Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ступак О.В., Дьоміної
О.О., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Державного підприємства «Національний
академічний театр російської драми ім.
Лесі Українки», третя особа -
генеральний директор-художній
керівник Державного підприємства
«Національний академічний театр
російської драми ім. Лесі Українки»
Резнікович Михайло Юрійович, про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 липня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03
листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила скасувати наказ ДП
«Національний академічний театр
російської драми ім. Лесі Українки» від
13 січня 2014 № 06-к «Про звільнення
ОСОБА_4.», поновити її на посаді
старшого майстра цеху з пошиття взуття
до вистав ДП «Національний академічний
театр російської драми ім. Лесі
Українки» з 15 січня 2014 року, стягнути з
генерального директора - художнього
керівника ДП «Національний
академічний театр російської драми ім.
Лесі Українки» Резніковича М.Ю. на свою
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 21 882 грн 96
коп., а також 2 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
оскаржуваним наказом від 13
січня 2014 № 06-к вона була звільнена з
роботи у зв'язку зі зменшенням обсягу
виробництва і потребою скорочення
витрат на утримання штату цеху з
пошиття взуття до вистав відповідно до
наказу від 12 листопада 2013 року № 176,
яким скорочено посаду старшого
майстра, яку вона обіймала. На її думку,
оскаржуваний наказ про звільнення не
містить правового обґрунтування
зменшення обсягу виробництва і потреби
скорочення витрат на утримання цеху з
пошиття взуття до вистав. Крім того,
відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП
України їй не було надано переваги на
залишення на роботі як працівнику з
тривалим безперервним стажем на даному
підприємстві. Також посилається на те,
що при звільненні їй не були виплачені
кошти з розрахунку при звільненні у
порядку, передбаченому ст. 116
КЗпП України. Незаконне звільнення
призвело до моральних страждань
позивача і спричинило моральну шкоду,
яку вона оцінила у 2 тис.
грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 липня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
03 листопада 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, дослідивши докази у
справі і надавши їм належну оцінку в
силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а
також врахувавши обставини справи,
обґрунтовано виходив з
безпідставності заявлених позовних
вимог.

На підставі наявних у матеріалах
справи доказів суд дійшов правильного
висновку, що звільнення позивача
відбулося з дотриманням установлених
чинним трудовим законодавством вимог,
крім того, в день звільнення з
позивачем проведено повний розрахунок,
отже, її прав не порушено.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази і надав
їм належну оцінку, правильно встановив
обставини справи, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів, отже,
судові рішення ухвалено з додержанням
норм процесуального та матеріального
права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 липня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 03 листопада 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Ступак

О.О. Дьоміна

С.П. Штелик