Головуючий у першій інстанції Пендюра
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Сегеди С.М.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 10 жовтня 2014 року,

встановила:

15 липня 2014 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, в якому просила виселити
відповідачів з будинку, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послалась на те, що будинок АДРЕСА_1,
належить їй на праві приватної
власності. Відповідачі проживають у
вказаному будинку, хоча у ньому не
зареєстровані, оплачують комунальні
послуги, але ніяких коштів на
поліпшення житлових умов не надають.
Посилаючись на те, що відповідач
неодноразово ображав та принижував її,
внаслідок чого подальше їхнє спільне
життя є неможливе, а тому вона просила
їх висилити із вказаного будинку.

В судовому засіданні:

- позивач на позові наполягала;

- представник відповідача позов не
визнала, пояснивши, що відповідач
ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю проживає в
будинку позивачки, який вона оформила
на своє ім'я після смерті чоловіка,
сплачує комунальні платежі,
протиправних дій відносно своєї матері
не вчиняє, а проводити поточні ремонти
будинку не дозволяє сама позивачка;

- відповідач ОСОБА_5, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, в судове засідання
не з'явилась, але направила до суду
заяву, в якій позовні вимоги не визнала
і просила суд розглядати справу за її
відсутності.

Рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 10 жовтня 2014
року ОСОБА_3 в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення її позовних
вимог в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших, які
беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаного позову, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
наступного.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 11 квітня 2008
року позивач є власницею житлового
будинку з надвірними спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.
07).

У вказаному будинку не зареєстровані,
але проживають відповідачі: син
позивача ОСОБА_4, його співмешканка
ОСОБА_5 та їх малолітня дитина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно до ст. 150 ЖК України, громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатись
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди, а ст. 156 вказаного
Кодексу передбачено, що члени сім'ї
власника житлового будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Суд першої інстанції дійшов до
висновку, що оскільки відповідачі є
членами сім'ї позивача, вселились в
будинок з її згоди, підстав для їх
виселення передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК
України позивачем не доведено - в
задоволенні позову необхідно
відмовити.

При цьому, судова колегія зазначає
наступне.

Матеріалами даної справи не
підтверджено факт самоправного
вселення відповідачів за зазначеною
вище адресою.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст.ст. 157 ЖК України
та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Як вбачається з роз'яснень викладених в
п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
житлового кодексу України» №2 від 12
квітня 1985 року (з наступними змінами),
при вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці, виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ
,адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Позивач не навела жодного
переконливого доказу на обґрунтування
обставин, які б стали підставою для
виселення відповідачів за наявності
підстав, передбачених ст. 116 ЖК України.

Одноразовий факт мовного конфлікту між
сторонами (а.с. 25), не може бути
підставою для виселення відповідачів.

Посилання позивача на те, що вона є
власником вищевказаного будинку, а
отже, має охоронюване законом право
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним їй майном,
саме по собі не може бути підставою для
виселення відповідачів, оскільки їх
право користування жилим приміщенням
врегульоване житловим законодавством,
за яким ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у користуванні ним інакше як
із підстав і в порядку, передбачених
законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
статей 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не
довела ті обставини, на які вона
посилалась як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу за ст. 10 ЦПК
України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 10 жовтня 2014 року
по цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

С.М. Сегеда