АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2504/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 53, 54 Нестерук Т. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Василенко Л. І. РІШЕННЯ
19 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоВасиленко Л.
І.суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретаріВолвенко А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» на рішення
Звенигородського районного суду
Черкаської області від 08 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат», третя особа директор з
людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
Теліга Ігор Іванович про поновлення на
роботі та стягнення спричиненої
незаконним звільненням моральної
в с т а н о в и л а :
04.05.2014 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з
позовом до ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» в якому просив
поновити його на посаді водія
автотранспортних засобів з внесенням
змін до трудової книжки у
відповідності до вимог чинного
законодавства та стягнути з
відповідача заробіток за період з 17
березня 2014 р. по день поновлення на
роботі, а також компенсацію
спричиненої незаконним звільненням
моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 20.10.1988 р. працював на ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат» на різних посадах.
Відповідно до наказу № 48 від 01 квітня
2006 р. працював менеджером служби
логістики з постачання.
01.07.2011 р., у зв'язку зі змінами в
організації праці працівників служби
логістики, посаду менеджера було
поєднано з посадою водія
автотранспортних засобів зі
збереженням попередньої заробітної
плати менеджера, тобто він продовжував
виконання обов'язків менеджера по
організації роботи водіїв відділу
логістики, а в деяких випадках був як
Наказом директора з людських ресурсів
на ПАТ «Звенигородський сироробний
комбінат» Теліги І.І. від 14.01.2014 р. його
було попереджено про зміни в
організації праці і скорочення
чисельності штату служби логістики з
17 березня 2014 р. Цим же наказом його
зобов'язано передати всі
товарно-матеріальні цінності
начальнику служби логістики
Лазаренку О.В. та здати акти передачі в
бухгалтерію підприємства. На наступний
день його змусили віддати ключі,
робочий телефон, комп'ютер,
документацію та інше, а на робоче місце
та на територію комбінату не допускали,
заблокувавши пропуск.
16 січня 2014 р. його ознайомлено з
повідомленням директора з людських
ресурсів Теліги І.І. про те, що з 17
березня 2014 р. його може бути звільнено
у зв'язку зі скороченням посади водія
автотранспортних засобів згідно п.1 ст.
40 КЗпП України, а можливості
переведення на іншу роботу немає
17 лютого 2014 р. його ознайомлено з
повідомленням директора з людських
ресурсів на ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» Теліги І.І. про
відкриття вакансій сиросолільника,
машиніста мийних машин та водія
автотранспортних засобів (молоковоза).
18 березня 2014 р. він звернувся до
директора з людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
Теліги І.І. із заявою про розблокування
перепустки на територію комбінату для
можливості виконання посадових
обов'язків та до генерального
директора ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» Крилова А.Ю., щодо
вжиття заходів по забезпеченню
виконання ним своїх посадових
У зв'язку з залишенням його заяв без
розгляду 04 та 22 квітня 2014 р. він
звернувся з письмовими заявами до
Звенигородського міжрайонного
прокурора про порушення його трудових
прав та моральний і психологічний тиск
на нього зі сторони керівництва ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
Відповідно до повідомлень
Звенигородської міжрайонної
прокуратури від 08 та 23 квітня 2014 р. його
заяви направлено для вирішення в межах
компетенції начальнику
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Черкаській області.
07 квітня 2014 р. він звернувся з
письмовою заявою до голови профкому
ПАТ «Звенигородський сироробний
комбінат» Дзюби І.І. з проханням
захистити його, як члена профспілки від
свавілля адміністрації комбінату з
приводу обмеження його трудових прав.
Починаючи з 15 січня 2014 р. він приходив
до прохідної комбінату, а з часом ішов
додому, так як на робоче місце та на
територію комбінату його не допускали
і можливості спілкування з
керівництвом комбінату чи
представниками профспілок він не мав.
07 квітня 2014 р. його було викликано на
роботу для співбесіди та під тиском
його змусили написати письмове
пояснення на ім'я директора з людських
ресурсів Теліги І.І. стосовно
запізнення на роботу 02.04.2014 р., яке було
пов'язано з тим, що з 20.03.2014 р. до 01.04.2014 р.
він перебував на стаціонарному
лікуванні ЦРЛ та зранку 02.04.2014 р.
оформляв лікарняний лист.
Того ж дня, його було ознайомлено з
наказом № 60 від 07.04.2014 р. про звільнення
за прогул без поважних причин згідно п.4
ст.40 КЗпП України на підставі наказів
№№ 30,31 та 32 від 07.04.2014 р. та витягу з
протоколу засідання профкому ПАТ
«ЗСК» від 07.04.2014 року.
З 17 березня 2014 р. він не отримує
заробітну плату та будь-яких
компенсацій йому не виплачувалося.
Вважає, що його звільнення за прогул
без поважних причин є незаконним.
Внаслідок незаконного звільнення йому
завдано моральну шкоду, оскільки він
втратив нормальні життєві зв'язки,
стабільний заробіток та значно
погіршився його стан здоров'я .
Просив суд поновити його на роботі на
посаді водія автотранспортних засобів
служби логістики ПАТ«Звенигородський
сироробний комбінат» з внесенням змін
до трудової книжки у відповідності до
вимог законодавства. Стягнути з
відповідача заробіток з 17 березня 2014 р.
і по день поновлення на роботі та
моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
В судовому засіданні позивач уточнив
позовні вимоги, доповнивши їх
проханням скасувати накази
ПАТ«Звенигородський сироробний
комбінат» № 30, № 31, № 32 та № 60 від
Рішенням Звенигородського районного
суду Черкаської області від 08 серпня
2014 р. позовну заяву ОСОБА_6 задоволено
частково.

Скасовано наказ директора з людських
ресурсів ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» № 60 від 07 квітня
2014 р. про звільнення ОСОБА_6 з посади
водія автотранспортних засобів за п.4
ст. 40 КЗпП України за прогул без
поважних причин.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді водія
автотранспортних засобів Публічного
акціонерного товариства
«Звенигородський сироробний комбінат»
з 07 квітня 2014 р.

Стягнуто з ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» на користь ОСОБА_6
заробітну плату за час вимушеного
прогулу з 02 квітня 2014 р. по 08 серпня 2014
р. в розмірі 22 433,10 грн. та моральну
шкоду в розмірі 5 000 грн., а всього 27 433,10
грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» в дохід держави
судовий збір в розмірі 274,33 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі
ОСОБА_6 допущено до негайного
виконання.

В апеляційній скарзі ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, в частині задоволених судом
позовних вимог, як таке, що ухвалене з
порушенням норм процесуального права
внаслідок неповного з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи
та ухвалити в цій частині нове рішення
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог позивача.

При цьому апелянт вказав, що судом не
вірно встановлено, в чому полягав
дисциплінарний проступок, за який
позивача було звільнено з роботи за п.4
ч.1 ст.40 КЗпП України, наказом № 60 від 07
квітня 2014 р., зазначивши, що 07 квітня
ОСОБА_6 близько 9 год.00 хв. зайшов та о 13
год.34 хв. залишив територію ПАТ
«Звенигородський сироробний
комбінат», при цьому на своєму місці
вказаний працівник в цей день не
з'явився.

Саме за вказаний проступок,
відсутність на роботі 07 квітня 2014 р. з 08
до 09 год. та з 13год. 34 хв. до 17 год.,
позивача було звільнено з роботи
наказом № 60 від 07.04.2014 р.

Крім того, судом першої інстанції
правильно визначено середню заробітну
плату позивача, але завищено кількість
днів вимушеного прогулу ОСОБА_6, що
привело до неправильного обрахування
суми заробітної плати за цей період.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_12, третьої
особи, що з'явились, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її частково задовольнити.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач умисно не допускав ОСОБА_6
на територію підприємства та створив
умови для його звільнення. Вина ОСОБА_6
у відсутності на робочому місці
відсутня, а тому дійшов висновку, що
підстави для його звільнення за прогул
без поважних причин відсутні, у зв'язку
з чим наказ № 60 від 07.04.2014 р. є
незаконним та підлягає скасуванню.

При цьому суд відмовив в задоволенні
позовних вимог щодо скасування
наказів № № 30,31,31 від 07.04.2014 р. про
накладення дисциплінарних стягнень,
оскільки предметом позову було
оскарження незаконного звільнення за
прогул, а не накладення дисциплінарних
стягнень. Зміна предмету позову
допускається до початку розгляду
справи по суті. Крім того, на час
подання уточнення до позовної заяви, а
саме 29 липня 2014 р. минув передбачений
ст. 233 КЗпП України тримісячний строк
на оскарження дисциплінарних
стягнень.

Також, дійшов висновку, що з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню заробітна плата за
час вимушеного прогулу в розмірі 22 433,10
грн. та моральна шкода в розмірі 5 000 грн.

Однак повністю погодитись з
висновками районного суду в частині
розміру стягнутої заробітної плати не
можна.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу, в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто
факту відсутності особи на робочому
місці більше трьох годин протягом
робочого дня без поважних причин, суду
необхідно з'ясувати поважність причини
такої відсутності.

Поважними причинами визначаються такі
причини, що виключають вину працівника.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених, зокрема, п. 4
статті 40 може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

У випадках, передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний строк
обґрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним органу
про розірвання трудового договору з
працівником.

Власник або уповноважений ним орган
має право розірвати трудовий договір
не пізніш як через місяць з дня
одержання згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Якщо розірвання трудового договору з
працівником проведено власником або
уповноваженим ним органом без
звернення до виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника), суд
зупиняє провадження по справі, запитує
згоду виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) і після
її одержання або відмови виборного
органу первинної профспілкової
організації (профспілкового
представника) в дачі згоди на
звільнення працівника (частина перша
цієї статті) розглядає спір по суті.

Судом встановлено, що з 20.10.1988 р. ОСОБА_6
працював на ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» на різних
посадах.

Відповідно до наказу № 48 від 01 квітня
2006 р. позивач працював менеджером
служби логістики з постачання. 01.07.2011 р.
у зв'язку зі змінами в організації
праці працівників служби логістики
посаду менеджера було поєднано з
посадою водія автотранспортних
засобів зі збереженням попередньої
заробітної плати менеджера.

Наказом № 7 від 14.01.2014 р. позивача було
попереджено про зміни в організації
праці і скорочення чисельності штату
служби логістики з 17 березня 2014 р. Цим
же наказом його було зобов'язано
передати всі товарно-матеріальні
цінності начальнику служби логістики
Лазаренку О.В. та здати акт
приймання-передачі в бухгалтерію
підприємства до 16.01.2014 р.

16 січня 2014 р. позивача було ознайомлено
з повідомленням про те, що з 17 березня
2014 р. його може бути звільнено у зв'язку
зі скороченням посади водія
автотранспортних засобів згідно п.1 ст.
40 КЗпП України, можливість переведення
на іншу роботу відсутня.

17 лютого 2014 р. позивача ознайомлено з
повідомленням про відкриття вакансій
сиросолільника, машиніста мийних машин
та водія автотранспортних засобів
(молоковоза), від яких він відмовився за
станом здоров'я.

18 березня 2014 р., через канцелярію
комбінату, ОСОБА_6 звернувся до
директора з людських ресурсів ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
Теліги І.І. із заявою про розблокування
перепустки на територію комбінату для
можливості виконання посадових
обов'язків та до генерального
директора ПАТ «Звенигородський
сироробний комбінат» Крилова А.Ю., щодо
вжиття заходів по забезпеченню
виконання ним своїх посадових
обов'язків. Проте, жодної відповіді на
подані ним заяви не отримав.

З 20 березня по 1 квітня 2014 р. позивач був
відсутній на роботі в зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю.

04 квітня 2014 р. позивач звернувся до
Звенигородського міжрайонного
прокурора із заявою в якій детально
описав порушення його права на працю з
боку адміністрації комбінату, в тому
числі і заблокування перепустки з 18
березня 2014 р., та просив захистити його
права. Вказана заява, згідно відповіді
Звенигородської прокуратури, була
переадресована до територіальної
державної інспекції з питань праці у
Черкаській області.

07 квітня 2014 р. ОСОБА_6 звернувся із
заявою до голови профкому Дзюби І.І. з
проханням захистити його, як члена
профспілки, оскільки його не
допускають на робоче місце, однак
відповіді на цю заяву позивач, також,
не отримав.

Наказом № 30 від 07.04.2014 р. за порушення
трудової дисципліни у вигляді
запізнення на роботу та самовільне
залишення робочого місця 02.04.2014 р. та
наказами № № 31, 32 від 07.04.2014 р. за
порушення трудової дисципліни у
вигляді невиходу на роботу відповідно
03 та 04 квітня 2014 р. ОСОБА_6 були
оголошені догани.

Згідно доповідної начальника охорони
Черніченка В.А., ОСОБА_6 зайшов на
територію підприємства близько 09
години 07.04.2014 року, тобто запізнився на 1
годину та залишив територію о 13 год. 34
хв.

Цього ж дня - 07.04.2014 р. адміністрація
звернулась з поданням до профкому ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
про надання згоди на розірвання
трудового договору з ОСОБА_6 за прогул
без поважних причин з 02 квітня по 07
квітня 2014 р.

Засідання профкому на якому був
присутній ОСОБА_6 відбулося о 10 годині
07 квітня 2014 р. У відповідності до
протоколу № 5 зазначеного засідання,
на ньому обговорено подання
адміністрації комбінату про
розірвання трудового договору з водієм
автотранспортних засобів ОСОБА_6 у
зв'язку з прогулами без поважних причин
та згідно наказів №№ 30, 31, 32 від 07.04.2014
р., в результаті чого надано згоду на
звільнення останнього на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України.

Судом встановлено та визнається
сторонами, що до 17 березня 2014 р. згідно
усної домовленості з адміністрацією
підприємства позивач не виходив на
роботу, однак при цьому йому
обліковувалися робочі дні, що
підтверджується табелем обліку
робочого часу за січень-лютий 2014 р.
Відповідачем позивачеві
виплачувалася заробітна плата та
виплати у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю. Прогули проставлені
лише 02, 03, 04 та 07 квітня 2014 р.

Наказом директора з людських ресурсів
ПАТ «Звенигородський сироробний
комбінат» № 60 від 07.04.2014 р. позивача
звільнено з роботи на підставі п. 4 ст.
40 КЗпП України за прогул без поважних
причин.

З наказом про звільнення ОСОБА_6
ознайомився 07 квітня 2014 року після
закінчення робочого часу.

За викладених обставин суд першої
інстанції дійшов висновку, що
враховуючи те, що за прогули 02, 03, 04
квітня 2014 р. на ОСОБА_6 вже було
накладено стягнення у вигляді доган,
з урахуванням вимог ст. 147 КЗпП України
відповідно до яких до правопорушника
може бути застосовано тільки один із
заходів стягнення, то його фактично
було звільнено лише за прогул в
період часу з 08 по 09 годину ранку 07
квітня 2014 р.

В період розгляду справи судом першої
інстанції, відповідач повторно
звертався до профкому для отримання
згоди на звільнення ОСОБА_6 за прогул 07
квітня 2014 р. в період з 08 год. 00 хв. до 09
год. 00 хв. та з 13 год.34 хв. до 17 год. 00 хв.,
яка була надана профкомом.

Разом з тим судом першої інстанції
правомірно були враховані пояснення
ОСОБА_6 про те, що після засідання
профкому 07.04.2014 р. його було повідомлено
про те, що питання про його звільнення
вже вирішено та йому запропоновано
чекати оформлення документів. Весь цей
час він знаходився біля прохідної
комбінату, і лише після закінчення
робочого часу його запросили до
відділу кадрів, де він був ознайомлений
з наказом про звільнення.

Судова колегія вважає, що висновки суду
першої інстанції про те, що відповідач
умисно не допускав позивача на
територію комбінату, створив умови для
його звільнення та, що вина ОСОБА_6 у
відсутності на робочому місці
відсутня, а отже і відсутні підстави
для його звільнення з роботи водія за
прогул без поважних причин,
відповідають обставинам справи й
узгоджуються з нормами матеріального
права.

Суд першої інстанції у відповідності
до вимог ст. ст. 10, 11, 179 ЦПК України
належним чином перевірив доводи сторін
та дав цим обставинам належну оцінку.

В частині розміру стягнутого на
користь позивача середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, судова
колегія враховує наступне.

Відповідно до частини другої
статті 235 КЗпП при винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з
частиною першою статті 27 Закону
України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР
«Про оплату праці» визначається за
правилами, закріпленими у Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року N
100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є розрахована
згідно з абзацом першим пункту 8 цього
Порядку середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абзац другий
пункту 8 Порядку).

З огляду на зміст наведених норм
матеріального права колегія суддів
доходить висновку, що суд першої
інстанції, ухвалюючи рішення про
поновлення на роботі та виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, мав визначати розмір такого
заробітку за правилами, закріпленими у
Порядку.

Проте суд вірно визначивши розмір
середньоденної заробітної плати
наведені положення не врахував,
поклавши в основу розрахунку не
середньомісячне число робочих днів, а
відповідне число календарних днів, а
саме 129 днів.

Тому рішення суду в частині розміру
стягнутої заробітної плати за час
вимушеного прогулу за період з 07.04.2014 р.
по 08.08.2014 р. підлягає зміні шляхом
зменшення з 22 433,10 грн. до 14 433,70 грн., з
розрахунку 84 робочі дні х 173,90 грн. = 14
433,70 грн. А апеляційна скарга в цій
частині підлягає до задоволення.

Щодо моральної шкоди, то колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції в
частині її стягнення є законним і
обґрунтованим, ухваленим з урахуванням
вимог ст. 2371 КЗпП України, роз'яснень,
наведених у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року N 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», та засад
розумності і справедливості.

Враховуючи викладене, приведені вимоги
закону колегія суддів приходить до
висновку, що вимоги апеляційної скарги
щодо скасування рішення суду в частині
скасування наказу про звільнення № 60
від 07.04.2014 р., поновлення позивача на
роботі, стягнення моральної шкоди не
підлягають до задоволення, так як
посилання апелянта на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення норм
процесуального права не знайшли свого
підтвердження при розгляді даної
справи, а судом повно та всебічно
перевірені надані сторонами докази в
цій частині, дана їм належна оцінка у
рішенні, які належним чином мотивовані
і за своїм змістом та формою
відповідають вимогам матеріального та
процесуального закону.

Таким чином апеляційна скарга ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
підлягає до часткового задоволення,
рішення суду першої інстанції до зміни
в частині розміру стягнутої заробітної
плати за час вимушеного прогулу з 02
квітня 2014 р. по 08 серпня 2014 р., шляхом
зменшення суму стягнення з 22 433,10 грн. до
14433,70 грн. В іншій частині рішення суду
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ
«Звенигородський сироробний комбінат»
задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від 8 серпня 2014
року в частині розміру стягнутої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу з 02 квітня 2014 р. по 08 серпня 2014 р.
змінити, зменшивши суму стягнення з 22
433,10 грн. до 14433,70 грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів у касаційному порядку.

Головуючий :

Судді :