Єдиний унікальний номер 725/6397/13-ц
Номер провадження 2/725/1360/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2014 року Першотравневий
районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Виконавчого комітету
Чернівецької міської ради,
Чернівецького комунального обласного
бюро технічної інвентаризації, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно, витребування майна від
добросовісного набувача, скасування
рішення ради та свідоцтва про право
власності,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування якого вказувала, що на
ім'я її бабусі ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на підставі рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 06.08.2002 року №259/7 видано
свідоцтво про право власності на
будинок АДРЕСА_1 в м. Чернівці. За життя
ОСОБА_5 склала заповіт, за умовами якого
усе належне їй на праві власності
майно на випадок смерті заповіла
ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3
оформила право власності на вказаний
будинок після чого відчужила його на
підставі договору купівлі-продажу
ОСОБА_4, яка в свою чергу відчужила його
відповідачці ОСОБА_2

Разом з тим, вважаючи рішення органу
місцевого самоврядування на підставі
якого видано свідоцтво про право
власності на вказане вище нерухоме
майно на ім'я померлої особи незаконним
та протиправним, вона в
адміністративному порядку оскаржила
вказане рішення та постановою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 08.08.2012 року
вказане рішення ВК Чернівецької
міської ради №259/7 від 06.08.2002 року «Про
затвердження акту державної технічної
комісії про прийняття в експлуатацію
індивідуального житлового будинку
АДРЕСА_1 в м. Чернівці» визнано
протиправним та скасовано.

Крім того, вказувала на те, що
правовідносини, які виникли відносно
вказаного будинку були також
неодноразовим предметом спору в судах
різних інстанцій.

Так, рішенням Першотравневого
районного суду м.Чернівці від 10.08.2006
року, залишеного без змін ухвалою
Апеляційного суду Чернівецької
області від 21.12.2006 року, визнано
недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений
14.03.2002 року приватним нотаріусом на
користь ОСОБА_3, визнано ОСОБА_4
добросовісним набувачем будинку
АДРЕСА_1 в м.Чернівці, визнано
правомірними договори купівлі-продажу
вказаного будинку від 26.04.2003 року,
укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також
від 14.08.2003 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2

Разом з тим, на зважаючи на вказані
судові рішення, вважає, що вона має
майнові права на вищевказаний
спадковий будинок на підставі вимог ч. 1
ст. 551 ЦК УРСР в редакції 1963 року та ч. 1
ст. 1276 ЦК України, оскільки її батько
ОСОБА_6 (син померлої ОСОБА_5.), який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, постійно
проживав разом з ОСОБА_5 та після її
смерті вступив у фактичне володіння та
управління належним померлій майном,
вказані обставини також встановленні
рішеннями судів апеляційних
інстанцій. Після смерті свого батька
вона звернулась з відповідною заявою в
органи нотаріату про прийняття
спадщини та являється єдиним
спадкоємцем майна спадкодавця,
оскільки решта осіб, які мали право на
спадкове майно відмовились від
спадщини та не звертались із
відповідними заявами про її прийняття.

Однак, унаслідок неодноразового
відчуження спірного будинку вона
позбавлена права реалізувати свої
спадкові права щодо спірного
нерухомого майна як спадкоємець за
законом, а тому, посилаючись на норми ч.
5 ст. 1268 ЦК України просила визнати за
нею право власності на спадкове майно
за правилами спадкової трансмісії та
витребувати вказане майно у
відповідача на підставі вимог ст. 388 ЦК
України, оскільки спірний будинок був
відчужений поза її волею.

Крім того, вказувала на те, що у жовтні
2013 року їй стало відомо про наявність
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 13.03.2012
року №170/5, відповідно до якого вирішено
оформити право приватної власності та
змінити існуючі правовстановлюючі
документи на свідоцтво про право
власності ОСОБА_2 на житловий будинок з
належними до нього будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1, в тому числі
п'ятикімнатний житловий будинок літ. А,
заг. площею 221,90 кв.м., житловою площею
114,70 кв.м., колодязь літ. К, вигрібна яма
І, огорожа №1,2 у зв'язку з прийняттям в
експлуатацію реконструйованого
житлового будинку літ. А. На підставі
вказаного рішення 19.03.2012 року було
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_2

Вважає, що вказане рішення органу
місцевого самоврядування та видане на
підставі нього свідоцтво про вправо
власності порушують її майнові права
на спірне нерухоме майно як спадкоємця
за законом після смерті ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, крім того вказане рішення
прийняте у період оскарження рішення
ВК Чернівецької міської ради №259/7 від
06.08.2002 року «Про затвердження акту
державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію
індивідуального житлового будинку
АДРЕСА_1 в м. Чернівці».

Посилалась на те, що на підставі
вказаного оскаржуваного рішення
органу місцевого самоврядування та
виданого на його підставі свідоцтва
про право власності на спірний
житловий будинок, ЧКОБТІ було
здійснено реєстрацію права власності
на житловий будинок АДРЕСА_1 в
м.Чернівці та враховуючи наведені вище
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх позовних вимог,
вважає рішення державного реєстратора
ЧКОБТІ ОСОБА_7 від 22.06.2012 року про
державну реєстрацію права власності на
спірне нерухоме майно незаконною та
державну реєстрацію такою що підлягає
скасуванню.

На підставі наведеного, посилаючись на
норми матеріального права просила,
визнати за нею право власності на
спадкове нерухоме майно, яке
складається з житлового будинку з
належними до нього будівлями та
спорудами, в тому числі: п'ятикімнатний
житловий будинок літ. А загальною
площею 221,90 кв.м., житловою площею 114,70
кв.м., колодязь літ. К, вигрібна
ямаогорожа № 1,2, яке розташоване за
адресою: м. Чернівці, АДРЕСА_1;
витребувати від добросовісного
набувача - ОСОБА_2 спірне нерухоме
майно, яке складається з житлового
будинку з належними до нього будівлями
та спорудами, в тому числі:
п'ятикімнатний житловий будинок літ. А
загальною площею 221,90 кв.м, житловою
площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К,
вигрібна яма І, огорожа № 1,2, яке
розташоване за адресою: м.Чернівці,
АДРЕСА_1; визнати незаконним і
скасувати п.2.3 рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради
від 13.03.2012 р. № 170/5; визнати незаконним і
скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майї від 19.03.2012 р.
видане виконавчим комітетом
Чернівецької міської ради на ім'я
ОСОБА_2 на підставі п.2.3 рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради в 13.03.2012 р.№ 170/5; визнати
незаконним і скасувати рішення від
22.06.2012 року реєстратора ЧКОБТІ ОСОБА_7
про державну реєстрацію права
власності ОСОБА_2 на житловий будинок,
що розташований по АДРЕСА_1,
реєстраційний номер об'єкт права 864824,
порядковий номер заяви в журналі
обліку заяв про державну реєстрапі
прав № 3413 від 19.06.2012 року; стягнути з
відповідачів на її користь сплачений
судовий збір.

У судовому засіданні позивачка та її
представник позов підтримали в повному
обсязі, надала суду пояснення
аналогічні змісту позовної заяви та
просили позов задовольнити відповідно
до останньої редакції пред'явлених
позовних вимог.

При цьому, у судовому засіданні
представник позивача надаючи
пояснення, аналогічні поясненням,
викладеним у поданому позові,
акцентував увагу на тому, що спірне
рішення органу місцевого
самоврядування прийняте під час
оскарження попереднього рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 06.08.2002 року №259/7, а тому
відповідач ВК ЧМР діяв неправомірно,
крім того в обґрунтування позовних
вимог також посилався на обставини
встановленні ухвалою Апеляційного
суду Чернівецької області від 21.12.2006
року та постановою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 08.08.2012 року. Вважає, що за позивачем
слід визнати право власності на
спірний будинок з урахуванням тих
покращень та ремонтних робіт, які були
проведенні відповідачем ОСОБА_2,
оскільки у відповідача в такому
випадку виникає право пред'явлення
позову про відшкодування витрат
понесених нею під час здійснення
такого покращення. Просив позов
задовольнити в повному обсязі
відповідно до пред'явлених позовних
вимог.

Представниками відповідача ОСОБА_2
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнано з підстав
викладених у письмових запереченнях.
При цьому, в судовому засіданні вони
вказували на те, що позивач не довела
належними доказами прийняття її
батьком спадщини після смерті ОСОБА_5
до складу якої увійшов спірний будинок.
Крім того відсутні підстави для
віндикації, оскільки ОСОБА_2 є
добросовісним набувачем та позивачем
не надано належних доказів того, що
спірне майно вибуло з її власності поза
її волею, крім того відповідачем було
проведено значний обсяг ремонтних
робіт, на проведення яких було отримано
відповідні дозволи та внаслідок яких
площа та загальний стан спірного
будинку змінився, на здійснене нею
будівництво поширюються вимоги ст. 331
ЦК України як на новостворене майно.
Заявлені вимоги щодо скасування
рішення органу місцевого
самоврядування вважають такими, що не
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства. Також, просили
застосувати наслідки спливу строку
позовної давності щодо вимог про
визнання права власності на спірний
будинок та його витребування, у зв'язку
з тим, що про належність спірного
будинку ОСОБА_2 позивачу було відомо в
2005 році, коли остання зверталась до
суду з позовом про визнання недійсним
договору купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1 в м.Чернівці,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 У
зв'язку з наведеним просили в
задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ЧКОБТІ в
судове засідання не з'явився, направив
до суду письмові заперечення, в яких
позовні вимоги пред'явлені до ЧКОБТІ не
визнав, посилаючись на те, що рішення
державного реєстратора від 22.06.2012 року
про реєстрацію права власності
прийнято на підставі поданих
правовстановлюючих документів та
відповідно до чинного на момент
реєстрації Тимчасового положення, при
цьому у державного реєстратора були
відсутні відомості щодо визнання
недійсними чи скасування поданих
правовстановлюючих документів, а тому
просив в задоволенні позову в частині
вимог про визнання незаконним і
скасувати рішення від 22.06.2012 року
реєстратора ЧКОБТІ ОСОБА_7 про державну
реєстрацію права власності ОСОБА_2,
вирішення решти позовних вимог залишив
на розсуд суду та справу просив слухати
без його участі.

Представник відповідача виконавчого
комітету Чернівецької міської ради в
судове засідання не з'явився, від нього
до суду надійшла заява про розгляд
справи у його відсутності. В якій
вказував, що оскаржуване рішення
виконкому приймалось на підставі
поданих ОСОБА_2 документів, просив
відмовити в задоволенні позовних вимог
у зв'язку з їх безпідставністю та
необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила в їх задоволенні відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилась, хоча повідомлялась
належним про час та місце розгляду
справи, про причини своєї неявки суд не
повідомила.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
показала, що вона є сестрою позивача та
по суті позову може пояснити, що її
батько ОСОБА_6 разом з бабусею ОСОБА_5
постійно проживав в АДРЕСА_1 та після
смерті бабусі продовжував там
проживати, доглядати за будинком та
земельною ділянкою. Вказувала на те, що
в будинку сталась пожежа, після якої
було відключено комунальні послуги, у
зв'язку з чим батько в зимовий період
проживав у неї з сестрою та ним
особисто було проведено
відновлювальний косметичний ремонт
будинку після пожежі та такі його дії
свідчать про те, що він прийняв
спадщину після смерті його матері,
фактично вступивши в управління
спадковим майном.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
пояснив, що він працював на посаді
оперуповноваженого ВКР УМВС України в
Чернівецькій області та в 2004 році він
займався справою по викраденню
автомобіля та у зв'язку з цим допитував
мешканців АДРЕСА_1 в м.
Чернівці в тому числі і померлого
ОСОБА_6, який на той час проживав в
будинку НОМЕР_1, крім того він також
пригадує, що бачив ОСОБА_6 у вказаному
будинку і до викрадення автомобіля.

Будучи допитаним в якості свідка
ОСОБА_12 пояснив, що померлий ОСОБА_6
дійсно проживав разом зі своєю матір'ю,
проте він за нею не доглядав, часто
зловживав спиртними напоями через що
розлучився з дружиною та саме з цих
причин в будинку сталась пожежа. Йому
відомо, що ОСОБА_6 не доглядав ні за
будинком, ні за матір'ю та ще за життя
останньої було відключено
газпостачання в будинку, вказував на
те, що йому не відомо чи проводив ОСОБА_6
ремонті роботи в спірному житловому
будинку, однак з огляду на стан
будинку, в якому він перебував після
пожежі, то вважає, що ОСОБА_6 будь-яких
ремонтних робіт у будинку не проводив.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
пояснила, що за бабусею ОСОБА_5
постійно доглядали її онуки, зокрема
ОСОБА_3, яка за нею піклувалась,
годувала її та опікувалась її
похованням. ОСОБА_6 після смерті бабусі
проживав у спірному будинку не більше
ніж пів року, при цьому за будинком він
не доглядав, а лише постійно зловживав
спиртними напоями внаслідок чого і
сталась пожежа, після якої саме ОСОБА_3
займалась побілкою стін у кімнаті, де
була пожежа.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, пояснення третьої
особи, покази свідків, дослідивши
письмові докази по справі, вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити в
повному обсязі, виходячи з наступних
підстав.

Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу

При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК
України визначено, що суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Зокрема, звертаючись до суду із
вказаним позовом, позивачка зазначала,
що вона прийняла спадщину після смерті
свого батька ОСОБА_6, який за життя на
підставі ст. 549 ЦК УРСР прийняв
спадщину після смерті своєї матері,
оскільки постійно проживав разом із
нею й відповідно після її смерті
фактично вступив в управління та
володіння спірним будинком, однак
оформити свої спадкові права не встиг.
При цьому, вона у визначеному законом
порядку звернулась до нотаріуса із
заявою про прийняття спадщини, однак
оформити свої спадкові права на
будинок позбавлена можливості,
оскільки її право оспорюється та не
визнається відповідачкою, яка є його
власником, тому просила визнати за нею
право власності в порядку спадкування
на будинок АДРЕСА_1, у м. Чернівці, а
також витребувати його з незаконного
володіння на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК
України й відповідно скасувати рішення
ради, свідоцтва про право власності на
спірне нерухоме майно, видане на ім'я
ОСОБА_2 та державну реєстрацію права
власності на будинок за нею.

Так, відповідно до вимог чинного
законодавства, право власності
спадкоємця на спадкове майно підлягає
захисту в судовому порядку шляхом його
визнання у разі, якщо таке право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК).

Позивачем у зазначених спорах у
порядку правонаступництва може
виступати спадкоємець, який прийняв
спадщину відповідно до вимог статей 1268
- 1270 ЦК.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
року померла бабуся позивачки ОСОБА_5,
після смерті якої відкрилась спадщина
на належне їй на праві власності
нерухоме майно.

Зокрема, як встановлено судом, 2 грудня
1957 року ОСОБА_5 відведено земельну
ділянку по АДРЕСА_1, на якій вона як
забудовник збудувала житловий
будинок, право власності на який у неї
виникло з моменту завершення
будівництва, а саме з 1965 року та
відповідно до схематичного плану та
експлікації будинковолодіння по
АДРЕСА_1 у м. Чернівці, станом на 1998
рік загальна площа будинку становила
60,7 кв.м, з яких житлова площа становила
44,2 кв.м.

Крім того, за життя ОСОБА_5 проводились
будівельні роботи по АДРЕСА_1 у м.
Чернівці.

Також судом встановлено, що 13 червня 2002
року державна технічна комісія
прийняла в експлуатацію житловий
будинок АДРЕСА_1, у м. Чернівці, що
підтверджено актом державної
технічної комісії від 13 червня 2002 року,
відповідно до якого встановлено, що
будівництво житлового будинку
закінчено у 1965 році, житлова площа 44, 2
кв.м, загальна площа 55, 1 кв.м. Надвірні
споруди: літня кухня, вбиральня, гараж,
сарай, криниця, огорожа.

При цьому, рішенням виконавчого
комітету Чернівецької міської ради №
259/7 від 6 серпня 2002 року затверджено акт
державної технічної комісії про
прийняттю в експлуатацію житлового
будинку АДРЕСА_1, та на підставі цього
рішення виконавчим комітетом
Чернівецької міської ради 23 серпня 2002
року на ім'я ОСОБА_5 видано свідоцтво
про право власності на житловий
будинок, яке було видано вже після
смерті ОСОБА_5

Разом з тим, в подальшому постановою
Вінницького апеляційного суду
адміністративного суду від 8 серпня 2012
року визнано протиправним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 6 серпня
2002 року № 259/7 «Про затвердження акту
державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію
індивідуального житлового будинку №
АДРЕСА_1 у м. Чернівці (а.с. 12-13).

Зокрема, постановою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 08.08.2012 року встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 06.08.2002 року №259/7
прийнято в експлуатацію
будинковолодіння АДРЕСА_1 в м.Чернівці,
на підставі якого на ім'я ОСОБА_5 було
видано свідоцтво про право приватної
власності на вказаний житловий
будинок, проте на момент прийняття
вказаного рішення правоздатність
ОСОБА_5 була припинена у зв'язку з її
смертю відповідно до ч. 2 ст. 9 ЦК УРСР.
Після смерті ОСОБА_5 у фактичне
володіння та управління вказаним
майном вступив ОСОБА_6 (батько ОСОБА_1.),
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у зв'язку з
чим у позивача ОСОБА_1 виникло право на
успадкування майна за законом. На
підставі викладеного вказаною
постановою суду визнано протиправним
та скасовано рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради
від 06.08.2002 року №259/7.

При цьому, дані факти були встановлені
судовими рішеннями й відповідно до ч. 3
ст. 61 ЦПК є таким, що не підлягає
доказуванню.

Разом з тим, свідоцтво про право
власності на спірний будинок, видане
виконавчим комітетом Чернівецької
міської ради 23 серпня 2002 року на ім'я
ОСОБА_5 відповідно до вимог чинного на
час виникнення спірних правовідносин
законодавства за позовом особи, права
якої таким актом порушені, недійсним не
визнано, а також не скасовано.

Так, відповідно до вимог законодавства
встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону
України від 1 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Зокрема, державна реєстрація права
власності на житлові будинки, споруди
регулювалася підзаконними
нормативними актами, зокрема, такими як
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Відповідно до п. 1.2 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року, яке
було чинним на момент відкриття
спадщини після смерті ОСОБА_5,
державна реєстрація прав - це
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення права власності та
інших речових прав на нерухоме майно, а
також права власності на об'єкти
незавершеного будівництва шляхом
внесення відповідного запису до
Реєстру прав власності на нерухоме
майно.

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 1 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від 1
липня 2004 року "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", спадкоємці, які прийняли
спадщину, мають право на оформлення
спадкових прав шляхом звернення до
нотаріальної контори за видачею
свідоцтва про право на спадщину.

При цьому, як убачається з
матеріалів справи, ОСОБА_5 за життя
склала заповіт від 14 березня 2002 року,
на підставі якого усе належне на день
її смерті майно заповіла ОСОБА_3,
яка в свою чергу після смерті ОСОБА_6
прийняла спадщину у визначеному на
той час порядку, звернувшись до
нотаріуса із відповідною заявою.

В подальшому, державним нотаріусом 29
жовтня 2002 року ОСОБА_3 видано свідоцтво
про право на спадщину, зокрема на
спадкове майно - житловий будинок з
належними до нього господарськими та
побутовими будівлями і спорудами,
розташований у м. Чернівці по АДРЕСА_1
та належний ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право приватної
власності на житловий будинок, яке
складається із житлового будинку літ.
А, житловою площею 44,2 кв.м,
літньої кухні літ. Б., вбиральні літ. В,
гаража літ. Г, сараю літ. Д., криниці літ.
К, огорожі № 1-2 (а.с. 217-221).

В подальшому, ОСОБА_3 як власник
спірного майна 26 квітня 20103 року за
нотаріально-посвідченим договором
купівлі-продажу продала його ОСОБА_4,
яка в свою чергу відчужила його на
підставі договору купівлі-продажу від
14 серпня 2003 року відповідачці ОСОБА_2
та даний договір був посвідчений
нотаріально та зареєстрований у
визначеному законом порядку.

При цьому, рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 10 серпня
2006 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 21 грудня 2006
року, заповіт, який був складений 14
березня 2002 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3
та посвідчений нотаріально, визнано
недійсним. Разом з тим, в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
вищевказаних договорів
купівлі-продажу недійсними відмовлено
й відповідно судові рішення набрали
законної сили (а.с. 7-11).

Зокрема, як встановлено судом, на
підставі договору купівлі-продажу від
14.08.2003 року, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, остання придбала у власність
житловий будинок з належними до нього
господарськими і побутовими будівлями
і спорудами житловою площею 44,20 кв.м.,
загальною площею 60,70 кв.м., який
розташований в м.Чернівці по АДРЕСА_1,
що підтверджується копією вказаного
договору (а/с 61-62).

Зокрема, вирішуючи питання про
правомірність набуття права власності,
суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

Як вбачається з копії вище вказаного
договору, останній 16.09.2003 року був
зареєстрований в ЧКОБТІ відповідно до
порядку, який діяв на момент укладення
вказаного договору, про що свідчить
відповідна відмітка про реєстрацію на
вказаному договорі (а/с 62).

При цьому, як вже було встановлено
судом та підтверджується копією
рішення Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 19.08.2006 року, яке було
залишене без змін ухвалою Апеляційного
суду Чернівецької області від 21.12.2006
року у справі за позовом ОСОБА_6,
правонаступником якого є ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання
недійсним заповіту від 14.03.2002 року,
договорів купівлі-продажу житлового
будинку від 26.04.2003 року та від 14.08.2033
року, свідоцтв про право власності на
житловий будинок та за зустрічним
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_14 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1, третя особа на стороні
відповідачів ОСОБА_2 про визнання
добросовісними набувачами, судами
першої та апеляційної інстанції було
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
укладаючи спірні договори діяли в
межах закону та не мали наміру
порушувати чиїсь права та законні
інтереси, а тому в задоволенні
первісного позову про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
від 14.03.2002 року та від 26.04.2003 року
відмовлено та задоволено зустрічний
позов, визнавши правомірним договір
купівлі-продажу житлового будинку
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 в м. Чернівці від
14.08.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 7-11).
Дані судові рішення набрали законної
сили та у визначеному законом порядку
не скасовані. Крім того, встановлені у
вказаних рішення обставини в силу
положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України є такими,
що не підлягають доказуванню.

Таким чином, згідно даних судових
рішень ОСОБА_2 та в розумінні положень
ст. 328 ЦПК України набула право
власності на спірний будинок у
визначеному законом порядку та була
його законним власником.

При цьому, основоположні принципи
здійснення правомочностей власника
сформульовані у статті 1 Першого
Протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (Рим, 04
листопада 1950 року), що набрала чинності
для України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України, відповідно до
якого закріплено принцип непорушності
права приватної власності, який
означає право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

З огляду на вказане, як встановлено
судом, відповідач ОСОБА_2 як законний
власник спірного житлового будинку, з
метою покращення житлових умов,
отримала дозвіл на здійснення
реконструкції з прибудовою та
надбудовою мансардного поверху
будинку АДРЕСА_1 в м. Чернівці, що
підтверджується копією витягу з
рішення виконавчого комітету
Чернівецької міської ради №61/6 від
20.06.2007 року (а.с. 66).

Відповідно до п. 8.1 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України N 7/5 від 07.02.2002 року, яке
було чинне на момент виникнення
спірних правовідносин, оформлення
права власності на нерухоме майно
проводиться з видачею свідоцтва про
право власності за заявою про
оформлення права власності на нерухоме
майно органами місцевого
самоврядування: фізичним та юридичним
особам на новозбудовані,
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна за наявності документа, що
посвідчує право на земельну ділянку,
та документа, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує відповідність
закінченого будівництвом об'єкта
проектній документації, державним
будівельним нормам, стандартам і
правилам.

Пунктом 2.3 рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради від
13.03.2012 року №170/5 вирішено оформити
право власності та замінити існуючі
правовстановлюючі документи на
свідоцтво про право власності ОСОБА_2
на житловий будинок з належними до
нього будівлями та спорудами на
АДРЕСА_1 в тому числі: п'ятикімнатний
житловий будинок літ. А, загальною
площею 221,90 кв.м., житловою площею 114,70
кв.м., колодязь літ. К, вигрібна яма І,
огорожа №1,2 у зв'язку з прийняттям в
експлуатацію реконструйованого
житлового будинку літ. А (а/с 22).

На підставі вищевказаного рішення
органу місцевого самоврядування на
ім'я ОСОБА_2 19.03.2012 року видано
свідоцтво про право власності на
вказаний житловий будинок з належними
до нього спорудами (а.с. 23).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 331 ЦК,
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає з моменту
завершення будівництва. Якщо договором
або законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту
прийняття його до експлуатації. Якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який
зобов'язаний надавати інформацію про
реєстрацію та зареєстровані права в
порядку, встановленому законом.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід
розуміти у системному зв'язку із
положенням ст. 182 ЦК щодо державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухомі речі, яка не
передбачає винятків. Як правило, всі
об'єкти нерухомого майна, зважаючи на
свою специфіку, після завершення
будівництва підлягають прийняттю до
експлуатації та державній реєстрації.

При цьому, відповідно до п. 2.1, п. 3.4
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України N 7/5 від
07.02.2002 року, яке було чинне на момент
виникнення спірних правовідносин, для
проведення державної реєстрації
виникнення, переходу або припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно власник (власники),
інший правонабувач (правонабувачі) або
уповноважена ним (ними) особа подає
реєстратору БТІ заяву про державну
реєстрацію прав за формою, визначеною у
додатку. За результатом розгляду
заяви про державну реєстрацію прав
реєстратор БТІ приймає рішення про
державну реєстрацію прав або відмову
в ній. У своїх діях реєстратор БТІ
керується законодавством України.

Як встановлено судом, 22.06.2012 року
державним реєстратором ЧКОБТІ ОСОБА_7
на підставі поданих ОСОБА_2 документів
прийнято рішення про державну
реєстрацію права власності ОСОБА_2 на
спірний реконструйований та
перебудований будинок (а.с. 24).

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Рішенням Конституційного Суду України
№7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року
розтлумачено частину 10 ст. 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" щодо того, що органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до цих рішень
виникли правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення.
Ненормативні правові акти місцевого
самоврядування є актами одноразового
застосування і вичерпують свою дію
фактом їх виконання, а тому вони не
можуть бути скасовані чи змінені
органом місцевого самоврядування
після їх виконання.

Відповідно до ст.21 ЦК України
передбачено, що суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
місцевого самоврядування якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Зокрема, обґрунтовуючи свої позовні
вимоги щодо скасування вищевказаного
рішення органу місцевого
самоврядування позивач вказує, що воно
було прийняте у період оскарження
рішення ВК Чернівецької міської ради
№259/7 від 06.08.2002 року «Про затвердження
акту державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію
індивідуального житлового будинку
АДРЕСА_1 в м. Чернівці», проте з такими
висновками позивача погодитись
неможна.

Як вже було встановлено судом, на
момент прийняття оскаржуваного
рішення органу місцевого
самоврядування від 13.03.2012 року №170/5
відповідач ОСОБА_2 була правомірним
власником будинку АДРЕСА_1 в м.Чернівці
та відповідно до вимог ст. 319 ЦК України
здійснювала правомочності щодо
користування спірним майно, отримавши
у встановленому на той момент законом
порядку дозвіл на проведення
реконструкції та перепланування
вказаного будинку та з метою
оформлення права власності на нерухоме
майно звернулась до відповідача ВК
Чернівецької міської ради із
відповідною заявою та необхідним
пакетом документів, внаслідок чого
органом місцевого самоврядування
прийняте рішення 13.03.2012 року №170/5,
пунктом 2.3 якого вирішено оформити
право власності та замінити існуючі
правовстановлюючі документи на
свідоцтво про право власності ОСОБА_2
на спірний будинок. При цьому, на момент
вчинення відповідачем таких дій щодо
належного їй нерухомого майна, право
власності ОСОБА_2 не скасовано, як і не
визнано недійсним договір
купівлі-продажу спірного будинку на
момент проведення його реконструкції,
прийняття в експлуатацію, отримання
свідоцтва про право власності на нього
з урахуванням площі перепланувань та
здійснення державної реєстрації своїх
прав.

Таким чином, орган місцевого
самоврядування, приймаючи оскаржуване
рішення діяв в межах своїх повноважень
та на вимог закону.

Щодо посилань представника ОСОБА_2 у
своїх заперечень на те, що позовна
вимога пред'явлена до виконавчого
комітету Чернівецької міської ради не
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства, слід зазначити, що позивач
звернулась до суду з вище вказаним
вимогами саме з метою захисту свого
майнового права, яке вона вважає
порушеним, а тому дані вимоги,
враховуючи предмет та підстави позову,
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства з урахуванням
положень ст.3 та ст. 15 ЦК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині
визнання за нею права власності на
спірний будинок в порядку спадкування
після смерті її батька в порядку
спадкової трансмісії та витребування
майна з незаконного володіння, то суд
зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 529 ЦК Української
РСР при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти /в тому числі усиновлені/,
дружина і батьки/усиновителі/
померлого. До числа спадкоємців першої
черги належить також дитина померлого,
яка народилася після його смерті. Онуки
і правнуки спадкодавця є спадкоємцями
за законом, якщо на час відкриття
спадщини немає в живих того з батьків,
хто був би спадкоємцем; вони
успадковують порівну в тій частці, яка
належала б при спадкоємстві за законом
їх померлому родителю.

Відповідно до ст.524 ЦК України (в
редакції 1963р.) спадкування
здійснюється по закону та по заповіту.

У відповідності до ст. 525 ЦК України (в
редакції 1963р.) часом відкриття спадщини
визнається день смерті спадкоємця, а
при оголошенні його померлим - день,
вказаний в ст. 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини відповідно
до ст. 526 цього Кодексу визнається
останнє постійне місце проживання
спадкодавця, а коли воно не відоме -
місце знаходження майна чи його
основної частини.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

У відповідності до ст. 548 ЦК України (в
редакції 1963р.) для придбання спадщини
необхідно щоб спадкоємець її прийняв.
Прийнята спадщина визнається такою, що
належить спадкоємцю з часу відкриття
спадщини.

При цьому, ЦК УРСР не обмежувався строк
для отримання свідоцтва про право на
спадщину за законом або заповітом, у
тому числі й для держави.

Як встановлено судом, після смерті
ОСОБА_5, який до 2003 року проживав за
адресою АДРЕСА_1 вступив у фактичне
володіння та управління спадковим
майно, а саме житловим будинком з
належними до нього господарськими і
побутовими будівлями і спорудами
житловою площею 44,20 кв.м., загальною
площею 60,70 кв.м., який розташований в
АДРЕСА_1 й відповідно в розумінні
положень ст. 549 ЦК УРСР є таким, що
прийняв спадщину.

Крім того, факт того, що ОСОБА_6 вступив
у фактичне володіння та управління
спадковим майно вставлено судовими
рішеннями та відповідно до положень ст.
61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6
помер та після його смерті відкрилась
спадщина.

Як убачається з матеріалів спадкової
справи, заведеної після смерті ОСОБА_6,
18 лютого 2005 року із заявою
про прийняття спадщини після його
смерті до нотаріальної контори
звернулась його дочка ОСОБА_1 Інші
спадкоємці, а саме діти у визначений
законом строк із заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6 не
звернулися й відповідно є такими, що
спадщину не прийняли. При цьому, дочка
ОСОБА_6 - ОСОБА_10 подала на адресу
державного нотаріуса заяву про відмову
у прийнятті спадщини. Відомості щодо
прийняття спадщини у визначені законом
строки сином ОСОБА_10 - ОСОБА_15 відсутні (
а.с. 228-233).

Однак, як встановлено судом,
позивачка ОСОБА_1 не отримала
свідоцтва про право на спадщину
після смерті свого батька через
наявність спору щодо спірного
спадкового майна.

Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця) до
інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

При цьому, умовою для переходу в
порядку спадкування права власності на
об'єкти нерухомості, в тому числі
житловий будинок, інші споруди,
земельну ділянку є набуття
спадкодавцем зазначеного права у
встановленому законодавством України
порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на житловий будинок,
земельну ділянку, то спадкоємець також
не набуває права власності у порядку
спадкування. До спадкоємця переходять
лише визначені майнові права, які
належали спадкодавцеві на час
відкриття спадщини. Для набуття права
власності у встановленому
законодавством порядку спадкоємець
повинен здійснити дії, які необхідні
для набуття права власності на
визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду.

Згідно статті 1276 ЦК України, якщо
спадкоємець за заповітом або за
законом помер після відкриття спадщини
і не встиг її прийняти, право на
прийняття належної йому частки
спадщини, крім права на прийняття
обов'язкової частки у спадщині,
переходить до його спадкоємців
(спадкова трансмісія).

Таким чином, при розгляді справ про
визнання права власності на спадкове
нерухоме майно у випадках, якщо
спадщина прийнята, проте спадкоємцем
не було одержано свідоцтво про право на
спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено
державну реєстрацію права на спадщину
(ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що
законодавець розмежовує поняття
"виникнення права на спадщину" та
"виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини", і пов'язує із виникненням цих
майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК відсутність свідоцтва про право
на спадщину не позбавляє спадкоємця
права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок
спадкоємця звернутися за свідоцтвом
про право на спадщину на нерухоме
майно. Проте нормами цієї статті, так
само як й іншими нормами цивільного
права, не визначено правових наслідків
недотримання такого обов'язку у виді
втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК)
та не здійснив його державної
реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Таким чином, ураховуючи вищевказані
вимоги закону, підлягає
розмежовуванню право на спадщину як
майнове право (об'єкт спадкування) та
виникнення права власності на спадкове
майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, як встановлено судом та
підтверджується висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
15.10.2014 року, житловий будинок по АДРЕСА_1
у м. Чернівці, який придбала ОСОБА_2 за
договором купівлі - продажу від 14
серпня 2003 року та який складався з
трьох кімнат житловою площею 44,2 кв.м,
кухні 5,2 кв.м та коридору 5,7 кв.м,
загальна площа будинку становила 60,7
кв.м існує як частина будинку, що був
реконструйований, в своїх габаритних
розмірах 9,35 м х 7,75 м. Змінилась площа
приміщень будинку, їх функціональне
призначення. Збереглась площа житлової
кімнати 1-6 (інвентарна справа від 12.06.2012
р.) 17,8 кв.м. Такі господарські і побутові
будівлі та споруди: літня кухня літ. Б,
вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ.
Д - демонтовані. Існують колодязь літ. К
та огорожа №1-2. Технічної можливості
виділити в натурі житловий будинок по
АДРЕСА_1 у м. Чернівці, який придбала
ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу
від 14 серпня 2003 року та який
складається з трьох кімнат житловою
площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору
5,7 кв.м, загальна площа будинку
становила 60,7 кв.м з належними
господарськими і побутовими будівлями
та спорудами: літня кухня літ. Б,
вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ.
Д, криниця літ. К, із збереженням його
індивідуально визначених ознак (трьох
кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2
кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа
будинку становила 60,7 кв.м з належними
господарськими і побутовими будівлями
та спорудами: літня кухня літ. Б,
вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ.
Д, криниця літ. К) з врахуванням
проведеного переобладнання та
реконструкції будинку не існує.
Житловий будинок по АДРЕСА_1 у м.
Чернівці, який придбала ОСОБА_2 за
договором купівлі - продажу від 14
серпня 2003 року існує як частина
будинку, що був реконструйований, в
своїх габаритних розмірах 9,35 мх 7,75 м
(а/с 41 Том 2).

Таким чином, ураховуючи те, що на час
розгляду справи спірне спадкове
нерухоме майно, а саме житловий
будинок по АДРЕСА_1 у м. Чернівці, який
придбала ОСОБА_2 за договором купівлі -
продажу від 14 серпня 2003 року та який
складався з трьох кімнат житловою
площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору
5,7 кв.м, загальна площа будинку
становила 60,7 кв.м в натурі із
збереженням своїх технічних ознак не
існує, вимоги позивача про визнання за
нею права власності на спірний
будинок, який на даний час складається
з п'ятикімнатного житлового будинку
літ. А, загальною площею 221,90 кв.м.,
житловою площею 114,70 кв.м., колодязь літ.
К, вигрібна яма І, огорожа №1,2 не
ґрунтуються на законі, оскільки ОСОБА_6
за життя не набув права власності на
спірний житловий будинок у
вищевказаному розмірі та з урахуванням
існуючих технічних ознак, а також не
набув і майнових прав на нього й
відповідно до вищевказаних положень
закону ОСОБА_1, як така, що прийняла
спадщину після смерті свого батька в
порядку спадкової трансмісії не має
майнових прав на спірний будинок,
оскільки після смерті батька мала
можливість набути лише визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини, при умові їх збереження.
Однак з такими вимогами до суду вона не
зверталась.

За таких обставин, позивачем не надано
належних та допустимих доказів, які б
вказували на наявність у неї права
спадкування саме на спірне майно на
підставі ст. 1276 ЦК України.

Крім того, суд звертає увагу й на ту
обставину, що станом на час судового
розгляду договір купівлі-продажу за
яким ОСОБА_2 набула право власності
недійсним не визнаний, державна
реєстрація права власності на підставі
цього договору не була скасована в
порядку, передбаченому діючим
законодавством України й відповідно з
частиною другою статті 328 ЦК право
власності за ОСОБА_2 вважається набутим
правомірно, а також зареєстроване у
визначеному законом порядку як до
переобладнання так і після.

Разом з тим, відповідно до положень ст.
396 ЦК України визначено, що особа, яка
має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права відповідно
до положень глави 29 ЦК України, в тому
числі і на витребування цього майна
від добросовісного набувача.

При цьому, Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України
надає власнику право витребувати майно
із чужого незаконного володіння.

Так, згідно із частиною першою статті 388
ЦК України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні статті 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

У Постанові Верховного Суду України
від 07 листопада 2012 року зазначено, що
права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого статтями 215, 216
ЦК України. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі, якщо
особа, яка вважає себе власником майна,
не може належним чином реалізувати
свої правомочності у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів
або претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до статті 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

Така позиція як викладена у постанові
Верховного Суду України від 07
листопада 2012 року у справі
№ 6107цс12, яка за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень та всіх
судів України.

При цьому, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК
України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1
ст. 388 ЦК України, позивач зобов'язаний
довести наявність свого права
власності на майно, що вибуло з його
володіння чи володіння особи, якій він
передав майно, не з їхньої волі.

При цьому, відповідно до роз'яснень п. 26
Постанови пленуму ВССУ від 07 лютого
2014 року № 5 «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» роз'яснено, що
відповідно до положень частини першої
статті 388 ЦК власник має право
витребувати своє майно із чужого
незаконного володіння незалежно від
заперечення відповідача про те, що він
є добросовісним набувачем, якщо доведе
факт вибуття майна з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з їхньої волі. При цьому суди
повинні мати на увазі, що власник має
право витребувати майно у
добросовісного набувача лише у
випадках, вичерпний перелік яких
наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті,
право на витребування майна від
добросовісного набувача, передбачене
статтею 388 ЦК, переходить до
спадкоємців власника.

Недійсність правочину, на виконання
якого передано майно, сама по собі не
свідчить про його вибуття із володіння
особи, яка передала це майно, не з її
волі. При цьому суд має встановити, чи
була воля власника на передачу права
володіння іншій особі.

При цьому, характерною ознакою такого
способу захисту права власності, як
витребування майна з чужого
незаконного володіння є те, що він
покликаний захистити право власності,
а також інше речове право на майновий
об'єкт, що є індивідуально визначеним і
зберігся в натурі.

Таким чином, об'єктом позову про
витребування майна із чужого
незаконного володіння може бути річ,
яка існує в натурі на момент подання
позову.

Такі ж способи захисту застосовуються
і до речей, визначених родовими
ознаками, оскільки із чужого
незаконного володіння може бути
витребувана лише індивідуально
визначена річ.

При цьому, відповідно до положень ч. 1
ст. 184 ЦК річ є визначеною
індивідуальними ознаками, якщо вона
наділена тільки їй властивими
ознаками, що вирізняють її з-поміж
інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її. Речі, визначені
індивідуальними ознаками, є
незамінними.

За таких обставин, позов про
витребування майна від особи, у
незаконному володінні якої це майно
перебувало, але в якої його на момент
розгляду справи в суді немає, не
підлягає задоволенню, що не виключає
можливості стягнення з цієї особи
відшкодування завданих збитків, якщо
про це заявлено вимогу.

Якщо річ, перебуваючи в чужому
володінні, видозмінилась, була
перероблена чи знищена, застосовуються
зобов'язально-правові способи захисту
права власності відповідно до положень
гл. 83 ЦК.

Крім того, витребувати майно із чужого
володіння відповідно до вимог ст. 388 ЦК
України може лише власник майна, проте
в судовому засіданні не здобуто
належних доказів, які б давали підстави
для визнання права власності за
позивачем на спірне нерухоме майно з
наведених вище підстав, як і визнання
майнових прав.

Разом з тим, як встановлено судом, а
також ураховуючи те, що об'єктом позову
про витребування майна із чужого
незаконного володіння може бути річ,
яка існує в натурі на момент подання
позову, проте з матеріалів справи
вбачається, що будинковолодіння,
перебуваючи у володінні відповідача
ОСОБА_16 видозмінилось та було
переробленим й відповідно спадкового
майна з його технічними особливостями
не існує.

За таких обставин, вимоги позивача про
витребування від добросовісного
набувача ОСОБА_2 спірного будинку на
підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України не
підлягає задоволенню з тих підстав, що
у ОСОБА_1 не виникло ні права власності,
ні речових прав на спірний об'єкт
нерухомого, а також такі її вимоги не
узгоджується із вищевказаними
приписами норм матеріального права в
силу відсутності на час розгляду
справи індивідуально визначеного
майна, оскільки на даний час житлового
будинку по АДРЕСА_1 у м.Чернівці, який
придбала ОСОБА_2 за договором купівлі -
продажу від 14 серпня 2003 року та який
складається з трьох кімнат житловою
площею 44,2 кв.м, кухні 5,2 кв.м та коридору
5,7 кв.м, загальна площа будинку
становила 60,7 кв.м з належними
господарськими і побутовими будівлями
та спорудами: літня кухня літ. Б,
вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ.
Д, криниця літ. К, із збереженням його
індивідуально визначених ознак (трьох
кімнат житловою площею 44,2 кв.м, кухні 5,2
кв.м та коридору 5,7 кв.м, загальна площа
будинку становила 60,7 кв.м з належними
господарськими і побутовими будівлями
та спорудами: літня кухня літ. Б,
вбиральня літ. В, гараж літ.Г, сарай літ.
Д, криниця літ. К) на даний час в натурі
не існує, оскільки внаслідок
проведеного переобладнання та
реконструкції будинку житловий
будинок по АДРЕСА_1 складається з п'яти
кімнат, загальною площею 221, 90
кв.м, житловою площею 114,7 кв.м, колодязя
літ. К, вигрібної ями І, огорожі № 1,2 .
Інших позовних вимог в частині захисту
її майнових прав пред'явлено не було.

При цьому, суд вважає безпідставними
посилання представника позивача на те,
що у разі якщо відокремлення поліпшень
неможливе, добросовісний набувач
(володілець) має право вимагати від
власника відшкодування здійснених
витрат у сумі, на яку збільшилася
вартість майна (частина четверта
статті 390 ЦК), оскільки судом
встановлено, а також підтверджено
відповідним висновку
судово-будівельної експертизи, що на
час розгляду справи нерухомого майна,
на яке у позивача виникли спадкові
права, в натурі не існує.

Також суд не приймає до уваги посилання
представників відповідачки щодо
застосування наслідків спливу
позовної давності відповідно до
приписів ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, то суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено,
що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Так, судом встановлено, що позивачу
було відомо про те, що її батько має
право на спадщину, яка відкрилась після
смерті ОСОБА_5, а також про відчуження
спірного будинковолодіння на користь
відповідача ОСОБА_2, що підтверджується
обставинами викладеними в рішенні
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 10.08.2006 року та ухвалі
Апеляційного суду Чернівецької
області від 21.12.2006 року, а також
обставинами на які ОСОБА_1
посилалась заявляючи заяву про зміну
та доповнення до додаткової позовної
заяви у цивільній справі за наслідками
якої було прийнято вище вказані
рішення суду першої та апеляційної
інстанції (а/с 125-131, 172).

Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Проте, як вбачається з роз'яснень, які
містяться в п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо
про застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою
до ухвалення ним рішення, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд дослідивши матеріали
справи, ураховуючи характер спірних
правовідносин сторін, приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_17 в
частині визнання права власності в
порядку спадкування на житловий
будинок з належними до нього будівлями
та спорудами, в тому числі:
п'ятикімнатний житловий будинок літ. А
загальною площею 221,90 кв.м., житловою
площею 114,70 кв.м., колодязь літ. К,
вигрібна яма, огорожа № 1,2, який
розташований за адресою м. Чернівці,
АДРЕСА_1 та витребування вказаного
будинковолодіння від добросовісного
набувача - ОСОБА_2 задоволенню не
підлягають, оскільки в судовому
засіданні не здобуто належних та
допустимих доказів, які б вказували на
наявність підстав вважати, що до складу
прав та обов'язків, які ОСОБА_6 міг
успадкувати після смерті ОСОБА_5
належить спірний житловий будинок на
який позивач просить визнати право
власності й відповідно встановлено
факт незбереження на час розгляду
справи індивідуальних ознаки
житлового будинку, в якому проживали
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та який був
спадковим майном ОСОБА_5 При цьому,
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх вимог, до того ж як убачається з
матеріалів справи, будинковолодіння,
перебуваючи у володінні відповідача
ОСОБА_16 видозмінилось та було
переробленим.

Також суд приходить до переконливого
висновку про те, що п.2.3 рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від 13.03.2012 р. № 170/5 та
виданим на його підставі свідоцтвом
про право власності, а також прийнятим
рішенням державного реєстратора права
позивача не порушуються, приймаючи
вказане рішення орган місцевого
самоврядування діяв в межах своїх
повноважень, у зв'язку з чим в
задоволенні позову в цій частині вимог
також слід відмовити в повному обсязі.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.ст. 19,41,58 Конституції
України, ст.ст. 100, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.
5,21,15,182,184,256,257,261,267,334,388,1218,1220,1276 ЦК
України, ст.59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні», п.
1.2, п. 8.1 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України N 7/5 від
07.02.2002 року, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57,58,
60,61, 64, 79, 88,212-214, 218, 294, 349 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Виконавчого комітету Чернівецької
міської ради, Чернівецького
комунального обласного бюро технічної
інвентаризації, треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про визнання права власності на
спадкове нерухоме майно, витребування
майна від добросовісного набувача,
скасування рішення ради та свідоцтва
про право власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Чернівецької області через
Першотравневий районний суд м.
Чернівці протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Н. В. Піхало