Ухвала

Іменем України

26 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука
О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Гримич М.К.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
відкритого акціонерного товариства
«Український інститут по проектуванню
засобів та споруд зв'язку
«Діпрозв'язок», третя особа - голова
правління Українського інституту по
проектуванню засобів та споруд зв'язку
відкритого акціонерного товариства
«Діпрозв'язок» ОСОБА_3, про визнання
незаконним наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, внесення змін до трудової
книжки, відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 21 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 16 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 15 вересня 2003 року по 08 серпня 2011
року вона працювала у відкритому
акціонерному товаристві «Український
інститут по проектуванню засобів та
споруд зв'язку «Діпрозв'язок» (далі -
ВАТ «Український інститут по
проектуванню засобів та споруд зв'язку
«Діпрозв'язок»). Рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва
від 30 листопада 2011 року її поновлено на
роботі. 08 грудня 2011 року її було
звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України, проте рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 11 квітня 2012
року знову поновлено на роботі. 10
травня 2012 року вона отримала лист
відповідача від 04 травня 2012 року про
поновлення її на посаді. 18 червня 2012
року її звільнено з роботи на підставі
п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
прогулом без поважних причин.
Посилаючись на те, що відповідач
перешкоджав їй у доступі до робочого
місця, позивачка просила визнати наказ
про її звільнення незаконним, поновити
її на роботі у відділі енергоспоруд,
зобов'язати відповідача ввести посаду
інженера 1 категорії та стягнути з
відповідача моральну шкоду у розмірі 20
тис. грн.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 21 лютого 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 16 травня 2014 року, позов ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано наказ ВАТ
«Український інститут по проектуванню
засобів та споруд зв'язку
«Діпрозв'язок» від 18 червня 2012 року про
звільнення з посади
інженера-проектувальника 1 категорії
відділу енергоспоруд ОСОБА_2 за прогул
без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40
КЗпП України незаконним. Поновлено
ОСОБА_2 на посаді
інженера-проектувальника 1 категорії
відділу енергоспоруд ВАТ «Український
інститут по проектуванню засобів та
споруд зв'язку «Діпрозв'язок» з 18
червня 2012 року. Стягнуто з ВАТ
«Український інститут по проектуванню
засобів та споруд зв'язку
«Діпрозв'язок» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 18 601 грн. 36 коп. та
моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн. В
іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суди на
підставі поданих сторонами доказів,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), виходили із того, що її
звільнення позивачки на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України відбулося із
порушенням трудового законодавства.
Такі висновки судів доводами
касаційної скарги третьої особи,
ОСОБА_3, не стростовані, так як не
містять належних обгрунтувань
незаконності судових рішень і колегія
суддів їх також не встановила.

Доводи касаційної скарги про те, що
апеляційний суд розглянув справу за
відсутності ОСОБА_3, не повідомивши
його про дату розгляду, безпідставні,
оскільки в матеріалах справи (а.с. 247)
міститься розписка про отримання
судової повістки його уповноваженою
особою, що не суперечить вимогам ст. ст.
74, 76 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 21 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 16 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич