Справа № 2-3030/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2014 року Соломянський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді Кізюн Л.І.

при секретарях: Голдицькій К.С.,
Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного
економіко-технологічного університету
транспорту про визнання трудового
договору безстроковим, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу і
моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

03 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до Державного
економіко-технологічного університету
транспорту про визнання трудового
договору безстроковим, звільнення з
посади недійсним, поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу і моральної
шкоди, в якому просила:

визнати трудовий договір, укладений
між нею та відповідачем 31 серпня 2009
року укладеним на невизначений строк;

визнати відповідача наказ №146-К від 15
жовтня 2009 року незаконним;

визнати розірвання трудового договору
(припинення трудових відносин) між
сторонами недійсним, здійсненим в
момент, коли позивач не усвідомлювала
значення своїх дій і не могла керувати
ними;

поновити позивача на посаді старшого
викладача кафедри екології та безпеки
життєдіяльності в Державному
економіко-технологічному університеті
транспорту;

стягнути з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 06 жовтня 2009 року
по день винесення рішення суду;

стягнути з відповідача на користь
позивача моральну шкоду.

Пізніше позивач уточнила позовні
вимоги в частині розміру моральної
шкоди, просила стягнути з відповідача
на її користь моральну шкоду у розмірі
20 000 грн.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначала, що згідно заяви від 30 серпня
2007 року її було прийнято на роботу до
відповідача на посаду старшого
викладача кафедри екології та безпеки
життєдіяльності на умовах контракту на
період з 01 вересня 2007 року по 31 серпня
2008 року.

Згідно заяви від 01 вересня 2008 року
позивач відповідно до рішення
конкурсної комісії і наказу від 04 липня
2008 року №117-к була зарахована на посаду
старшого викладача кафедри екології та
безпеки життєдіяльності на умовах
контракту на період з 01 вересня 2008 року
по 31 серпня 2009 року.

Згідно заяви від 01 вересня 2009 року
позивач відповідно до рішення
конкурсної комісії і наказу від 18
травня 2009 року №55-к була зарахована на
посаду старшого викладача кафедри
екології та безпеки життєдіяльності на
умовах контракту на період з 01 вересня
2009 року по 31 серпня 2010 року.

Позивач зазначала, що згідно заяви від
05 жовтня 2009 року, написаної у момент не
усвідомлення значення своїх дій, її
було звільнено з роботи, про що було
видано наказ №146-к від 05 жовтня 2009 року.

Посилаючись на те, що звільнення з
роботи було недійсним та здійсненим з
порушенням вимог діючого
законодавства, оскільки укладений з
відповідачем трудовий договір має
вважатися таким, що укладений на
невизначений строк, а відповідач, не
надавши їй двотижневого терміну,
звільнив її з роботи в день написання
заяви, чим фактично позбавив
можливості залишитися з ним у трудових
відносинах, позивач звернулася з
позовом до суду.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 05 червня 2014 року
провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання розірвання
трудового договору (припинення
трудових відносин) між сторонами
недійсним, здійсненим в момент, коли
позивач не усвідомлювала значення
своїх дій і не могла керувати ними
закрито.

У судовому засіданні позивач та її
представник підтримали позов та
просили про його задоволення,
посилаючись на те, що позивача було
звільнено з роботи без законних на те
підстав та з порушенням встановленого
законом порядку.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав, посилаючись на їх
необґрунтованість та безпідставність,
просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення позивача,
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час
ухвалення рішення суд вирішує, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 18 постанови від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (із
послідуючими змінами) при розгляді
справ про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясовувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника
згідно з наказом (розпорядженням), і
перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення
правильним виходячи з обставин, з якими
власник або уповноважений ним орган не
пов'язували звільнення.

У судовому засіданні встановлено, що
відповідно до наказу Ректора
Київського університету економіки і
технологій транспорту №197-к від 01
вересня 2007 року «Про прийняття та
встановлення навчального навантаження
професорсько-викладацькому складу, на
2007-2008 навчальний рік по кафедрі ЕБЖ,
переведення працівників на іншу
посаду», ОСОБА_1 було прийнято на посаду
старшого викладача на умовах контракту
(а.с.а.с. 114-115) з 01 вересня 2007 року по 31
серпня 2008 року (а.с.а.с.112-113).

Оскільки згідно з ч.2 ст. 23 КЗпП трудовий
договір на визначений строк
укладається лише у разі, коли трудові
відносини на невизначений строк не
може бути встановлено з урахуванням
характеру роботи або умов її виконання,
або інтересів працівника (наприклад,
його бажання), або в інших випадках,
передбачених законодавчими актами,
укладення трудового договору на
визначений строк при відсутності
зазначених умов є підставою для
визнання його недійсним у частині
визначення строку.

Згідно з даними наказу Ректора
Київського університету економіки і
технологій транспорту №197-к від 01
вересня 2007 року «Про прийняття та
встановлення навчального навантаження
професорсько-викладацькому складу, на
2007-2008 навчальний рік по кафедрі ЕБЖ,
переведення працівників на іншу
посаду», ОСОБА_1 було прийнято на посаду
старшого викладача на умовах контракту
(а.с.а.с. 114-115) з 01 вересня 2007 року по 31
серпня 2008 року (а.с.а.с.112-113).

Як вбачається з даних трудової книжки
позивача, наказом №349 від 26 квітня 2007
року Київський університет економіки і
технологій транспорту було
переіменовано в Державний
економіко-технологічний університет
транспорту (а.с.34).

Згідно наказу від 04 липня 2008 року №117-к
ОСОБА_1 була зарахована на посаду
старшого викладача кафедри екології та
безпеки життєдіяльності на умовах
контракту на період з 01 вересня 2008 року
по 31 серпня 2009 року (а.с.а.с. 34, 110-112).

Згідно з даними трудової книжки ОСОБА_1
наказом від 18 травня 2009 року №55-к
контракт на посаді старшого викладача
кафедри екології та безпеки
життєдіяльності було продовжено з 01
вересня 2009 року по 31 серпня 2010 року
(а.с.а.с.34, 164-169).

Причому, і позивач у позовній заяві, і
представник відповідача у своїх
запереченнях (а.с.а.с. 52-58) зазначали, що
прийняття на роботу та укладення
контракту кожний раз відбувалося на
конкурсній основі на погоджений
сторонами строк, за заявою позивача.

Накази про прийняття її на посаду на
визначений у контракті строк позивач
не оспорює.

Наказом в.о. ректора № 146-к від 05 жовтня
2009 року «Про звільнення та продовження
трудових договорів з працівниками
університету» ОСОБА_1 звільнено з
посади старшого викладача кафедри ЕБЖ
за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП
України з 05 жовтня 2009 року (а.с. 109).

Підставою наказу про звільнення стала
заява ОСОБА_1

Відповідно до ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є, зокрема, розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника (статті 38, 39).

Зазначена підстава розірвання
трудового договору (ст.ст. 38, 39)
передбачена також умовами укладених з
ОСОБА_1 контрактів.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом 1 групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Як вбачається з даних заяви ОСОБА_1 від
05 жовтня 2009 року, вона просила
розрахувати її з займаної посади за
власним бажанням (а.с. 101).

Суд критично оцінює пояснення позивача
про те, що їй не було надано
відповідачем двотижневого строку,
оскільки з пояснень свідка ОСОБА_2 у
судовому засіданні видно, що ОСОБА_1
просила звільнити її з роботи негайно у
зв'язку з необхідністю поїхати з м.
Києва.

Зазначені обставини підтвердила у
судовому засіданні у своїх поясненнях
позивач, яка пояснила, що отримавши
після звільнення розрахунок, вона
відразу поїхала з м. Києва на тривалий
строк.

Судом встановлено, що позивач відразу
залишила роботу і вимагала розірвання
трудового договору.

Позивач у своїх поясненнях та доводах
позовної заяви не вказувала, що вона
намагалася відкликати заяву про
звільнення або залишалася на роботі
після закінчення строку попередження
про звільнення.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 листопада 2010 року, яке
набрало законної сили, відмовлено у
позові ОСОБА_1 до Державного
економіко-технологічного університету
транспорту про визнання правочину та
наказу недійсними (а.с.а.с 20-21).

Позивач ознайомилася з наказом про
звільнення та отримала трудову книжку,
що підтверджується даними журналу
обліку трудових книжок (а.с.а.с.170-171).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Згідно з п.32 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 р. №9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу він визначається за
загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
заробітку за останні два календарні
місяці роботи. Для працівників, які
пропрацювали на даному підприємстві
менш двох місяців, обчислення
проводиться з розрахунку середнього
заробітку за фактично пропрацьований
час.

Оскільки судом встановлено, що позивач
була звільнена з посади, на якій
працювала на умовах контракту,
укладеного з нею відповідачем на
підставі її заяви на певний строк на
конкурсній основі, на підставі поданої
нею заяви про звільнення за власним
бажанням, яку вона не відкликала, а
відразу залишила роботу, ознайомилася
з наказом про звільнення та отримала
трудову книжку, суд вважає звільнення
ОСОБА_1 з роботи за ст. 38 КЗпП
правильним, а тому підстав для договору
безстроковим, наказу про звільнення
незаконним та поновлення позивача на
роботі не вбачається.

У зв'язку з цим відсутні також підстави
для стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд не вбачає правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки позивачкою не доведено факту
її заподіяння з боку відповідача,
належних та допустимих доказів на
підтвердження цього суду не надано.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли
він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права, а
у справах про звільнення - в місячний
строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
встановлені ст. 233 КЗпП строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити пропущений строк.
Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору.

Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи, права і
обов'язки сторін.

В матеріалах справи наявні дані про
вручення позивачу копії наказу про
звільнення та видачу їй трудової
книжки.

З пояснень позивача у судовому
засіданні видно, що трудова книжка їй
була видана у грудні 2009 року.

З даних трудової книжки вбачається, що
15 лютого 2010 року ОСОБА_1 було прийнято
на роботу в СКБ (тех.бюро)
інженером-конструктором 1 кат. та
звільнено її з роботи 16 серпня 2011 року
(а.с.а.с. 34-35).

У судовому засіданні позивач пояснила,
що при прийнятті на роботу нею було
подано трудову книжку, яку вона
отримала при звільненні у відповідача.

Крім того, судом встановлено, що з 15
квітня 2013 року ОСОБА_1 працює в
Інституті інноваційних технологій і
змісту освіти на посаді завідуючої
сектора технічної та технологічної
освіти.

Зазначена обставина підтверджується
даними характеристики (а.с.99) та
поясненнями позивача у судовому
засіданні.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1
у травні 2010 року зверталася до суду з
позовом про поновлення на роботу, однак
матеріали позовної заяви були їй
повернуті за її заявою про повернення
позову (а.с.а.с. 15-17).

З наведених вище підстав суд критично
оцінює пояснення позивача про те, що
вона пропустила строк звернення до
суду з поважних причин, оскільки
хворіла та тривалий час перебувала на
лікуванні, а тому суд вважає, що він не
підлягає поновленню.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 23, 38, 233, 235, 237-1 КЗпП
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 р. №9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», статтями 209, 212- 215 ЦПК України,

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Державного
економіко-технологічного університету
транспорту про визнання трудового
договору безстроковим, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу і
моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Л.І. Кізюн