УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко
О.І., Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_3
до Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк», третя
особа - Відділ Держкомзему в
Березівському районі Одеської області,
про визнання дій щодо підвищення
відсоткової ставки за кредитним
договором незаконними, визнання
недійсними умов кредитного договору та
додаткової угоди до кредитного
договору, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
посилаючись на те, що ОСОБА_3 12 липня 2007
року уклала з банком кредитний договір
№ ODBRGK01420299 у розмірі 14 тис. доларів США
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 10,08 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 09 липня
2037 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань між сторонами 12 липня 2007
року укладений договір іпотеки №
ODBRGK01420299, за яким ОСОБА_3 надала в
іпотеку житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_1, м. Березівка, загальною площею
48,1 кв. м, житловою площею 23,1 кв. м,
розташований на неприватизованій
земельній ділянці і придбаний нею за
кредитні кошти.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за укладеним
кредитним договором не виконувала,
станом на 26 липня 2012 року ОСОБА_3 має
перед банком заборгованість в розмірі
19 092,17 доларів США, яка складається з
наступного: 15 200,13 доларів США -
заборгованість за кредитом; 2 300,28
доларів США - заборгованість за
відсотками за користування кредитом;
339,4 доларів США - заборгованість за
комісією за користування кредитом; 284,84
доларів США - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язання за договором;
31,29 доларів США - штраф (фіксована
частина); 906,23 доларів США штраф -
(відсоткова складова).

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ
«ПриватБанк» просило: звернути
стягнення на будинок та земельну
ділянку, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, м. Березівка, шляхом продажу
вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності,
кадастрового номеру земельної ділянки,
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмета
іпотеки; виселити відповідача та інших
осіб, які зареєстровані та/або
проживають у житловому будинку за
вищевказаною адресою, зі зняттям з
реєстраційного обліку в органах ДМС
України.

ОСОБА_3 заявила зустрічний позов до ПАТ
КБ «ПриватБанк», третя особа - Відділ
Держкомзему в Березівському районі
Одеської області, про визнання дій щодо
підвищення відсоткової ставки за
кредитним договором незаконними,
визнання недійсними умов кредитного
договору та додаткової угоди до
кредитного договору.

Рішенням Березівського районного суду
Одеської області від 16 квітня 2014 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за
кредитним договором від 12 липня 2007 року
№ ODBRGK01420299 в розмірі 19 062,17 доларів США,
що за курсом НБУ від 26 липня 2012 року
становить 152 306 грн 75 коп., звернуто
стягнення на предмет іпотеки - будинок
загальною площею 48,1 кв. м, житловою
площею 23,1 кв. м та земельну ділянку, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, м.
Березівка, шляхом продажу предмета
іпотеки (на підставі договору іпотеки
від 12 липня 2007 року № ODBRGK01420299) ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від імені
ОСОБА_3 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
отриманням кадастрового номеру
земельної ділянки, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмета
іпотеки.

Виселено ОСОБА_3 та членів її родини,
які зареєстровані та проживають у
житловому будинку (предметі іпотеки) за
вищевказаною адресою, зі зняттям з
реєстраційного обліку в органах ДМС
України.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 17 вересня 2014 року зазначене
судове рішення в частині позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення скасовано.

У задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення відмовлено.

У решті рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 12 липня 2007 року
ОСОБА_3 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк»
кредитний договір № ODBRGK01420299 у розмірі
14 тис. доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом в розмірі 10,08 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 09 липня 2037 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань між сторонами 12 липня 2007
року укладений договір іпотеки №
ODBRGK01420299, за яким ОСОБА_3 надала в
іпотеку житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_1, м. Березівка, загальною площею
48,1 кв. м, житловою площею 23,1 кв. м,
розташований на неприватизованій
земельній ділянці і придбаний нею за
кредитні кошти.

22 березня 2011 року між сторонами
укладена додаткова угода, якою були
змінені положення п. 7.1 кредитного
договору, за яким сплачуються за
користування кредитом відсотки у
розмірі 1,1 % на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом і
винагорода щомісяця в період сплати у
розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту,
відсотки за дострокове погашення
кредиту згідно з п. 3.11 даного договору.
Періодом сплати зазначено період з 10 до
15 числа кожного місяця. Щомісячний
платіж складає 204,99 доларів США для
погашення заборгованості за кредитним
договором, що складається із
заборгованості за кредитом,
відсотками, винагороди, комісії.

Також додатковою угодою змінені умови
відповідальності за порушення ОСОБА_3
строків сплати відсотків за
користування кредитом та неналежного
виконання нею своїх зобов'язань у виді
100 % від розміру неналежно сплачених
відсотків за користування кредитом та
в розмірі 100 % від розміру неналежно
сплачених винагород. При цьому ОСОБА_3
особисто підписала вказану додаткову
угоду.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 неналежним
чином виконувала взяті на себе
зобов'язання, суд першої інстанції
дійшов висновку про звернення
стягнення на предмети іпотеки у
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором та виселення.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції виходив із того, що остання
не надала достатніх доказів на
підтвердження обґрунтованості свого
зустрічного позову. При цьому суд
посилався на те, що 22 березня 2011 року
між сторонами укладена додаткова
угода, за якою були змінені положення п.
7.1 кредитного договору, передбачено
сплату відсотків за користування
кредитом у розмірі 1,1 % на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом і
винагороди щомісяця у період сплати у
розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту,
відсотків за дострокове погашення
кредиту згідно з п. 3.11 даного договору.
Періодом сплати визначено з 10 до 15
числа кожного місяця. Встановлено
щомісячний платіж у розмірі 204,99
доларів США для погашення
заборгованості за кредитним договором.

Також додатковою угодою були змінені
умови відповідальності за порушення
ОСОБА_3 строків зі сплати відсотків за
користування кредитом та неналежного
виконання нею своїх зобов'язань у виді
100 % від розміру неналежно сплачених
відсотків за користування кредитом та
в розмірі 100 % від розміру неналежно
сплачених винагород. При цьому ОСОБА_3
особисто підписала вказану додаткову
угоду та погодилася з її умовами.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення та відмовляючи в позові,
зазначав, що спірний житловий будинок є
єдиним жилим приміщенням ОСОБА_3 та
членів її сім'ї, використовується як
місце їх постійного проживання і даних
про наявність у ОСОБА_3 іншого
нерухомого майна матеріали справи не
містять, у зв'язку з чим на спірні
правовідносини розповсюджується дія
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» (далі - Закон).

Проте з висновком апеляційного суду
погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до Закону протягом його дії
не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.
м для житлового будинку.

За своїм змістом Закон є процесуальним,
оскільки встановлює порядок вирішення
спорів щодо примусового звернення
стягнення на предмети застави та
іпотеки, а саме: визначає, що за певних
умов та протягом певного проміжку часу
таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія
будь-яких нормативних актів в сфері
регулювання кредитних правовідносин,
зокрема тих, що визначають правові
підстави для звернення у судовому
порядку стягнення на відповідні
предмети забезпечення, його чинність
на час вирішення спору сама по собі не
може бути підставою для відмови в
задоволенні вимог.

Отже, встановивши сукупність обставин,
що є підставою для задоволення вимог
кредитора саме шляхом звернення
стягнення на іпотечне або заставлене
майно, суд, ухвалюючи відповідне судове
рішення, має відповідно до ст. 217 ЦПК
України вирішити питання про зупинення
стягнення на час дії Закону, а не
відмовляти у позові.

Щодо вимог про виселення колегія
суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом.

Такий порядок встановлюється ч. ч. 2, 3
ст. 40 цього Закону, згідно з якими після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК
Української РСР.

Ураховуючи зазначене, примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо добровільно мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення,
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника, або в інший погоджений
сторонами строк.

Відповідна позиція викладена в п. 43
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».
Суд касаційної інстанції роз'яснив, що
при розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української
РСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Разом із тим на час ухвалення рішення
банком не було надано доказів щодо
письмового повідомлення відповідачів
про необхідність виселення, отже
відсутнє виконання приписів,
встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК
Української РСР, тому вимога про
виселення є передчасною.

Оскільки апеляційний суд на порушення
ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України наведеного
не врахував, а допущені порушення у
застосуванні норм матеріального та
процесуального закону призвели до
неправильного вирішення справи,
рішення суду апеляційної інстанції в
частині вирішення первинного позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення підлягає
скасуванню з передачею справи в цій
частині на новий апеляційний розгляд.

У решті рішення апеляційного суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального
закону, підстав для скасування рішення
в цій частині колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 17 вересня 2014 року в частині
вирішення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
апеляційного суду Одеської області.

У решті рішення апеляційного суду
Одеської області від 17 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Н.А.
Горелкіна

Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель