Ухвала

іменем україни

13 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М., Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до приватного нотаріуса
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, треті особи: публічне
акціонерне товариство «Перший
Український Міжнародний банк»,
Центральний відділ Державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції, про
визнання протиправним та скасування
виконавчого напису нотаріуса, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 27 червня 2014 року та
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 08 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про визнання
протиправним та скасування
виконавчого напису нотаріуса

Зазначив, що 18 травня 2007 року закрите
акціонерне товариство «Перший
Український Міжнародний банк» (далі -
ЗАТ «Перший Український Міжнародний
банк»), в простій письмовій формі,
уклало з товариством з обмеженою
відповідальністю «Зернозбуд - К» (далі -
ТОВ «Зернозбуд - К») кредитний
договір, за умовами якого банк
зобов'язався надати позичальнику кошти
(кредит) у розмірі 240 тис. грн для
поповнення обігових коштів, а
позичальник, в свою чергу, прийняти
кредит, використати отримані грошові
кошти за цільовим призначенням,
сплатити плату за кредит і повернути їх
частинами згідно графіку погашення в
строк до 16 травня 2008 року.

В подальшому, 12 червня 2007 року та 20
березня 2008 року між банком та ТОВ
«Зернозбуд - К» було укладено дві
додаткові угоди до вищевказаного
кредитного договору, згідно з якими
банк збільшив розмір наданого
позичальнику кредиту спочатку до 560
тис. грн, а потім до 675 тис. грн.

13 червня 2007 року ЗАТ «Перший
Український Міжнародний банк» та
ОСОБА_4 уклали між собою іпотечний
договір, за яким останній в рахунок
забезпечення виконання ТОВ «Зернозбуд
- К» взятих на себе за кредитним
договором обов'язків, передав в іпотеку
банку, належний йому на праві власності
житловий будинок АДРЕСА_1, загальною
площею 73,6 кв. м., оціночною вартість 458 930
грн.

Банк взяті на себе зобов'язання, на
відміну від позичальника, виконав
належним чином.

02 лютого 2009 року за заявою ЗАТ «Перший
Український Міжнародний банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Перший
Український Міжнародний банк»,
приватним нотаріусом ОСОБА_5 було
вчинено виконавчий напис, за якими
звернуто стягнення на вказаний вище
предмет іпотеки. За цим виконавчим
написом, Центральний відділ державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції відкрив
виконавче провадження і приступив до
реалізація майна, переданого в іпотеку.

Посилаючись на те, що приватний
нотаріус не мав права вчиняти
виконавчий напис, оскільки останній не
отримав від банку первинних документів
щодо видачі кредиту та здійснення його
часткового погашення (платіжні
доручення, меморіальні ордери,
розписки, чеки, тощо), а розрахунок
заборгованості не може вважатися
доказом безспірності вимог банку, так
як складений самим банком та
документально не підтверджений, також
сума заборгованості позичальника
перед банком згідно з досудовою
вимогою та сума, зазначена у
виконавчому написі нотаріуса, є
різними, позивач просив задовольнити
позов.

Рішенням Центрального районного суду
міста Миколаєва від 27 червня
2014 року позов задоволено, виконавчий
напис приватного нотаріуса
Миколаївського міського нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_5,
вчинений 02 лютого 2009 року щодо
звернення стягнення на предмети
іпотеки, визнано таким, що не підлягає
виконанню.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 08 вересня 2014
року рішення районного суду скасовано
і ухвалено у справі нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і направити справу на новий розгляд до
районного суду, посилаючись на
порушення судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції під час
розгляду справи в касаційному порядку
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що сума
заборгованості не підтверджена
відповідними документами та не була
безспірною, а виконавчий напис
винесено приватним нотаріусом з
порушенням вимог Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій.

З такими висновками суду першої
інстанції не погодилася колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області з тих підстав, що суд першої
інстанції не врахував, що різниця в
сумі на час пред'явлення вимоги банком
та на час вчинення виконавчого напису є
різницею в часі, за період якого
нараховані суми, передбачені кредитним
договором, про що позичальник та
майновий поручитель були попереджені у
письмовій вимозі та дійшов
передчасного висновку про задоволення
позову, оскільки не визначився із тим,
чи є зазначена сума спірною.

Крім того, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що при вирішенні
справи, яка стосуються оспорювання
прав і обов'язків сторін, набутих на
підставі вчинених нотаріальних дій, у
тому числі про визнання виконавчого
напису таким, що не підлягає виконанню
(крім справ за скаргами на нотаріальні
дії чи відмову у їх вчиненні),
нотаріуси, в розумінні ст.
ст. 30, 34, 35 ЦПК України, не є належними
відповідачами оскільки відсутня їх
юридична заінтересованість у
результатах вирішення справи судом і
реалізації ухваленого в ній рішення.

В порушення ст. 10 ЦПК України, суд
першої інстанції не роз'яснив
позивачеві право на залучення до
участі в справі належного відповідача,
наслідки не вчинення таких
процесуальних дій та не вирішив
питання щодо участі в справі належної
сторони відповідно до ст. 33 ЦПК України.

З урахуванням положень ст. ст. 11, 33, 303
ЦПК України суд апеляційної інстанції
позбавлений можливості залучення осіб
до участі у справі на стадії
апеляційного провадження, що є
підставою для відмови в позові у даному
випадку.

Доводи касаційної скарги не свідчать
про порушення судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 08 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.М. Колодійчук

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська