Справа №489/4276/14-ц 01.09.2014 01.09.2014 01.09.2014
Провадження №22-ц/784/2399/14
Провадження №22-ц/784/2399/14
Головуючий у 1-й інстанції
Доповідач апеляційного
суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

01 вересня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника третьої особи
ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
рішення Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 16
липня 2014 року, ухваленого по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
Реєстраційної служби Миколаївського
міського управління юстиції
Миколаївської області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - публічне акціонерне
товариство «Енергобанк», про
розірвання договору купівлі - продажу
нерухомого майна, скасування та
поновлення державної реєстрації права
власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_5 про
розірвання договору
купівлі - продажу нежитлових приміщень,
розташованих по АДРЕСА_1, укладеного
між ними 25 лютого 2012 року та
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за №574;
стягнення з ОСОБА_5 на її користь коштів
в сумі 376 300 грн., що були отримані
продавцем за вказаним договором та
скасування державної реєстрації права
власності за нею в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно та
поновлення державної реєстрації права
власності на вказані приміщення за
ОСОБА_5

Позивач зазначала, що після укладення
договору купівлі - продажу у серпні 2012
року їй стало відомо, що вищевказане
нерухоме майно з 2008 року знаходилося в
іпотеці публічного акціонерного
товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ
«Енергобанк») на забезпечення
кредитного зобов'язання позичальника
ОСОБА_7.

Посилаючись на те, що законом
заборонено продаж майна, яке перебуває
в іпотеці без згоди іпотекодаржателя, а
продавець, достовірно знаючи про його
знаходження в іпотеці, не попередив її
про це, в порушення свого обов'язку,
передбаченого положеннями ст.659 ЦК
України, позивач остаточно просила
розірвати договір купівлі - продажу
нежитлових приміщень, скасувати
державну реєстрацію права власності за
нею в Державному реєстрі речових прав
на нерухоме майно на нежитлові
приміщення, загальною площею 235.4 кв.м.
на першому поверсі житлового будинку
літ. А-5, що розміщені за адресою:
АДРЕСА_1 та зобов'язати Реєстраційну
службу Миколаївського міського
управління юстиції зареєструвати
право власності на такі приміщення за
ОСОБА_5

Ухвалою Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 01 липня 2014 року, яка
занесена до журналу судового
засідання, залучено до участі у справі
в якості співвідповідача Реєстраційну
службу Миколаївського міського
управління юстиції Миколаївської
області.

Наступною ухвалою того ж суду від 16
липня 2014 року, з врахуванням ухвали
суду від 17 липня 2014 року про
виправлення описки, позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 в частині стягнення
грошових коштів в сумі 376 300 грн.
залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1
ст.207 ЦПК України.

Рішенням Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 16 липня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на неповне
з'ясування обставин справи, порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Апеляційну скаргу представника
позивача слід відхилити, оскаржуване
рішення залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 08
липня 2008 року між акціонерним банком
«Енергобанк», правонаступником якого є
ПАТ«Енергобанк», та ОСОБА_7 в простій
письмовій формі укладено договір про
надання цільового кредиту, за умовами
якого позичальник отримав 270 000 доларів
США кредиту строком до 05 липня 2013 року
зі сплатою 17 % річних.

На забезпечення цього кредитного
зобов'язання 08 липня 2008 року, з
дотриманням нотаріальної форми,
укладено два договори іпотеки, за якими
ОСОБА_8 передала в іпотеку банку
належні їй нежитлові приміщення №6,7,8,
загальною площею 185,5 кв. м, що
знаходяться на першому поверсі
житлового будинку АДРЕСА_1, а також
нежитлове приміщення, площею 68,9 кв.м,
розташоване на першому поверсі того ж
житлового будинку по проспекту Миру, 4/6
в місті Миколаєві (а.с.8-18).

У серпні 2011 року ОСОБА_9 пред'явила до
ОСОБА_8 позов про стягнення боргу за
договором позики в сумі 1 500 000 грн.
Ухвалою Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 19 жовтня 2011 року
було визнано мирову угоду у даній
цивільній справі та визнано право
власності за ОСОБА_9 на вищезазначені
нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, які
перебували в іпотеці банку в рахунок
погашення боргового зобов'язання.

На підставі вищевказаної ухвали
місцевого суду від 19 жовтня 2011 року,
яка в подальшому була скасована
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 10 квітня 2012
року і відмовлено у задоволенні
клопотання про визнання мирової угоди,
21 грудня 2011 року рішеннями виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
за №1255 та №1254 вказаним нежитловим
приміщенням було надано нову одну
адресу - АДРЕСА_1 і за ОСОБА_9
оформлено право власності на вказані
житлові приміщення, як зазначено,
загальною площею 235,4 кв.м. (а.с.65).

В подальшому, 13 лютого 2012 року ОСОБА_9,
на підставі нотаріально посвідченого
договору, подарувала ОСОБА_5 обумовлені
нежитлові приміщення (а.с.59).

25 лютого 2012 року ОСОБА_5 за договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу Миколаївської
області ОСОБА_6, продав нежитлові
приміщення, що розташовані по АДРЕСА_1
ОСОБА_2 за 376 300 грн. (а.с.7).

Зі змісту п.3 вказаного договору
купівлі - продажу слідує, що продавець
гарантує, що на момент укладення
договору вказані нежитлові приміщення
не перебувають під арештом чи
забороною відчуження, не є внеском до
статутного фонду юридичних осіб,
судового спору по ним немає, ніякі інші
особи на них прав не мають, відносно
них не укладено будь - яких договорів
по відчуженню, у заставі вони не
перебувають, не передані в найм
(оренду), тимчасове чи довічне
користування.

Рішенням Ленінського районного суду
міста Миколаєва від
30 листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 28 січня 2013
року, частково задоволені позовні
вимоги ПАТ «Енергобанк» та в рахунок
погашення заборгованості в розмірі
1 953 107 грн. 77 коп., яка утворилася за
кредитним договором, укладеним
08 липня 2008 року із ОСОБА_7, звернуто
стягнення на предмет іпотеки -
нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, право
власності на які зареєстровано за
ОСОБА_2 шляхом їх продажу з публічних
торгів.

Цим же рішенням встановлено, що
вищезазначені послідовні дії зі
спірною нерухомістю, що пов'язані зі
зміною власників, присвоєння нової
адреси, зміни загальної площі
внаслідок перепланування, не змінюють
їх статусу предмета іпотеки.

Вказане рішення звернуто до
примусового виконання.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України закріплено, що
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, в тому числі і право
на власність, є договори та інші
правочини.

Згідно ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до положень ст.659 ЦК України
продавець зобов'язаний попередити
покупця про всі права третіх осіб на
товар, що продається (права наймача,
право застави, право довічного
користування). У разі невиконання цієї
вимоги покупець має право вимагати
зниження ціни або розірвання договору
купівлі - продажу, якщо він не знав і не
міг знати про права третіх осіб на
товар.

За змістом ч.2 ст. 651 ЦК України договір
може бути розірваний за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

За правилами ст.9 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодавець має право
виключно на підставі згоди
іпотекодержателя відчужувати предмет
іпотеки.

Згідно ст.23 Закону України «Про
іпотеку», у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності
на предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи
свої вимоги, позивач посилалась на те,
що продавець не повідомив її про права
третіх осіб на нерухоме майно, що
продається за спірним договором
купівлі - продажу, що є підставою для
розірвання такого договору.

Втім, колегія суддів вважає, що умов
передбачених ст.659 ЦК України, для
розірвання договору купівлі - продажу
не встановлено, що вірно констатував і
суд першої інстанції, оскільки
останнім встановлено, що на час
укладення угоди, як продавець, так і
покупець, знали про наявність спору
щодо такого майна (вказане сторонами не
спростовано). Більш того, після
укладення спірного правочину, нерухоме
майно залишилося у розпорядженні
попереднього власника ОСОБА_9, про що
свідчить наявна в матеріалах справи
довіреність від 05 лютого
2012 року (а.с.61).

Будь - яких інших належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що покупець не знав і не міг знати
про права третіх осіб на нерухоме
майно, суду не надано, а тому, у такому
разі продавець вважається таким, що
виконав свій обов'язок, а покупець
таким, що погодився з переходом разом
із правом власності прав третіх осіб
на таке майно.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду чи доводили б порушення
ним норм цивільного законодавства,
апеляційна скарга не містить. Тому
підстав для скасування судового
рішення, ухваленого з додержанням норм
матеріального права, колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 16 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: