Ухвала

іменем україни

25 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Савченко В.О., Амеліна В.І., Остапчука
Д.О., -

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, відділу
приватизації Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання частково недійсною
приватизації квартири, за касаційною
скаргою Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 24 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 11 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 1998 року ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, відділу приватизації
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради про визнання
частково недійсною приватизації
квартири.

Позов мотивували тим, що при
приватизації квартири АДРЕСА_1 до
свідоцтва про право власності
неправомірно не було включено належний
до квартири коридор площею 3,0 кв. м.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 16 лютого 2000 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 10 квітня 2000 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У листопад 2005 року ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися із заявою про перегляд
вказаного рішення районного суду у
зв'язку з нововиявленими обставинами,
посилаючись на те, що згідно матеріалів
інвентаризаційної справи, а саме
поверхового плану, журналів внутрішніх
обмірів і підрахунків площ їх квартири,
виготовлених у 1965 році вбачається, що
спірний коридор площею 3,0 кв. м
влаштований як внутрішньоквартирний і
є невід'ємною її частиною, що не було
відомо на час постановлення рішення
від 16 лютого 2000 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 06 грудня 2013 року заяву
позивачів задоволено, рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 16 лютого 2000 року скасовано за
нововиявленими обставинами, справу
призначено до розгляду.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 24 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 11 липня 2014 року, позов задоволено.

Визнано частково недійсною
приватизацію квартири АДРЕСА_1, в
частині не включення до її складу
коридору (3-4) площею 3,0 кв. м,
розташованого за вхідними дверима
вказаної квартири.

Зобов'язано відділ приватизації
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради внести зміни у
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, включивши в нього
площу коридору (3-4) - 3,0 кв. м.

У касаційній скарзі Залізнична районна
адміністрація Львівської міської ради
просить ухвалені у справі судові
рішення скасувати, й відмовити
позивачам у задоволенні заяви про
перегляд рішення суду за
нововиявленими обставинами,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установивши, наявність визначених ч. 2
ст. 361 ЦК України обставин, суди дійшли
вірного висновку про скасування
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 16 лютого 2000 року за
нововиявленими обставинами й
задоволення вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання частково недійсною
приватизацію квартири.

При цьому судами правильно зазначено,
що на підставі матеріалів
інвентаризаційної справи № 261, зокрема
поверхових планів за 1965, 1972, 1973, 2000 роки,
складеними працівниками ОКП ЛОР «БТІ
та ЕО» встановлено, що приміщення
площею 3,0 кв. м являється
внутрішньо-квартирним коридором
квартири АДРЕСА_1 та є невід'ємною її
частиною.

Такі висновки судів є обґрунтованими
та узгоджуються з матеріалами справи.

Судами попередніх інстанцій повно
встановлені фактичні обставини справи
на основі об'єктивної оцінки наданих
сторонами доказів та вірно застосовані
норми матеріального права до спірних
правовідносин.

Апеляційний суд дав належну оцінку
законності та обґрунтованості рішення
суду першої інстанції. Належним чином
перевірив встановлені судом фактичні
обставини справи з урахуванням
зібраних доказів та дійшов правильного
висновку щодо відсутності правових
підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради на увагу не заслуговують й
висновків судів не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 24 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 11 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.О.
Савченко

В.І. Амелін

Д.О. Остапчук