Справа № 367/2246/14 Головуючий у І
інстанції Пархоменко О.В.Провадження №
22-ц/780/5888/14 Доповідач у 2
інстанції ОСОБА_1Категорія 47
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого - судді Верланова
С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 26
серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
шлюбного договору дійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який мотивував
тим, що 20 грудня 2002 року між ним та
ОСОБА_2 був укладений шлюб, який
розірвано рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 30 травня 2011
року. В період шлюбу він разом з
відповідачем придбали квартиру
АДРЕСА_1, за яку він сплатив особисті
кошти у розмірі 80 000 доларів США, що
складає 88 % вартості квартири та 12 %
кредитних коштів, отриманих ним у
банку. Зазначав, що у зв'язку з втратою
ним постійної роботи та неможливості
сплачувати кредит, він разом з
відповідачем 16 травня 2011 року згідно з
договором купівлі-продажу вказану
квартиру АДРЕСА_1 продали за 250 000 грн.,
що було еквівалентно 126 000 доларів США, з
яких він того ж дня погасив залишок
кредиту у сумі 24 300 доларів США. Позивач
вважає, що із коштів у сумі 101 700 доларів
США його особисті кошти становили 80 000
доларів США, а решта коштів у сумі 21 700
доларів США є спільною власністю його
та відповідача, які належать їм в
рівних частинах по 10 850 доларів США
кожному.

Також позивач зазначав, що 17 травня 2001
року він разом з відповідачем придбали
квартиру АДРЕСА_2 за 100 000 грн., що було
еквівалентно 57 000 доларів США. 16 травня
2011 року ОСОБА_2 по розписці отримала
від нього на зберігання 59 000 доларів
США. Посилаючись на те, що спірна
квартира АДРЕСА_2 була придбана у
більшості за його особисті кошти,
позивач просив суд відступити від
рівності часток подружжя та визнати за
ним право власності на 4/5 частини
квартири АДРЕСА_2, а за ОСОБА_2 визнати
право власності на 1/5 частину спірної
квартири.

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в
якому просила визнати дійсним шлюбний
договір, укладений 24 квітня 2011 року між
нею і ОСОБА_3 та стягнути з відповідача
на свою користь витрати на правову
допомогу і судовий збір.

Вимоги позову обґрунтувала тим, що з 20
грудня 2002 року вона з відповідачем
перебували у шлюбі, який було розірвано
рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 30 травня 2011 року. Від шлюбу
вони мають двох неповнолітніх дітей:
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з
нею. Зазначала, що 24 квітня 2011 року між
ними був укладений шлюбний договір у
простій письмовій формі у зв'язку з
відсутністю у них коштів на його
нотаріальне посвідчення. Однак їх
підписи у вказаному договорі були
засвідчені двома свідками: ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 Вказує, що ОСОБА_3 відмовляється
від виконання шлюбного договору щодо
переоформлення часток у праві
власності на дітей та його нотаріальне
посвідчення, який на момент його
укладення та розірвання шлюбу вже
фактично виконаний ними, оскільки всі
умови щодо поділу майна після
розлучення сторонами виконані.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 26 серпня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Виділено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із спільної
сумісної власності подружжя по 1/2
частині квартири АДРЕСА_2, визнавши за
ними право власності на вказане майно
по 1/2 частині за кожним. В решті
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції змінити
та в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити, а її зустрічний позов
задовольнити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, яким його позов
задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, неправильне застосування судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення сторін, вивчивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується наявними у справі
доказами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 20
грудня 2002 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 30 травня 2011
року. Від шлюбу сторони мають двох
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

15 червня 2007 року ОСОБА_8 згідно з
договором дарування подарувала ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_3. Вказаний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстрованим в
реєстрі за № 7604.

11 березня 2006 року між ПП «АССАР» та
ОСОБА_3 був укладений
договір-погодження, відповідно до умов
якого сторони погодили відчуження
квартири АДРЕСА_3 до 15 квітня 2006 року.
Вартість об'єкта нерухомості становить
378 750 грн., що еквівалентно 75 000 доларів
США.

Встановлено, що 21 квітня 2006 року ОСОБА_3
згідно з договором купівлі-продажу
продав ОСОБА_10 і ОСОБА_11 вказану вище
квартиру АДРЕСА_3. Даний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_12 та зареєстрований в
реєстрі за № 869.

Відповідно до п.6 договору
купівлі-продажу за домовленістю сторін
квартиру продано за 16 000 грн., які
продавець одержав від покупців до
підписання цього договору.

Згідно з розпискою від 21 квітня 2006 року
ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_10 грошові
кошти за продану ним квартиру АДРЕСА_3 в
повному обсязі та претензій не має. У
випадку визнання договору
купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року
недійсним по його вині або його
близьких родичів, ОСОБА_3 зобов'язався
відшкодувати ОСОБА_10 моральну та
матеріальну шкоду у розмірі 72 000
доларів США.

Встановлено, що 16 травня 2011 року ОСОБА_3
за письмовою згодою його дружини
ОСОБА_2 згідно з договором
купівлі-продажу продав ОСОБА_13
квартиру АДРЕСА_1 за 250 000 грн. Вказаний
договір посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_14 та
зареєстрований в реєстрі за № 431 (т.1,
а.с.17).

Згідно з п.1.2 даного договору квартира
належить ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_14 та зареєстрований в
реєстрі за №1429.

Також встановлено, що 21 квітня 2006 року
між акціонерним комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 був
укладений договір іпотеки № PCL-003/142/2006,
за яким ОСОБА_3 передав банку в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1 для забезпечення
виконання ним зобов'язань за кредитним
договором № МL-003/142/2006, укладеного 21
квітня 2006 року між акціонерним
комерційним банком «Райффайзенбанк
Україна» та ОСОБА_3 (т.1, а.с.11-16).

Встановлено, що 16 травня 2011 року ОСОБА_3
вніс на рахунок АТ «ОТП Банк» м. Київ
грошові кошти у розмірі 24 300 доларів
США, що еквівалентно 193 877 грн. 55 коп.
(поповнення поточного рахунку), що
підтверджується копією квитанції № 48
від16 травня 2011 року.

З копії розписки від 16 травня 2011 року
вбачається, що ОСОБА_2 взяла на
зберігання до 17 травня 2011 року 59 000
доларів США (т.1., а.с.19).

Встановлено, що відповідно до копії
розписки від 17 травня 2011 року ОСОБА_2
зобов'язалася після укладення
договору купівлі-продажу квартири по
вул. Пономарьова, 28 у смт. Коцюбинське,
на її ім'я, подарувати частину
вищевказаної квартири своїм
малолітнім дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
рівних частках по 2/5 частини квартири
та укласти договір дарування в
нотаріальній формі після реєстрації
договору купівлі-продажу квартири в
БТІ (т.1. а.с.20).

17 травня 2011 року ОСОБА_2 за письмовою
згодою свого чоловіка ОСОБА_3 згідно з
договором купівлі-продажу купила у
ОСОБА_15 та ОСОБА_16 квартиру АДРЕСА_2 за
100 000 грн. Даний договір посвідчений
приватним нотаріусом Ірпінського
міського нотаріального округу
Київської області ОСОБА_17 та
зареєстрований в реєстрі за № 559 (т.1,
а.с.55, 61).

Відповідно до витягу про державну
реєстрацію прав КП КОР «Ірпінське бюро
технічної інвентаризації» від 09 червня
2011 року право власності на вищевказану
квартиру зареєстровано за ОСОБА_2

Згідно з приписами ч. 3 ст. 368 ЦК України
та ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно з положеннями ст.70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Отже, враховуючи наведені вимоги
закону та встановлені обставини
справи, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про те,
квартира АДРЕСА_2 є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, частки їх в праві спільної
сумісної власності є рівними та
правильно визнав за кожним із сторін
право власності по 1/2 частині спірної
квартири.

При цьому, суд першої інстанції вірно
визнав необгрунтованими доводи ОСОБА_3,
що суд повинен відступити від рівності
часток подружжя та визнати за ним право
власності на 4/5 частини спірної
квартири, так як дана квартира була
придбана в значній мірі за його
особисті кошти, оскільки ОСОБА_3 в
порушення вимог ст.57, 60 ЦПК України не
надав суду безспірних доказів того, що
квартира АДРЕСА_2 придбана в значній
мірі за його особисті кошти.

Також колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відмову у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 про визнання шлюбного
договору дійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 92 СК України
шлюбний договір може бути укладено
особами, які подали заяву про
реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Згідно з ч.1 ст. 93 СК України шлюбним
договором регулюються майнові
відносини між подружжям, визначаються
їхні майнові права та обов'язки.

Статтею 94 СК України передбачено, що
шлюбний договір укладається у
письмовій формі і нотаріально
посвідчується.

Відповідно до положень ч.2 ст. 95 СК
України, якщо шлюбний договір укладено
подружжям, він набирає чинності у день
його нотаріального посвідчення.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що 24
квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був
укладений шлюбний договір, який
підписаний сторонами та свідками
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (т.1, а.с.85).

Встановлено, що даний шлюбний договір
нотаріально не посвідчений.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Тобто, обов'язковими умовами для
визнання судом договору дійсним є
доведеність факту повного або
часткового виконання договору та
доведеність факту ухилення однієї з
сторін від нотаріального посвідчення
договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 про визнання шлюбного
договору дійсним, суд першої інстанції
правильно виходив із того, що в
матеріалах справи відсутні належні
докази того, що умови шлюбного договору
фактично виконані. При цьому суд дійшов
обгрунтованого висновку про
недоведеність факту того, що продаж
сторонами по справі квартири АДРЕСА_1
та придбання квартири АДРЕСА_2 на ім'я
ОСОБА_2 вчинено саме на виконання умов
шлюбного договору, оскільки квартира
АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_3 зі згоди
ОСОБА_2 16 травня 2011 року, тобто під час
зареєстрованого шлюбу, що не
узгоджується з умовами п.1 оспорюваного
шлюбного договору, яким передбачено, що
у випадку розірвання шлюбу, придбана
під час шлюбу квартира АДРЕСА_1, що
зареєстрована на ім'я ОСОБА_3 має
продатися та погаситись весь залишок
по кредиту на дану квартиру. На
залишену суму повинно бути куплено дві
квартири.

Також суд першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 в судовому
засіданні визнала, що даний шлюбний
договір було укладено у простій
письмовій формі, оскільки грошових
коштів на нотаріальне посвідчення
договору у сторін не було. Тому суд
дійшов правильного висновку про
відсутність ухилення від його
нотаріального посвідчення будь-якою із
сторін даного договору.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність підстав для визнання
шлюбного договору дійсним.

Таким чином рішення суду першої
інстанції суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, передбачених законом підстав
для його скасування при апеляційному
розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилаються
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційних скаргах,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарги фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди апелянтів з висновками суду
першої інстанції по їх оцінці.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив обставини справи, надані
сторонами докази, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про часткове задоволення
позову ОСОБА_3 та про відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
і ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому апеляційні скарги підлягаю
відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну
скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 26 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді