УХВАЛА

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання батьківства, внесення змін до
свідоцтва про народження дитини,
встановлення місця проживання дитини
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Харківської
області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 народила
дочку ОСОБА_6, батьком якої у свідоцтві
про народження дитини вказала
відповідача, з яким перебувала у
зареєстрованому шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 померла від
тілесних ушкоджень. По даному факту
відповідачу висунуто державне
обвинувачення і кримінальна справа за
скоєння ним злочинів перебуває на
розгляді у Кремінському районному суді
Луганської області. У березні 2012 року
мати ОСОБА_7 повідомила йому про те, що
зі слів померлої дочки, ОСОБА_6 є його
дочкою, а не дочкою відповідача.

З урахуванням уточнених вимог, позивач
просив визнати його батьком дитини,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1; внести відповідні
зміни у свідоцтво про народження
дитини, зазначивши його батьком дитини;
у графі прізвище ім'я та по батькові
дитини зазначити - ОСОБА_8; встановити
місце проживання дитини разом з ним;
відібрати дитину у ОСОБА_4 та допустити
рішення суду до негайного виконання.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від 24
вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано ОСОБА_3
батьком дитини, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Встановлено місце проживання дитини,
ОСОБА_6, разом з батьком, ОСОБА_3
Зобов'язано відділ РАЦС Кремінського
районного управління юстиції у
Луганській області внести зміни до
актового запису від 23 вересня 2010 року №
173 про народження дитини, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, вказавши в графі «Батько»
ОСОБА_3, в графі «Прізвище, ім'я та
по-батькові дитини» ОСОБА_8. Позовні
вимоги щодо відібрання дитини у
відповідача та допуску судового
рішення до негайного виконання
залишено без задоволення через їх
необґрунтованість. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 14 жовтня
2014 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_5 зустрічалась з ОСОБА_3 у
період з другої половини жовтня 2009 року
до січня 2010 року, а відповідно медичної
документації дитина у ОСОБА_5
народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року у
строк 40 тижнів, таким чином початок
вагітності припадає на першу половину
грудня 2009 року.

При цьому суд розцінив неявку
відповідача до медичної установи для
проведення генетичної експертизи як
злісне небажання встановити істину у
справі і визнав доведеним факт
батьківства, зазначивши, що відповідач
на час вагітності ОСОБА_5 знаходився за
межами Луганської області.

Апеляційний суд скасовуючи рішення
районного суду та відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
медична документація ОСОБА_5 свідчить
лише про її вагітність та про строк
вагітності, і не свідчить про
походження дитини від позивача, а
заперечення відповідача про те, що він
у зазначений період не спілкувався із
дружиною та не підтримував шлюбних
відносин нічим не спростовані.

При цьому не погодився з висновками
районного суду щодо злісного небажання
відповідача встановити істину у
справі, а послався на те, що він не мав
можливості прибути до експертної
установи, яка знаходиться у м. Києві у
зв'язку зі скрутним матеріальним
становищем. Також зазначив, що суд
першої інстанції, призначаючи
проведення експертного дослідження, не
сприяв всебічному повному з'ясуванню
обставин справи, та не вирішив питання
щодо відібрання експериментальних
зразків за місцем проживання дитини.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено та підтверджується
матеріалами справи, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 народила дочку
ОСОБА_6, батьком якої у свідоцтві про
народження дитини вказано ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 померла від
тілесних ушкоджень.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року
№ 3 "Про застосування судами окремих
норм Сімейного кодексу України при
розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів"
судам роз'яснено, що особа, котра вважає
себе батьком дитини, народженої жінкою,
яка в момент зачаття або народження
дитини перебувала в шлюбі з іншим
чоловіком, має право пред'явити до
останнього, якщо того записано батьком,
позов про визнання свого батьківства.

Згідно зі ст. 129 СК України зазначена
особа може звернутися з такими
вимогами у межах строку позовної
давності (один рік), перебіг якого
починається з дня, коли ця особа
дізналася або могла дізнатися про своє
батьківство. У тих випадках, коли
батьком дитини записано конкретну
особу, вимоги про визнання батьківства
мають розглядатись одночасно з
вимогами про виключення відомостей про
цю особу як батька з актового запису
про народження дитини.

Відповідно до пп. 8 та 9 зазначеної вище
постанови Пленуму Верховного Суду
України питання щодо походження дитини
суд вирішує на підставі будь-яких
доказів про це. Висновки експертизи, у
тому числі судово-генетичної,
необхідно оцінювати з урахуванням
положень ст. 212 ЦПК України, згідно з
якою жоден доказ не має для суду
насамперед установленого значення, він
оцінює докази в їх сукупності, а
результати оцінки відображає в рішенні
з наведенням мотивів їх прийняття чи
відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі
зазначеної категорії від участі в
експертизі або від подання необхідних
матеріалів, документів тощо
унеможливлює її проведення, суд
відповідно до ст. 146 ЦПК України може
визнати факт, для з'ясування якого її
було призначено, або відмовити в його
визнанні (залежно від того, хто із
сторін ухиляється, а також яке значення
має для них ця експертиза). Якщо
відповідач у такій справі ухиляється
від участі у проведенні
судово-біологічної (судово-генетичної)
експертизи, суд вправі постановити
ухвалу про його примусовий привід.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, апеляційний суд
виходив із того, що відповідач не мав
можливості прибути до експертної
установи, яка знаходиться у м. Києві у
зв'язку зі скрутним матеріальним
становищем та визнав неповним
з'ясування районним судом обставин
справи щодо відібрання
експериментальних зразків за місцем
проживання дитини для проведення
судово-генетичної експертизи,
призначеної судом.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Отже, на відповідачеві також
лежить процесуальний обов'язок
доказування своїх доводів і
заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України
визначено, що доказування
(а, отже, і рішення суду) не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
заявив клопотання про призначення
судово-генетичної експертизи по справі
для з'ясування, хто є батьком дитини -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Ухвалою Кремінського районного суду
Луганської області від 6
березня 2013 року задоволено указане
клопотання позивача і призначено у
справі судово-генетичну експертизу,
проведення якої доручено Київському
міському бюро судово-медичних
експертиз.

Указану ухвалу було оскаржено ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суд Луганської
області від 24 квітня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу
Кремінського районного суду
Луганської області від 6 березня 2013
року.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, яка також покладає і на суд
певні обов'язки зі створення для сторін
змагального процесу, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України
однією з основних засад судочинства є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості, а відповідно до ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод таке
конституційне право повинно бути
забезпечене судовими процедурами, які
повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції.

У порушення зазначених вимог
процесуального закону, а також вимог
ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України
апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув; недоліків, допущених судом
першої інстанції не усунув, доводів
сторін як на підтвердження, так і на
заперечення позову належним чином не
перевірив; фактичних обставин не
встановив, та дійшов передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову, який ґрунтується на
припущеннях, що заборонено (ч. 4 ст. 60 ЦПК
України).

При цьому апеляційний суд не врахував,
що, призначаючи судово-генетичну
експертизу, суд визнав її необхідність,
проте вона не була проведена у зв'язку з
тим, що відповідач не погоджувався на
її проведення, оскаржував призначення
такої експертизи і не з'явився до
експертної установи, що свідчить про
наявність обставин, передбачених ч. 2
ст. 146 ЦПК України, які вказують на
ухилення відповідача від проведення
судово-генетичної експертизи.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 14 жовтня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко