У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи:
Довгинцівський районний відділ у м.
Кривому Розі Головного управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, комунальне
підприємство «Житлово-експлуатаційна
організація № 45», про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи: Довгинцівський районний відділ
у м. Кривому Розі Головного управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, комунальне
підприємство «Житлово-експлуатаційна
організація № 45» про усунення перешкод
у користуванні житловим приміщенням та
визначення порядку користування, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 8 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом.
Зазначали, що ОСОБА_5 є колишнім
чоловіком ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_4
Відповідач із липня 2012 року не проживає
у АДРЕСА_1, наймачем якої є позивач
ОСОБА_3, однак залишився бути
зареєстрованим у ній. Добровільно
знятися з реєстрації відповідач не
бажає, його фактичне місце проживання
не відоме. Комунальні та інші платежі
на утримання квартири він не здійснює,
тому просили задовольнити позов.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним
позовом, обґрунтовував свої вимоги тим,
що спірна квартира була надана ОСОБА_3
на підставі обмінного ордеру від 9
жовтня 1986 року. З листопада 1986 року він
зареєстрований у цій квартирі та
проживав у ній. 28 серпня 2012 року шлюб
між ним та ОСОБА_3 було розірвано. 22
липня 2012 року, прийшовши до дому, він не
зміг потрапити в квартиру, тому був
змушений проживати у сестри.
Посилаючись на наведене, просив
задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Довгинівського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 19 лютого 2014 року у
задоволенні первісного та зустрічного
позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 8 липня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та
ухвалено в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Усунено перешкоди у користуванні
житловим приміщенням шляхом вселення
ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано
ОСОБА_3, ОСОБА_4 надати ОСОБА_5 дублікат
ключів від вхідних дверей квартири.
Змінено умови договору найму квартири
АДРЕСА_1, виділено у користування
ОСОБА_5 ізольовану кімнату № 1 площею 13
кв. м з балконом площею 0,7 кв. м, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 - ізольовані кімнати № 2 та № 3
площею 19 кв. м та 18,3 кв. м, відповідно,
залишено у їх спільному користуванні:
кухню (8,0 кв. м), вбиральню (1,5 кв. м), ванну
кімнату (3,2 кв. м), коридор (9
кв. м), вбудовану шафу (0,5 кв. м).
Зобов'язано комунальне підприємство
«Житлово-експлуатаційна організація №
45» відкрити окремі особові рахунки на
зазначені кімнати. Вирішено питання
про стягнення судових витрат.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просять оскаржуване рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, залишити в силі рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову, а в
частині їх позовних вимог ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
відповідно до обмінного ордеру № 09851
від 9 жовтня 1986 року на житлове
приміщення - кімнату площею 18,3 кв. м, є
наймачем квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 зареєстрований у спірній
квартирі з 19 травня 1987 року. Крім нього
у вказаній квартирі зареєстровані його
колишня дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_6

28 серпня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до акта, складеного за
місцем проживанням, ОСОБА_5 у
зазначеній квартирі не проживає з 22
липня 2012 року.

Згідно технічного паспорту на
квартиру, зазначена квартира
складається з 3-х кімнат розміром 13 кв.
м, 19 кв. м, 18,30 кв. м, кухні, ванної
кімнати, вбиральні, вбудованої шафи,
коридору.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5 та ухвалюючи
в цій частині нове рішення про часткове
задоволення позову, апеляційний суд
виходив із того, що вісім місяців це не
достатній строк для визнання особи
такою, що втратила право користування,
оскільки він лише на два місяці
перевищує встановлений ст. 71 ЖК
України.

Однак, повністю погодитись з такими
висновками неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

У справах про визнання наймача або
члена його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Якщо наймач або
члени його сім'ї були відсутні з
поважних причин понад шість місяців,
цей строк за заявою відсутнього може
бути продовжено наймодавцем, а в разі
спору - судом.

Таким чином, апеляційний суд
встановивши, що ОСОБА_5 був відсутній
понад шість місяців повинен був
зробити висновок про поважність причин
такої відсутності понад цей строк та
можливість його продовження.

Однак у порушення вказаних норм права
при перевірці законності ухваленого
судом першої інстанції рішення у
частині зустрічного позову
апеляційний суд жодних висновків з
приводу цих обставин не зробив, дійшов
помилкового висновку, що вісім місяців
це не достатній строк для визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Тому рішення апеляційного суду в цій
частині підлягає скасуванню.

Оскільки позови, що були предметом
розгляду, взаємопов'язані і вирішення
кожного з них залежить від результатів
розгляду іншого, то рішення
апеляційного суду і у частині
вирішення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 не може
бути залишене в силі.

Наведені порушення судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179, 303, 304 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
рішення апеляційного суду не може
вважатись законним і обґрунтованим та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 8 липня
2014 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник