УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Горелкіної Н.А.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа -
Рафалівська селищна рада, про визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю та виділення Ѕ частки
нерухомого майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Володимирецького районного суду
Рівненської області від 9 вересня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 16 жовтня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, посилаючись на те, що 28
травня 1991 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладений шлюб, який був розірваний
Кузнецовським міським судом
Рівненської області 8 жовтня 1997 року,
про що зроблено актовий запис № 142.

Під час спільного проживання у шлюбі з
1988 року по 1995 рік подружжям за власні
кошти було збудовано житловий будинок,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1
Володимирецького району Рівненської
області. Частки у власності на спірний
будинок не визначалися, та спірний
будинок належить на праві спільної
сумісної власності колишньому
подружжю. Позивачу стало відомо, що
ОСОБА_5 оформила на себе право
власності на житловий будинок та
отримала свідоцтво про право
власності, видане на підставі рішення
Виконавчого комітету Рафалівської
селищної ради від 26 грудня 2012 року № 32.

Рішенням Володимирецького районного
суду Рівненської області від 9 вересня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 16 жовтня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просив
скасувати судові рішення, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягають відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
дослідивши матеріали справи, суд
касаційної інстанції дійшов висновку
про відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
Володимирецького районного суду
Рівненської області від 9 вересня 2014
року та ухвали апеляційного суду
Рівненської області від 16 жовтня 2014
року, оскільки вони законні та
обґрунтовані, так як у п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» судам роз'яснено, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Тобто, суду необхідно в обов'язковому
порядку дослідити питання стосовно
обсягу та кількості грошових коштів та
трудового вкладу кожного із подружжя у
будівництво житлового будинку та
господарських будівель.

Позивачем не було надано належних та
допустимих доказів, які б підтвердили
факт надання коштів на будівництво
спірного будинку та допомоги своєю
працею у будівництві.

Державна реєстрація права власності на
спірне будинковолодіння відбулася
відповідно до вказаного вище свідоцтва
про право власності на нерухоме майно 27
липня 2012 року через тривалий час після
припинення між ними шлюбних відносин
та розірвання шлюбу.

Стосовно доводів позивача про його
участь у будівництві спірного будинку
то суди попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, що участь
інших осіб у будівництві житлового
будинку може створювати для них право
власності на будинок лише у випадку,
коли така участь мала місце за
підтвердженою відповідними доказами
угодою із забудовником про створення
спільної власності на будинок. Однак
такі докази у матеріалах справи
відсутні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»
участь у будівництві житлового будинку
не на підставі угоди про створення
спільної власності на нього дає право
іншим особам вимагати не визнання
права власності на будинок, а
відшкодування затрат на будівництво,
якщо допомогу забудовнику вони надали
не безоплатно.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
норм процесуального та матеріального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Володимирецького районного
суду Рівненської області від 9 вересня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 16 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Н.А. Горелкіна
І.М. Завгородня