Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна
О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Леванчука А.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості

за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4
в особі представника на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 13
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року акціонерний
комерційний інноваційний банк
«УкрСибббанк», правонаступником якого
є публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»),
звернувся до суду з указаним позовом,
вимоги якого у процесі розгляду справи
уточнив, та остаточно просив стягнути
солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 16 312,72 швейцарських франків,
що еквівалентно 137 310 грн 43 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23
жовтня 2006 року з ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 0, за
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 59 000 швейцарських франків, що
еквівалентно 236 940 грн 40 коп. зі сплатою
8,99 % річних строком до 22 жовтня 2021 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 23
жовтня 2006 року з ОСОБА_4 було укладено
договір поруки №
1/0-П. Внаслідок порушення
позичальником порядку та строку
погашення кредиту утворилася вказана
заборгованість, яку позивач просив
стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 13
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ПАТ «УкрСиббанк»
заборгованість за кредитним договором
№ 0 від 23 жовтня 2006 року у розмірі
137 310 грн 43 коп. Стягнуто солідарно
з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові
витрати у розмірі 1 700 грн по сплаті
державного мита та 120 грн витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
особі представника, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права, просять
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судами, 23 жовтня
2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк»
було укладено кредитний договір №
0 про надання коштів у розмірі 59 000
швейцарських франків, що еквівалентно
236 940 грн 40 коп., зі сплатою 8,99 % річних
строком до 22 жовтня 2021 року (Т. 1, а. с. 8-11).
У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 23 жовтня 2006
року з батьком позичальника ОСОБА_4
було укладено договір поруки №
1/0-П.

Від імені позичальника діяв його брат
ОСОБА_5 на підставі довіреності
№ 43 від 30 січня 2006 року (Т. 1, а. с. 52).

За змістом виданої довіреності, ОСОБА_5
був уповноваженим зокрема укладати від
імені ОСОБА_3 всі дозволені законом
угоди цивільно-правового характеру, у
тому числі договори купівлі-продажу,
міни, застави, іпотеки, майнової поруки,
позики, а також угоди про внесення змін
до раніше укладених договорів та угод;
бути представником ОСОБА_3 в усіх
банках та банківських установах із
правом підпису банківських документів
та з правом відкриття рахунків на його
ім'я у будь-якому комерційному банку чи
іншій кредитній установі і
розпорядження грошовими коштами, що
знаходяться на цих рахунках (зняття
коштів з банківського рахунку,
перерахування коштів, тощо).

За змістом ст. 239 ЦК України правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

Виняток становлять випадки
перевищення повноважень представником
у разі, коли відсутнє наступне
схвалення такого правочину
довірителем (ст. 241 ЦК України).

ОСОБА_3 не оспорював видану ним
довіреність з цих підстав, як сам і факт
її видачі, чи з підстав встановленої
судом цивільної недієздатності
повіреного ОСОБА_5

Доказів неналежного виконання банком
вимог п. 3 Положення про здійснення
банками фінансового моніторингу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
травня 2003 року № 189, щодо ідентифікації
особи представника ОСОБА_3 не надано,
додані банком матеріали кредитної
справи містять копію паспорта та
ідентифікаційний номер ОСОБА_5, тому
доводи касаційної скарги у цій частині
є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті кредитний договір №
0 від 23 жовтня 2006 року був
оскаржений поручителем ОСОБА_4 з тих
підстав, що кредит надано в іноземній
валюті із порушенням Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» № 15-93 від 19
лютого 1993 року; кредитні кошти за
договором не видавалися; використання
іноземної валюти як засобу платежу в
Україні є протиправним; банком не
перевірено цільове використання
кредитних коштів.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 12
серпня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено та встановлено, що при
видачі кредиту за договором № 0
від 23 жовтня 2006 року в іноземній валюті
банк діяв на підставі достатньої та
необхідної для вчинення таких дій
генеральної ліцензії, встановлено факт
видачі та отримання кредитних коштів
за меморіальними ордерами (Т. 1, а. с.
167-169).

З інших підстав, зокрема щодо
неналежності підпису, вчиненого на
кредитному договорі, ОСОБА_5, кредитний
договір не оскаржувався та не
визнавався судом недійсним.

У позові про визнання недійсним
договору поруки ОСОБА_4 посилався лише
на відсутність у банку індивідуальної
ліцензії на ведення операцій з
іноземною валютою та зазначав, що
кредитний договір підписано
уповноваженими представниками сторін.
Обставинами про те, що він не
забезпечував виконання кредитного
зобов'язання ОСОБА_3 та не підписував
договір поруки, ОСОБА_4 свій
позов не обґрунтовував (Т. 1, а. с. 60).
Указаний позов було залишено без
розгляду за заявою позивача (Т. 1, а. с. 93).

За вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Виходячи з принципу процесуальної
рівності сторін та враховуючи
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається,
суд повинен всебічно і повно з'ясувати
усі обставини, що складають предмет
доказування, дослідити кожен доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК
України), окремо та всі докази у їх
сукупності у порядку, передбаченому ст.
ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що
відображається у судовому рішенні.
Відхилення того чи іншого доказу,
перевагу одного доказу над іншим має
бути мотивованим.

За вимогами ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

У судовому рішенні апеляційний суд
зобов'язаний дати відповіді на всі
доводи апеляційної скарги, оскільки
інакше буде порушено вимоги ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
за певних обставин на дослідження
нових доказів та переоцінку доказів.

Разом з тим, у порушення зазначених
положень закону, апеляційний суд,
дійшовши висновку про те, що у рахунок
виконання зобов'язань за кредитним
договором було сплачено 41 611, 60
швейцарських франків, та відхиляючи
апеляційну скаргу, не навів мотивів на
спростування доводів про те, що згідно
квитанцій № № 9, 10, 74 від 4 жовтня 2011
року ОСОБА_6 (мати ОСОБА_3) внесла на
рахунок банку грошові кошти загальною
сумою 61 811 швейцарських франків (Т. 2, а.
с. 26, 27), обставини зарахування різниці
указаних сум не дослідив.

Крім того, відмовляючи ухвалою від 27
лютого 2014 року у задоволенні
клопотання представника ОСОБА_4 про
призначення судової почеркознавчої та
економічної експертиз із тих підстав,
що таке клопотання не було заявлено у
суді першої інстанції, апеляційний суд
у порушення вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України
не з'ясував питання щодо причин
неподання указаної заяви у суді першої
інстанції та їх поважності.

Враховуючи допущені апеляційним судом
порушення, постановлена ним ухвала
підлягає скасуванню з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України, із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
особі представника задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

А.О. Леванчук

В.О. Савченко