Справа № 462/205/13
Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4502/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:57
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Нагорного
Андрія Євгеновича, представника ТзОВ
„АВТО ПРОСТО", на заочне рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 17 грудня 2013 року,

В С Т А Н О
В И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ТзОВ „АВТО ПРОСТО" (в
подальшому - „ТзОВ") про захист прав
споживача, визнання недійсним договору
та стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим,
що 29 квітня 2012 року позивач з метою
придбання автомобіля марки „КІА" через
систему «АвтоТак» на суму 130 400 грн.
уклав з ТзОВ угоду № 383674 (в подальшому -
„Угода"). Він на виконання умов Угоди
сплатив на рахунок відповідача
вступний внесок в систему «АвтоТак» в
сумі 4 649 грн. 40 коп., що відповідає
розміру вступного внеску, сплатив
комісію в сумі 46 грн. 94 коп. за послуги
банку, а також сплатив щомісячний
внесок у сумі 1 410 грн. 49 коп. Посилаючись
на те, що Угода містить явно невигідні
йому умови, які відповідачем
сформульовані в односторонньому
порядку, просив захистити його права
споживача шляхом визнання Угоди із
додатками до неї недійсними, стягнути з
відповідача на його користь вступний
внесок у сумі 4 649 грн. 40 коп., щомісячний
внесок у сумі 1 410 грн. 49 коп., а також
збитки в сумі 46 грн. 94 коп., яку було
сплачено за послуги банку у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину.

Оскаржуваним заочним рішенням (з
урахуванням описки у його даті,
виправленої ухвалою Залізничного
районного суду м. Львова від 24.06.2014 року;
а.с. 197) позов частково задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на
користь позивача 4 649 грн. 40 коп.
вступного внеску, 1 410 грн. 49 коп.
щомісячного внеску, 46 грн. 94 коп.
збитків, заподіяних у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину за
послуги банку, а всього 6 151 грн. 83 коп.

У задоволенні позовної вимоги щодо
захисту права споживача шляхом
визнання недійсною угоди від 29 квітня
2012 року № 383674 із додатками до неї,
укладеної між ОСОБА_4 та ТзОВ «АВТО
ПООСТО», відмовлено за безпідставністю
(а.с. 128-130).

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 30 квітня 2014 року заяву
представника ТзОВ про перегляд
заочного рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 17 грудня 2013
року залишено без задоволення (а.с. 169) і
представник ТзОВ оскаржив згадане
рішення в загальному порядку.

Апелянт просить оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким повністю відмовити у задоволенні
позовних вимог, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Висновок суду про те, що ТзОВ, уклавши
Угоду, здійснює діяльність
пірамідальної схеми, що підпадає під
визначення п. 7 ч.3 ст. 19 Закону України
„Про захист прав споживачів", а тому ця
Угода є нікчемною, вважає
безпідставним та необгрунтованим,
оскільки відсутні ознаки
пірамідальної схеми, які містяться у
вище згаданій нормі Закону, а тому
вважає, що ст. 19 Закону України „Про
захист прав споживачів" застосуванню
до спірних правовідносин не підлягає.

Покликається на те, що операції з
фінансовими активами, які передбачають
залучення коштів від фізичних осіб та
їх перерозподіл, передбачені п. 5 ч.1
Закону України „Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг", а відтак вважає, що
не може бути визнана незаконною
діяльність, яка передбачена згаданим
Законом.

Вважає, що Постановою Верховного Суду
України від 11.09.2013 року по справі №
6-35121св12 встановлено, що ТзОВ „АВТО
ПРОСТО" не здійснює діяльність, яка
заборонена п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України
„Про захист прав споживачів" (а.с. 173-179).

Апелянт, будучи своєчасно належним
чином повідомленим про час і місце
апеляційного розгляду справи (а.с. 217), в
судове засідання не з'явився, однак
надіслав на адресу суду додаткові
пояснення до апеляційної скарги з
долученою до них судовою практикою
Верховного Суду України з аналогічних
правовідносин (а.с. 218-231).

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення доводів апеляційної
скарги зі сторони представника
позивача, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Часткове задоволення позовних вимог
суд обгрунтовував тим, що Угода,
укладена між сторонами спору, є
нікчемним правочином, визнання якого
недійсним судом не вимагається,
оскільки відповідно до цієї Угоди ТзОВ
формує групу учасників системи, надалі
створює фонд даної групи за рахунок
чистих щомісячних платежів, сплачених
учасниками групи, а потім один раз на
місяць розподіляє фонд групи між
учасниками системи, однак право на
купівлю товару отримують не всі
учасники, а тільки ті, які зробили
найбільшу кількість авансових чистих
щомісячних платежів та задекларували
найбільшу кількість чистих щомісячних
платежів, а відтак розподіл фонду групи
проходить по пірамідальній схемі, що є
порушенням вимог ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», коли один
учасник системи за свої власні кошти
без інвестування коштів відповідача
оплачує товар іншому учаснику системи.

Однак, з вище наведеними висновками
суду погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Статтею 360-7 ЦПК України встановлено, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

На обгрунтування своїх заперечень
проти доводів позовної заяви та
висновків оскаржуваного рішення
відповідачем (апелянтом) було подано до
суду ряд судових рішень з подібних
правовідносин, ухвалених як Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ (а.с. 71-74, 75-77, 81-82, 190-191), так і
Верховним Судом України, прийнятих за
наслідками розгляду заяв про перегляд
судових рішень з мотивів неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах (а.с. 83-84, 85-87, 120-123, 184-189,
226-229), по частині з яких саме ТзОВ
„АвтоПросто" було відповідачем (а.с.
71-74, 75-77, 81-82, 184-189, 190-191).

Зокрема, у постанові Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 11 вересня 2013 року у справі
№ 6-40цс13 міститься висновок про те, що
предметом Угоди сторін, укладеної в
рамках функціонування системи
придбання автомобілів у групах
„АвтоТак", є надання учаснику програми
адміністративних послуг, у тому числі -
фінансового характеру, з метою
придбання ним автомобіля і відповідно
до ст. 2 Угоди ТзОВ „АВТО ПРОСТО"
гарантує надання кожному учаснику
права на отримання автомобіля за умови
виконання ним усіх зобов'язань,
передбачених Угодою.

Оскільки за схемою придбання товарів у
групах придбавають товар усі учасники
за рахунок об'єднання внесків кожного з
них і різниця між
споживачами-учасниками схеми є тільки
в часі одержання автомобіля кожним із
них (за умови виконання своїх
зобов'язань), то в діяльності ТзОВ
„АВТО ПРОСТО" за Угодою сторін
відсутні головні ознаки
„пірамідальної схеми", які передбачені
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» - безтоварність та сплата
компенсації одним учасником за рахунок
інших (а.с. 184-189).

За вище наведених обставин у суду
першої інстанції були відсутні правові
підстави для визнання Угоди, укладеної
між сторонами спору, нікчемним
правочином. Так само, як і відсутні
правові підстави для визнання цієї
Угоди недійсною з підстав, що
передбачені ст.ст. 203 і 215 ЦК України, а
саме - невідповідності її вимогам ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

В Запереченнях на апеляційну скаргу
ТзОВ „АВТО ПРОСТО" представником
позивача наводяться додаткові
підстави для визнання Угоди, укладеної
між сторонами спору, недійсною, а саме:
відсутність у ТзОВ „АВТО ПРОСТО"
станом на день укладення цієї Угоди
(29.04.2012 року) ліцензії на здійснення
такої діяльності (а.с. 209-213).

Однак і ці додаткові доводи позивача,
наведені лише в його Запереченнях на
апеляційну скаргу ТзОВ, не
заслуговують на увагу, виходячи з
наступного.

Частину 1 ст. 4 Закону України „Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг" було
доповнено пунктом 11-1 (фінансовими
послугами вважаються такі послуги:
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах) Законом
України від 02.06.2011 року № 3462-ІУ, який
набув чинності 09.01.2012 року.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень
згаданого Закону України від 02.06.2011
року № 3462-ІУ, фінансові установи
зобов'язані протягом одного року з дня
набрання чинності цим Законом привести
свою діяльність у відповідність із
вимогами цього Закону.

В той же час, Національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг (як
уповноважений державний орган),
затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах лише 09
жовтня 2012 року, тобто - після укладення
між сторонами даного спору Угоди від 29
квітня 2012 року.

За наведених обставин додаткові доводи
позивача, наведені у його Запереченнях
на апеляційну скаргу, про те, що станом
на день укладення Угоди від 29 квітня 2012
року діяльність з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах ТзОВ „АВТО ПРОСТО"
здійснювалася нелегітимно, також не
можуть прийматися до уваги.

Вище наведена правова позиція знайшла
своє відображення у постановах
Верховного Суду України від 11.09.2013 року
та від 03.09.2014 року, прийнятих за
наслідками розгляду заяв про перегляд
судових рішень з мотивів неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах (а.с. 184-189, 226-229).

З урахуванням наведеного оскаржуване
рішення з підстав невідповідності його
висновків обставинам справи та
неправильного застосування норм
матеріального права підлягає
скасуванню з ухваленням нового - про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 3, 4,
314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Нагорного Андрія
Євгеновича, представника ТзОВ „АВТО
ПРОСТО", задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 17 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його
позовних вимог до ТзОВ „АВТО ПРОСТО".

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: