У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє
у своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
малолітньої ОСОБА_10 про виселення та
зняття осіб з реєстрації місця
проживання, за касаційною скаргою
представника Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» - Шуліки Аліни
Володимирівни - на рішення
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі
-ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що між ним і ОСОБА_9 16 листопада 2007
року укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику кредит в розмірі 200 000 дол.
США строком до 19 листопада 2017 року, а
відповідач зобов'язався повернути
кредит та сплатити відсотки за
користування кредитними коштами в
строки та в порядку, встановлених
кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і відповідачем укладено
договір іпотеки № Е/V072016, відповідно до
умов якого відповідач надав в іпотеку
нерухоме майно, а саме: житловий
будинок загальною площею 345 кв. м,
житловою площею 104,60 кв. м, який
розташований АДРЕСА_1

Відповідач своїх зобов'язань за
кредитним договором належним чином не
виконав, у зв'язку з чим 26 лютого 2013 року
рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці було звернено
стягнення на вказаний предмет іпотеки
шляхом продажу предмета іпотеки.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на переданий в іпотеку
житловий будинок позивачем
направлялись відповідачам
повідомлення з пропозицією
добровільно звільнити житловий
будинок, проте на вказані повідомлення
банку відповідачі жодним чином не
відреагували.

Посилаючись на норми матеріального
права, просив виселити відповідачів з
житлового будинку по АДРЕСА_2 зі
зняттям з реєстраційного обліку у
територіальному органі ДМС України.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 22 травня 2014 року
позовні вимоги задоволено частково.
Виселено ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 з житлового будинку, який є
предметом іпотеки та розташований за
адресою: АДРЕСА_1, м. Чернівці,
Чернівецька область. У задоволенні
інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 20 серпня 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. - посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права й
просить скасувати оскаржуване рішення
суду із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 листопада 2007
року між позивачем і ОСОБА_9 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредит у
розмірі 200 000 дол. США строком до 19
листопада 2017 року, а відповідач
зобов'язався повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами у строки та у
порядку, встановлених кредитним
договором.

Крім того, 16 листопада 2007 року між
позивачем і відповідачем ОСОБА_9
укладено іпотечний договір на
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним вище кредитним договором та
відповідно до іпотечного договору
відповідач надав в іпотеку нерухоме
майно, а саме: житловий будинок
загальною площею 345 кв. м, житловою
площею 104,60 кв. м, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1, м. Чернівці.

Заочним рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 26 лютого
2013 року у рахунок погашення
заборгованості за указаним кредитним
договором звернено стягнення на
житловий будинок загальною площею 345,00
кв. м, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1, м. Чернівці, шляхом продажу
вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладанням від свого
імені договору купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем. У задоволенні
позовних вимог щодо виселення
відповідачів відмовлено, у зв'язку з
відсутністю доказів щодо направлення
відповідачам вимоги про звільнення
спірного будинку та останнім отримано
таку вимогу.

Місцем реєстраційного обліку
відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 є житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1, м. Чернівці.

Задовольняючи позовні вимоги про
виселення, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст.
109 ЖК Української РСР звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом, а
також з того, що позивачем направлялись
повідомлення мешканцям будинку
АДРЕСА_1 м. Чернівці, які були отриманні
повнолітніми відповідачами, які діють
у своїх інтересах та в інтересах своїх
неповнолітніх і малолітніх дітей.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про зняття відповідачів з
реєстраційного обліку у
територіальному органі Державної
міграційної служби України, суд першої
інстанції виходив з того, що рішення
суду про виселення і є остаточним
рішенням, на підставі якого відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб УМВС України
зобов'язаний зняти відповідачів з
реєстраційного обліку, а також
враховуючи, що відповідачами не
заявлялось клопотання про залучення до
участі у справі в якості
співвідповідача, а судом до участі у
справі не залучалися органи, до
компетенції яких входить зняття з
реєстрації, дійшов висновку про те, що
суд не в праві вирішувати питання щодо
прав і обов'язків осіб, які не були
залучені до участі у справі.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про зняття з
реєстраційного обліку, суд апеляційної
інстанції, керуючись ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» з дотриманням вимог ст. ст. 303,
316 ЦПК України, врахувавши, що
відповідний відділ громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМВС України до участі у справі в
якості відповідача не залучений,
обґрунтовано вважав, що підстави для
покладення обов'язку зі зняття з
реєстрації ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 відсутні.

Доводи касаційної скарги висновків
суду в цій частині не спростовують та
зводяться до переоцінки доказів, що не
відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України,
оскільки суд касаційної інстанції
позбавлений можливості встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про виселення, суд
апеляційної інстанції вважав, що
висновки суду першої інстанції про
отримання відповідачами письмової
вимоги іпотекодержателя не
відповідають обставинам справи,
відомості про вручення ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 повідомлень про виселення
відсутні, банк ухилився від доведення
обставин не звільнення відповідачами
житлового будинку в тридцятиденний
строк з дня отримання цієї вимоги.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду апеляційної інстанції
не можна.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» (далі - Закон), у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення
на предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону сторони
іпотечного договору можуть вирішити
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.
Позасудове врегулювання здійснюється
згідно із застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
міститься в іпотечному договорі, або
згідно з окремим договором між
іпотекодавцем і іпотекодержателем про
задоволення вимог іпотекодержателя, що
підлягає нотаріальному посвідченню,
який може бути укладений одночасно з
іпотечним договором або в будь-який час
до набрання законної сили рішенням
суду про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української
РСР звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Із результатів системного аналізу
положень ст. 109 ЖК Української РСР та ст.
40 Закону України «Про іпотеку»
випливає, що всі мешканці зобов'язані
на письмову вимогу іпотекодержателя
або нового власника добровільно
звільнити житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги у тому разі,
якщо іпотекодержатель прийняв рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору. За
таких обставин, якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення
мешканцям письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення не
стосується виселення мешканців на
підставі рішення суду про зверненням
стягнення на предмет іпотеки, а
стосується позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що рішенням суду в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором вже звернуто стягнення на
вказаний житловий будинок, зазначених
вимог закону не врахував та дійшов
помилкового висновку про відмову у
позовних вимогах про виселення
відповідачів у зв'язку з тим, що
відповідачами не отримано письмову
вимогу іпотекодержателя добровільно
звільнити житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги.

Суд першої інстанції, керуючись ст. 109
ЖК Української РСР, правильно вважав,
що звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, та дійшов законного
та обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог про
виселення відповідачів.

Помилковість зроблених судом першої
інстанції висновків щодо необхідності
дотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 40
Закону України «Про іпотеку» при
виселенні мешканців на підставі
рішення суду про звернення стягнення
на предмет іпотеки з огляду на
викладене не може тягти за собою
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки рішення суду про
зверненням стягнення на предмет
іпотеки є самостійною підставою для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалене у справі
судом апеляційної інстанції рішення в
частині позовних вимог про виселення
підлягає скасуванню як таке, що
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
із залишенням у силі в цій частині
рішення суду першої інстанції.

Разом з тим після ухвалення рішення
судом першої інстанції, 07 червня 2014
року набрав чинності Закон України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Під час виконання рішення суду,
сторона, на майно якої звернуто
стягнення на погашення кредитної
заборгованості в іноземній валюті, не
позбавлена права звернутися до суду у
порядку, передбаченому ст. 217 ЦПК
України, у зв'язку з набранням чинності
вказаного Закону.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» -
Шуліки Аліни Володимирівни
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 20 серпня 2014
року у частині позовних вимог про
виселення скасувати, залишити в силі в
цій частині рішення Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 22 травня
2014 року.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Чернівецької області від 20 серпня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник