У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання -
Ковальчук Л.В.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дубенського міськрайонного
суду від 20 жовтня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів,

В С Т А Н
О В И Л А:

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 20 жовтня 2014 року позов
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_1 2196 грн. неустойки за
прострочення сплати аліментів та 46 грн.
07 коп. витрат по сплаті судового збору
та правової допомоги (пропорційно до
задоволених позовних вимог).

У поданій на вказане рішення суду
апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася
на його незаконність та
необгрунтованість через порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вказувала, що просила суд стягнути з
відповідача неустойку за прострочення
сплати аліментів за період з 03 серпня
2011 року по 27 серпня 2014 року, однак суд
стягнув за період з 03 серпня 2011 року по
08 серпня 2012 року - день фактичного місця
встановлення працевлаштованості
відповідача, хоча така підстава для
припинення нарахування неустойки
законодавством не передбачена.

Стверджувала, що відмовляючи у
задоволенні позову в частині стягнення
неустойки з 08 червня 2012 року по 27 серпня
2014 року, суд керувався тим, що
заборгованість за цей період виникла з
незалежних від відповідача причин, а
саме: через направлення матеріалів з
одного ВДВС до іншого і подальше
звернення стягнення на заробітну
плату, однак постанова про звернення
стягнення на заробітну плату та інші
доходи боржника була винесена 07 квітня
2014 року і цього ж дня направлена за
місцем роботи, що свідчить про те, що
звернення стягнення на заробітну плату
здійснювалося з 07 квітня 2014 року, а не з
08 червня 2012 року.

Доводила, що суд у своєму розрахунку
обмежився періодом з серпня 2011 року по
липень 2012 року та нарахував пеню не за
кожен день прострочення аліментів у
відповідності до 196 СК України, а
помісячно, чим безпідставно зменшив
суму неустойки.

Просила рішення Дубенського
міськрайонного суду від 20 жовтня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову, а саме:
стягнути з ОСОБА_3 на її користь
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів у сумі 91980, 67 грн. станом на 27
серпня 2014 року, судовий збір та витрати
на правову допомогу.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги підтримали та просили її
задовольнити.

ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з відсутності
вини платника аліментів у несплаті
аліментів за період з 8 серпня 2012 року
по 27 серпня 2014 року.

Такий висновок місцевого суду
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

________________________________________________________________________
_________________________

Справа №559/2639/14-ц
Головуючий в суді І інст. -
Лопухович А.О.

Провадження № 22-ц /787/2386/2014р.
Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 09 вересня
2011 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на
користь ОСОБА_1 на утримання їх
неповнолітньої доньки ОСОБА_6 в сумі 600
гривень щомісячно (а.с.4).

Виконавчий лист був звернений до
виконання в березні 2012 року, а 3 квітня
2012 року державним виконавцем було
відкрито виконавче провадження про
стягнення з ОСОБА_3 аліменти в сумі 600
гривень, починаючи з 03.08.2011 року до
повноліття дитини (а.с.43, 44).

Згідно довідки ДВС Рівненського РУЮ
від 11.09.2014 року з листопада 2012 року було
розпочато стягнення аліментів і
здійснюється на даний час, враховуючи
суму боргу (а.с.44, 45).

Заборгованість ОСОБА_6 по сплаті
аліментів станом на 01.09.2014 року
становила 7971,80 грн. (а.с.12).

ОСОБА_1 було подано розрахунок пені яка
становила 91980,67 грн. (а.с.18, 19-30).

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Згідно роз'яснень, даних в п.22 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 3 від
15 травня 2006 року «Про застосування
судами окремих норм Сімейного кодексу
України про розгляді справ щодо
батьківства, материнства та стягнення
аліментів», передбачена ст. 196 СК
України відповідальність платника
аліментів за прострочення їх сплати у
вигляді неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками.

Отже, необхідною умовою стягнення пені
є наявність вини платника в несплаті
аліментів.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що задоволенню підлягають
позовні вимоги ОСОБА_1 лише за період з 3
серпня 2011 року по 8 серпня 2012 року,
оскільки ОСОБА_3 рішення суду про
стягнення аліментів не оскаржувалось,
воно набрало законної сили, однак
боржником не виконувалось. На виклики
до ВДВС ОСОБА_3 не з'являвся із
невстановлених причин. В подальшому
подав відомості про місце
працевлаштування.

Актом державного виконавця від 8 серпня
2012 року було встановлено, що ОСОБА_3,
працює у ФГ Влада ІК с. Вересневе вул.
Сагайдачного, 3 Рівненського району.
Того ж дня була винесена постанова про
закінчення виконавчого провадження,
матеріали направлені для виконання до
ВДВС Рівненського РУЮ. (а.с.60,62)

Суд першої інстанції встановив, що
заборгованість по аліментах за період
з 8 серпня 2012 року по 27 серпня 2014 року
утворилась не з вини ОСОБА_3, навів
відповідні мотиви та обґрунтовано не
нарахував неустойку ОСОБА_3, оскільки
вона утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
пересиланням матеріалів від одного
ВДВС до іншого та не стягненням
аліментів за місцем його роботи.

Місцевий суд обґрунтовано не погодився
із заявленим позивачкою розрахунком та
сумою неустойки в розмірі 91980,67 грн., як
такими, що не ґрунтуються на вимогах
закону та стягнув пеню в сумі 2196
гривень, навівши відповідні мотиви та
розрахунки.

За таких обставин, рішення місцевого
суду ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, наведених
у ньому, тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 324,
325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду від 20 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: