У Х В А Л А

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення суми боргу за договором
позики за касаційною скаргою ОСОБА_3,
поданою представником ОСОБА_5, на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 17 квітня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 17
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що у лютому 2013 року позичив ОСОБА_4
грошові кошти у розмірі 8 тис. доларів
США, про що він склав письмову розписку.
Сторони мали намір організувати
спільний бізнес і у випадку досягнення
домовленості зазначені кошти мали бути
зараховані в якості внеску до
статутного фонду товариства. У разі
відсутності домовленості щодо
організації спільного бізнесу
відповідач зобов'язався ці кошти
повернути як позику. Сторони не досягли
такої домовленості, проте відповідач
відмовився повертати позичені кошти.
Враховуючи викладене та з урахуванням
уточнень позовних вимог, позивач
просив стягнути з відповідача
заборгованість у розмірі 83 388 грн. 11 коп.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 17 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість у розмірі 9 500 грн. та
судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В
іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2014 року рішення районного
суду скасовано. У задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5 - просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач отримав грошові кошти від
позивача не в борг, а на організацію
сумісної діяльності, тому виплаті
підлягають лише борг, який визнано
відповідачем, пов'язаний з виконанням
ним певної роботи.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_4 отримав грошові кошти не на
власні потреби, а для виробництва та
закупівлі двох торгівельних точок, що
свідчить про наявність між сторонами
спільної діяльності. При цьому суд
апеляційної інстанції послався й на те,
що часткове визнання боргу не може бути
підставою для стягнення з відповідача 9
500 грн., оскільки предметом позову є
саме позика за розпискою.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 лютого 2013 року
ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові
кошти у розмірі 8 тис. доларів США, про
що склав відповідну письмову розписку.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що сторони не досягли домовленості
щодо спільної діяльності, а тому
позичені кошти мають бути йому
повернуті, оскільки це передбачено
розпискою.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України).

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
довести своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього з метою
правильного застосування ст. ст. 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доводиться факт укладення
договору поруки і його умови.

За своїми правовими ознаками договір
позики є реальною, односторонньою,
оплатною або безоплатною угодою, на
підтвердження якої може бути надана
розписка позичальника, яка є доказом не
лише укладення договору, але й
посвідчує факт передання грошової суми
позичальнику.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 02 липня 2014 року № 6-79цс14 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

З поданої позивачем розписки
вбачається, що ОСОБА_4 отримав від
ОСОБА_3 кошти у сумі 8 тис. доларів США
для виробництва та закупівлі двох
кофейних точок (а.с. 6). При цьому із
розписки не вбачається жодних
домовленостей чи умов щодо спільної
сумісної діяльності і є зобов'язання
повернути ці кошти позивачеві.

Наведеного апеляційний суд не врахував
та дійшов до передчасного висновку про
те, що отримані кошти відповідач не
позичив, а використав на організацію
сумісної з позивачем діяльності,
оскільки у порушення ст. ст. 57, 59, 60, 64, 212,
316 ЦПК України не навів жодного
належного та допустимого доказу на
підтвердження цього.

Так, акт приймання-передачі
транспортного засобу від 05 березня 2013
року позивачем не підписано (а.с. 57), а,
відтак, не може свідчити про отримання
ним цього транспортного засобу.

Акт прийому-передачі кавового
обладнання від 05 березня 2013 року також
не може бути доказом спільної
діяльності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки
складений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с. 56).

Отже, висновок апеляційного суду про
те, що між сторонами існує спільна
діяльність обґрунтований на
припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України.

Суд апеляційної інстанції у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не
встановив фактичних обставин справи,
від яких залежить правильне вирішення
справи, та норми права, які регулюють ці
правовідносини; не перевірив доводів
та наданих сторонами доказів; не
перевірив правильності й
справедливості рішення суду першої
інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська