Справа № 732/1339/14 Провадження №
22-ц/795/2329/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Березовський О. Д. Доповідач - Скрипка А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Шевченка В.М.при
секретарі:Сахаровій К.О.за
участю:ОСОБА_5, її представника - ОСОБА_6,
представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Городнянського районного
суду Чернігівської області від 22
жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення
факту проживання однією сім'єю жінки та
чоловіка без шлюбу та визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку,

в с т а н о в и в:

Рішенням Городнянського районного
суду Чернігівської області від 22.10. 2014
року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7
про встановлення факту проживання
однією сім'єю жінки та чоловіка без
шлюбу та визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку, задоволено
частково. Встановлено факт спільного
проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2002
року по дату реєстрації ними шлюбу-26
грудня 2003 року. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати в частині відмови
в задоволенні позовних вимог щодо
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину житлового будинку і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити вимоги позову у вказаній
частині, визнавши за ОСОБА_5 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними побутовими
будівлями та спорудами, які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Доводи
апеляційної скарги зазначають, що
рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині ухвалено при
повному та всебічному з'ясуванні
обставин справи, тому підлягає
скасуванню. Апелянт вказує, що судом
при вирішенні спору не враховані
пояснення відповідача про те, що вони з
колишньою дружиною ходили на заробітки
до сусідніх сіл. Також апелянт
зазначає, що суд не прийняв до уваги
показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, з
яких встановлено, що мати відповідача,
яка проживала в одному будинку зі
сторонами по справі, забирала у
позивача всі кошти, які йшли на
обслуговування їх спільного
домогосподарства та заощадження.
ОСОБА_5 вказує, що заробітної плати, яку
на той період отримував відповідач,
ледве вистачало на сплату комунальних
платежів та харчування сім'ї. Апелянт
вважає, що по справі знайшли своє повне
підтвердження не тільки обставини
спільного проживання сторін по справі,
а й обставини відносно того, що спірне
майно було придбане сторонами у
результаті спільної праці. Апелянт
також вказує, що їй стало відомо, що
свідок ОСОБА_11 може змінити свої
показання, які були ним повідомлені в
суді першої інстанції.

В іншій частині ОСОБА_5 рішення суду
першої інстанції від 22.10.2014року не
оскаржує.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу
відхилити у зв'язку з її
безпідставністю та залишити без змін
обгрунтоване рішення Городнянського
районного суду Чернігівської області
від 22.10.2014 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі статті 308
ЦПК України приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а оскаржуване рішення суду першої
інстанції,-залишенню без змін, оскільки
його ухвалено судом з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3
Цивільного кодексу України загальними
засадами цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджуються її матеріалами,
зокрема, як вбачається із заочного
рішенням Городнянського районного
суду Чернігівської області від 04.06.2013
року, ухваленого у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу,
шлюб між сторонами було зареєстровано
26.12.2003 року Тупичівською сільською
радою Городнянського району
Чернігівської області, актовий запис
№13. Від шлюбу сторони мають двох
спільних дітей, а саме: сина ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_13,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказаним рішенням суду
від 04.06.2013 року шлюб між сторонами
розірвано. Рішення суду набрало
законної сили 25.06.2013 року (а.с. 9-10).

Як вбачається з договору
купівлі-продажу спірного жилого
будинку (а.с.6), укладеного 02.12.2003
року між ОСОБА_14 та ОСОБА_7, ОСОБА_14
продала, а ОСОБА_7 купив жилий будинок з
надвірними та побутовими будівлями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Продаж
жилого будинку вчинено за 2000 грн., які
ОСОБА_14 одержала від ОСОБА_7 повністю
після підписання цього договору (п.6
договору ). Згідно п. 8 договору право
власності на жилий будинок, який
відчужується, виникає у покупця з
моменту підписання та нотаріального
посвідчення цього договору. Договір
посвідчений 02.12.2003 року державним
нотаріусом Городнянської державної
нотаріальної контори Чернігівської
області ( а.с. 6 ).

Заочним рішенням Городянського
районного суду Чернігівської області
від 28.07.2014року (а.с.63-64), задоволено
позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про
визнання такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
визнано ОСОБА_5 такою, що втратила
право користування житловим будинком
АДРЕСА_1. Вказане заочне рішення суду
набрало законної сили 11.08.2014 року. Суд
першої інстанції в оскаржуваному
рішенні від 22.10.2014року зазначив, що
позивачка не спростовувала та не
оспорювала обґрунтованості заявлених
ОСОБА_7 позовних вимог про визнання її
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, в тому числі з
посиланням на обставини та факти, якими
обґрунтовуються її позовні вимоги в
даній справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
того, що в ході судового розгляду даної
справи знайшов своє підтвердження факт
спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
жовтня 2002 року по дату реєстрації ними
шлюбу-26.12.2003 року, при цьому відповідач
не заперечував проти вказаного факту, і
за даних обставин у вказаній частині
заявлені позовні вимоги суд першої
інстанції задовольнив.У вказаній
частині рішення суду першої інстанції
апелянтом не оскаржується.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 про визнання права
власності на 1/2 частину спірного
будинку, суд першої інстанції зазначив,
що в ході судового розгляду даної
справи вимоги позову у вказаній
частині не знайшли свого
підтвердження. Апеляційний суд
погоджується з вірним по суті
висновком суду першої інстанції у
вказаній частині, оскільки такий
висновок суду узгоджується з нормами
матеріального права, які регламентують
спірні правовідносини та фактичними
обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, відмовляючи в задоволенні вимог
позову ОСОБА_5 про визнання права
власності на 1/2 частину спірного
житлового будинку, суд неповно з'ясував
обставини справи та не врахував норми
матеріального права щодо спірних
правовідносин, не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи.

При вирішенні спору по суті судом
першої інстанції обгрунтовано
прийнято до уваги правові позиції
Верховного Суду України, висловлені
Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України при розгляді
справи № 6-66цс13 у постанові від
18.09.2013року та у постанові від 25.12.2013року,
справа № 6-135цс13.

Зокрема, відповідно до статті 22 КпШС
України, який був чинним до 01.01.2004 року,
тобто на момент виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Приписами
статті 24 КпШС України було визначено,
що майно, яке належало кожному з
подружжя до одруження, а також одержане
ним під час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

Стаття 16 Закону України ''Про
власність'', який діяв на момент
виникнення спірних правовідносин,
передбачала, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України. Згідно положень
ч. 1 статті 17 вказаного Закону майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.1998 року
№ 16 ''Про застосування судами деяких
норм Кодексу про шлюб та сім'ю''(у
редакції, яка була чинною на момент
спірних правовідносин ), спори про
поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 статті
17 Закону України ''Про власність'',
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.1995 року № 20 ''Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності''. Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

Згідно із ч.1 статті 17 Закону України
''Про власність'', який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР ( в
редакції 1963 року ) визначено, що
сумісною власністю є спільна власність
без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№ 29 ''Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності'' (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону ''Про власність'',
статті 22 КпШС України ), а й майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю ( пункт 1 статті 17,
статті 18, пункту 2 статті 17 Закону
України ''Про власність'' ), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1).майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї ( при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
внаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2).інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції вірно зазначив в
оскаржуваному рішенні, що при розгляді
даного спору та визнанні спірного
будинку спільною сумісною власністю
подружжя, а також визнанні за
позивачкою, яка проживала з
відповідачем без укладення шлюбу,
права власності на 1/2 частину спірного
житлового будинку, який було набуто до
01.01.2004 року, стороною позивача мають
бути надані суду належні та допустимі
докази про власну участь позивачки
працею й коштами у придбанні цього
майна, оскільки сам по собі факт
спільного проживання без реєстрації
шлюбу не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено, що обґрунтовуючи заявлені
позовні вимоги, позивач ОСОБА_5
посилається на те, що для придбання
спірного будинку її тітка ОСОБА_15
переслала їй грошові кошти в розмірі 800
грн., оскільки своїх заощаджень у
позивача не було. При цьому позивач
ОСОБА_5 стверджує, що ці кошти вони
отримала поштовим переказом, але
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували вказані обставини, у
неї відсутні. Суд першої інстанції
обгрунтваоно вказав в оскаржуваному
рішенні, що копія заяви ОСОБА_15 від
22.07.2014 року про те, що вона пересилала
грошову допомогу у 2003 році в сумі 800 грн.
своїй племінниці ОСОБА_5 на купівлю
будинку в с. Тупичів Городнянського
району (а.с.8) не може бути розцінена
судом, як належний та допустимий доказ
передачі позивачу ОСОБА_5 грошових
коштів на придбання спірного будинку.
При цьому стороною позивача не
заявлялось відповідне клопотання про
виклик та допит в судовому засіданні
ОСОБА_15 з метою підтвердження вказаних
фактів. Разом з тим, як вбачається з
показань допитаних в судовому
засіданні свідків зі сторони
відповідача, спірний будинок було
придбано за грошові кошти матері
відповідача - ОСОБА_16 в сумі 2000 грн., які
вона брала в борг.

Також судом першої інстанції в
оскаржуваному рішенні вірно зазначено,
що для визнання за позивачкою, яка
проживала з відповідачем без укладення
шлюбу, права власності на частку у
спірному будинку, набутому до 01.01.2004
року, ОСОБА_5 має надати суду належні та
допустимі докази про власну участь
своєю працею та коштами у набутті
спірного майна. При цьому в ході
судового розгляду даної справи не
знайшов свого підтвердження факт
участі позивача ОСОБА_5 у придбанні
спірного будинку своєю працею та
коштами, як не знайшов свого
підтвердження і факт передачі їй 800 грн.
на придбання спірного будинку її
тіткою ОСОБА_15 Судом першої інстанції
встановлено, що коштів, які заробляли
сторони по справі, вистачало лише на
придбання продуктів харчування та
сплату комунальних послуг, заощаджень
у сторін не було. Належних та
допустимих доказів, розрахунків на
підтвердження того, що отримувана
позивачкою в СТОВ ''Тупичівське''
заробітна плата за період з червня 2003
року по грудень 2003 року в сумі
373грн.33коп. (а.с.7) відкладалась для
придбання спірного будинку, ОСОБА_5
суду не представлено, які і не
представлено належних та допустимих
доказів на спростування показань
свідків зі сторони відповідача про те,
що спірний будинок було придбано
матір'ю відповідача - ОСОБА_16 за кошти в
сумі 2000 грн., які вона особисто брала в
борг.

Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60
ЦПК України, яка регламентує обов'язок
доказування та подання доказів, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Приймаючи до уваги фактичні обставини
справи, норми матеріального права, які
регламентують спірні правовідносини,
апеляційний суд вважає за необхідне
зазначити, що не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи доводи
апеляційної скарги щодо
необґрунтованої відмови судом першої
інстанції в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 в частині визнання спільною
сумісною власністю подружжя спірного
житлового будинку та визнання за
ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину
спірного житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що суд першої інстанції
необґрунтовано не прийняв до уваги
показання в судовому засіданні свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10, які підтвердили ту
обставину, що мати відповідача, яка
проживала разом зі стронами по справі,
забирала у ОСОБА_5 всі зароблені нею
кошти, також не можуть бути підставою
для скасування оскаржуваного рішення
суду першої інстанції. Оскільки
відповідно до показань свідків ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, спірний будинок було
придбано за грошові кошти матері
відповідача - ОСОБА_16 в сумі 2000 грн., які
вона брала в борг.Відповідно до
приписів статті 63 ЦПК України,
показання свідка є одним із видів
доказів по справі, і згідно з частинами
2,3, 4 статті 212 ЦПК України, жоден доказ
не має для суду наперед встановленого
значення; суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, відобразивши результати
оцінки доказів у рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті, що і зроблено
судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що свідок
ОСОБА_11 може змінити свої показання,
також не можуть бути підставою для
скасування вірного по суті рішення
суду першої інстанції, оскільки в ході
судового розгляду даної справи
позивач, всупереч приписам статті 60 ЦПК
України, яка регламентує обов'язки
доказування та подання доказів, не
довела належними та допустимими
доказами факту особистої участі у
придбанні спірного будинку своєю
працею та коштами; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги не містять в собі
підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду першої інстанції,
ухваленого на основі з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Городнянського районного суду
Чернігівської області від 22 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: