, що
узгоджується з Переліком
правовстановлюючих документів, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженого Міністерством
комунального господарства УРСР 31 січня
1966 року та погодженого з Верховним
Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив
чинність згідно з наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року.

Оскільки спірний будинок був
збудований подружжям ОСОБА_3 у період
шлюбу, то відповідно до ст. 22 КпШС
України він становить їхню спільну
сумісну власність.

Отже, покійний ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до ст. 28 КпШС
України та ст. 70 чинного СК України міг
заповісти позивачці лише ? частину
спірного будинку.

Статтею 1241 ЦК України передбачено, що
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Зі справи видно, що відповідачка у
справі ОСОБА_3 є непрацездатною вдовою
покійного ОСОБА_5

Отже, незалежно від змісту заповіту
вона має право на обов'язкову частку у
спадщині, яка відкрилася внаслідок
смерті її чоловіка ОСОБА_5

Як особа похилого віку ОСОБА_3 є
непрацездатною вдовою спадкодавця, яка
постійно проживала разом із ним на час
відкриття спадщини та не заявляла про
свою відмову від належної їй на
підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України
обов'язкової частки у спадщині, а тому
відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона
вважається такою, що прийняла цю
обов'язкову частку. Зазначену
обставину у судовому засіданні
апеляційного суду визнала позивачка.

Виходячи з того, що ОСОБА_5 і ОСОБА_3 мали
2 дітей (дочку, яка є позивачкою у даній
справі, та сина ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 й якого за правом
представлення представляє апелянт
ОСОБА_1.), розмір обов'язкової частки у
спадщині, яка відкрилася після смерті
ОСОБА_5, відповідно до правил ст. 1241 ЦК
України буде становити 1/12 спірного
спадкового майна (1/2 : 3 : 2 = 1/12).

З урахуванням викладених обставин
позовні вимоги ОСОБА_2 (на користь якої
спадкодавцем ОСОБА_5 було складено
заповіт й яка протягом шести місяців з
часу відкриття спадщини подала до
нотаріальної контори заяву про її
прийняття, а також якій нотаріусом було
відмовлено в оформленні права на
спірну спадщину) підлягають
задоволенню частково у розмірі 5/12 (? -
1/12=5/12) частин житлового будинку
АДРЕСА_1.

Зважаючи на наведене, рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, через що підлягає
скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 22, 28 КпШС України, ст. 70 СК
України, ст.ст. 1233, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Гощанського районного суду від
1 липня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на майно в порядку
спадкування за заповітом задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 у порядку
спадкування за заповітом право
власності на 5/12 частин житлового
будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 301
(триста одну) грн. 65 коп. понесених
судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: