АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7822/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Якименко Л. Г. Доповідач -
Дерев'янко О.Г. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Приватбанк»

на рішення Амур - нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
14 травня 2014 року

по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА
:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом до відповідача
про стягнення заборгованості за
кредитним договором у розмірі 32772,37 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначав, що між банком та відповідачем
ОСОБА_3 17 червня 2006 року було укладено
кредитний договір №DNH4KP94810239 у формі
заяви позивальника, за яким останній
отримав кредит на суму 2035,79 грн. зі
сплатою 25,08% річних на суму залишку
заборгованості на 24 місяці.

У відповідності до умов договору
позивач свої зобов'язання виконав в
повному обсязі та видав відповідачу
кредит у розмірі 2035,79 грн, проте
відповідач свої зобов'язання не
виконував належним чином, в зв'язку з
чим станом на 16 січня 2014 року виникла
заборгованість за кредитом в сумі 32772,37
грн, що складається з: заборгованості з
тіла кредиту - 1900,20 грн; 9888,22 грн-
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом; 18947,17 грн. пеня,
500,00 грн- штраф( фіксована частина); 1536,78
грн- штраф (процентна складова).

Рішенням Амур - нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
14 травня 2014 року в задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості - відмовлено.
(а.с.45)

В апеляцiйнiй скарзi позивач ПАТ КБ
"ПриватБанк" ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового, по суті позовних вимог. Судові
витрати віднести на рахунок
відповідача (а.с.50-53).

Вислухавши представника позивача та
представника відповідача, перевiривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегiя суддiв
вважає, що скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних пiдстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17
червня 2006 між ЗАТ КБ «Приватбанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приватбанк», як позикодавцем та
відповідачем ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір №DNH4KP94810239 у формі
заяви позивальника, за яким останній
отримав кредит на суму 2035,79 грн. зі
сплатою 25,08% річних на суму залишку
заборгованості на 24 місяці.

Згідно до тексту заяви, яку відповідач
підписала, вона ознайомлена та згідна з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою та тарифами банка. Вона також
згодна з тим, що ця заява разом з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою и тарифами складає між ним та
банком кредитно-заставний договір.
(а.с.6)

Відповідно до умов зазначеного
договору позивач передав відповідачу
грошові кошти, а останній зобов'язався
в строки, обумовлені умовами та
правилами надання банківських послуг
повернути отримані кредитні кошти,
своєчасно сплачувати кредит і відсотки
за користування кредитом, комісій та
інших передбачених договором платежів,
сплачуючи щомісячний платіж в
визначений договором строк в розмірі
2,09 % від суми заборгованості. Згідно п.5.3
Умов і правил надання банківських
послуг затверджених головою банку у
випадку невиконання або неналежного
виконання ним взятих на себе грошових
зобов'язань більше ніж 30 днів, сплати
банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості. Згідно пункту 6.3 Умов і
правил надання банківських послуг
затверджених головою банку, датою
укладення кредитно- заставного
договору є дата видачі кредиту (а.с.6-10).

Таким чином судом правильно зазначено
в рішенні про те, що правовідносини між
сторонами виникли саме з 17 червня 2006
року, тобто з часу видачі кредиту (а.с.6).

Відповідно до п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту «Розстрочка»
термін позовної давності по вимогам
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за договором
встановлюється сторонами тривалістю 5
років, але суд не може прийняти ці
обставини як доказ по справі, так як
Умови надання споживчого кредиту не
підписані сторонами.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Таким чином, оскільки відповідно до
Заяви погашення кредиту повинно було
здійснюватись відповідачем
щомісячними частинами з 21 по 28 число
кожного місяця, а процентів - кожного
місяця з 2 по 8 число, наступного за
місяцем, в рахунок якого вносяться
кошти, початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Строк дії договору був встановлений 24
місяці, тобто до 17.06.2008 року, а до суду з
вимогою про погашення заборгованості
ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся тільки
03.02.2014 року.

Відповідно до ст.ст. 257, 258 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
До вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік. Згідно ст. 261 ЦК
України, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Згідно ст. 1 Закону України "Про захист
прав споживачів" споживчий кредит -
кошти, що надаються кредитодавцем
(банком або іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.
Продукція - будь-який виріб (товар),
робота чи послуга, що виготовляються,
виконуються чи надаються для
задоволення суспільних потреб.

Згідно п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів" - кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Відповідно до рекомендацій, що
містяться у п. 31 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
у редакції від 07.02.2014 р. N 7, при
застосуванні положення пункту 7
частини одинадцятої статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
суди мають виходити з того, що у
системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів" та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Статтею 256 ЦК України передбачено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 267 ЦК України - загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

ОСОБА_3 просив суд першої інстанції
застосувати строк позовної давності. (
а.с.27-36)

Судом першої інстанції встановлено, з
17.06.2006 року розмір заборгованості
відповідача перед позивачем не
змінювався, що дає підстави вважати про
інформованість позивача про порушення
його прав з боку ОСОБА_3 і тому саме з
цієї дати суд рахував строк позовної
давності для звернення до суду, в той
час як позивач згідно позовної заяви
звернувся із позовом лише 03.02.2014 року
(а.с. 3-4).

Статтею 267 ЦК України встановлено, що
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням зазначеного, не зважаючи
на встановлення порушення виконання з
боку відповідача умов кредитного
договору, суд першої інстанції
правильно в рішенні зазначив, що
позивачем пропущено строк позовної
давності звернення до суду для захисту
свого порушеного права, у зв'язку з чим
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог. Посилання суду першої
інстанції на змінену редакцію п. 31
Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року, не є
підставою для скасування судового
рішення.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.. 264 ЦК
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Водночас відповідно до приписів статей
1066, 1067 Цивільного кодексу України
договір банківського рахунку регулює
правовідносини між банком та клієнтом;
за договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

Відповідно до приписів пункту 7.1.2
статті 7 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні"
банк на договірній основі повинен
здійснювати зберігання коштів,
проводити розрахунково-касові
операції за допомогою платіжних
інструментів відповідно до умов
договору та вимог законодавства
України.

Згідно з статтею 1071 Цивільного кодексу
України банк може списати грошові
кошти з рахунка клієнта на підставі
його розпорядження. Грошові кошти
можуть бути списані з рахунка клієнта
без його розпорядження на підставі
рішення суду, а також у випадках,
встановлених законом чи договором між
банком і клієнтом.

За договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), кошти, що йому
надходять, виконувати розпорядження
клієнта про перерахування і видачу
відповідних сум з рахунка та
проведення інших операцій за рахунком.

Данні про те, що між відповідачем
ОСОБА_3 та банком укладався такий
договір матеріали справи не містять. Не
містять матеріали справи також і
відомості про те, що відповідачем
вчинено дії, які б свідчили про
переривання перебігу позовної
давності, тому доводи позивача про те,
що ОСОБА_3 доручив їм списувати кошти із
всіх своїх рахунків, чим вони і
скористались, прийняти не можна.

З вищенаведеного вбачається, що банк не
має права на суму коштів, що
знаходиться на рахунку фізичної особи,
а обов'язок банку здійснити дії щодо
особового рахунку клієнта (в тому числі
списати кошти з особового рахунку
клієнта) виникає лише у визначених
законодавством випадках, тому
посилання позивача на п. 3.2.5 Умов, як на
підставу для задоволення позову
прийняти не можна.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.209,218,303,307,308,313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Амур - нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
14 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Дерев'янко О.Г.

Судді :
Черненкова Л.А.

Петешенкова М.Ю.