АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/9971/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Г. Я. Доповідач - Рудь В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю.,
Повєткіна В.В.

при секретарі: Кравець
Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Самарського
районного суду м.Дніпропетровська від
08 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи Дніпропетровська
міська рада, ОСОБА_4, про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно за власником земельної
ділянки, -

В с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_3, треті особи
Дніпропетровська міська рада, ОСОБА_4,
про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно за
власником земельної ділянки(а.с.3-4).

Позивач зазначав, що 14 червня 2007 року
за договором купівлі-продажу придбав
земельну ділянку площею 0,455га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а 2
листопада 2007 року отримав Державний
акт про право власності на зазначену
земельну ділянку під кадастровим
№:09:032:0044.

Згодом з'ясувалося, що на його
земельній ділянці ОСОБА_3 збудував
житловий будинок із господарськими
спорудами без відповідних дозволів та
узгоджень.

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 20.11.2006 року за
ОСОБА_3 визнано право власності на
домоволодіння без додаткових актів
введення в експлуатацію. На підставі
вказаного судового рішення ОСОБА_3
зареєстрував право власності на
домоволодіння, та передав його у
власність ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу.

Після з'ясування обставин звернувся
до ОСОБА_4 з позовом про усунення
порушень права власності на земельну
ділянку.

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 20.09.2012 року
ОСОБА_4 зобов'язано за власний рахунок
знести усі будівлі та споруди з його
земельної ділянки, відновити її стан та
передати у його розпорядження.
Вказаним рішенням суду також
встановлені факти, що забудовником
його земельної ділянки був ОСОБА_3 та що
будівництво було самочинним.

Посилаючись на викладені обставини
та вказуючи на те, що дозволу на
забудову своєї ділянки відповідачу не
надавав, внаслідок самочинної забудови
позбавлений законного права
використовувати свою ділянку на
власний розсуд, ОСОБА_2 просив на
підставі ст.ст.373-376 ЦК України визнати
за ним - власником земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий №:09:032:0044, право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, а саме
садибний житловий будинок НОМЕР_1 з
відповідними будівлями та спорудами.

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року
в задоволенні позову
відмовлено(а.с.150-152).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення по суті позову, посилаючись на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права(а.с.164-168).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

За положеннями ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

По справі встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 14 червня
2007 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу,
зареєстрованого в реєстрі за №2849,
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки
площею 0,0455га, що розташована на
території Самарського району
АДРЕСА_1(а.с.105-106).

2 листопада 2007 року ОСОБА_2 видано
Державний акт про право власності на
земельну ділянку площею 0,0455 га, що
розташована на території Самарського
району АДРЕСА_1 під кадастровим
№:09:032:0044 (а.с.12).

Із справи вбачається, що на вказаній
земельній ділянці без відповідних
дозволів та узгоджень ОСОБА_3 виконав
будівництво домоволодіння, яке
складається з житлового будинку «А-2»
площею 204,2 кв.м, сараю «Б» площею 18,3 кв.м,
гаражу «В» площею 41,5 кв.м та споруд № 1-9,
та І-V.

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 20.11.2006 року за
ОСОБА_3 визнано право власності на
об'єкт самовільного будівництва без
додаткових актів введення в
експлуатацію. Рішенням колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 листопада 2010 року вказане
рішення суду першої інстанції
скасовано, ОСОБА_3 в задоволенні позову
до Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на об'єкт
самовільного будівництва відмовлено.

При цьому, із рішення суду
апеляційної інстанції вбачається, що
ОСОБА_3 було пред'явлено позов відносно
об'єкта нерухомого майна,
розташованого по АДРЕСА_2(а.с.26-27).

Із договору купівлі-продажу
домоволодіння від 29.01.2008 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрованого в реєстрі №238,
вбачається, що ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4
купив домоволодіння АДРЕСА_2, яке
належало ОСОБА_3 на підставі рішення
третейського суду б/н від 01.02.2007 року
постійно діючого при Асоціації
«ЛЕВЛЕКС» та зареєстрованого КП
«Дніпропетровське МБТІ» реєстраційний
номер:17709974, яке згідно даних листа КП ДМ
БТІ ДОР від 14.07.2014 року №17655 станом на
31.12.2012 року зареєстровано за
ОСОБА_4(а.с.78-79).

Як видно із справи, судовими
рішеннями, а саме ухвалою Самарського
районного суду м.Дніпропетровська від
17.12.2013 року по справі №206/7285/13-ц, ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 02.06.2014 року по справі
№206/544/14-ц, встановлено факт помилки
землевпорядних органів при підготовці
технічних документів при зазначенні
меж земельних ділянок НОМЕР_3 та
НОМЕР_1(а.с.95, 101-103).

Із ухвали Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
18.03.2014 року по справі №804/94/14 вбачається,
що в провадженні суду знаходиться
справа за адміністративним позовом
ОСОБА_4 до Управління Держземагенства у
м.Дніпропетровську Дніпропетровської
області, треті особи ТОВ «Основа»,
ОСОБА_6, ОСОБА_2, про визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії.
Обгрунтуванням позову є помилка у
Державному земельному кадастрі, яка не
була виправлена, внаслідок якої за
даними Державного земельного кадастру
житловий будинок під НОМЕР_1
знаходиться на земельній ділянці
НОМЕР_3, а на земельній ділянці НОМЕР_1
знаходиться житловий будинок НОМЕР_2, в
свою чергу - земельна ділянка НОМЕР_2
вільна від забудови. Ухвалою суду
задоволено клопотання ОСОБА_4 про
зупинення провадження у справі для
виготовлення документації із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості)(а.с.98-100).

Отже, вказаними судовими рішеннями
встановлено обставини, які згідно
положень ч.3 ст.61 ЦПК України не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини, а саме факт помилки
землевпорядних органів при підготовці
технічних документів при зазначенні
меж земельних ділянок НОМЕР_3 та НОМЕР_1,
на одній із яких знаходиться об'єкт
нерухомого майна, з приводу якого виник
спір як відносно об'єкта самочинного
будівництва.

Частинами 1,2 ст.331 ЦК України
передбачено, що право власності на нову
річ, яка виготовлена(створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на новостворене
нерухоме майно(житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення
будівництва(створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Частиною 5 ст.376 ЦК України
встановлено, що на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Статтею 24 Закону України "Про
планування і забудову територій"
передбачено, що фізичні чи юридичні
особи, які мають намір здійснити
будівництво об'єкта містобудування,
зобов'язані отримати дозвіл від
виконавчого комітету ради.

Відповідно до змісту ч.1 ст.31 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів у
порядку, встановленому законодавством,
відноситься до відання виконавчих
органів сільських, селищних, міських
рад.

Отже, з урахуванням зазначених норм
діючого законодавства, у тому числі
норм Закону України "Про основи
містобудування" та Закону України "Про
планування і забудову територій", для
вирішення питання про визнання за
особою права власності на об'єкт
нерухомого майна в тому разі, коли в
прийнятті такого об'єкта в
експлуатацію відмовлено, обов'язковою
умовою є дотримання усіх визначених
законом вимог та умов, які необхідні
для прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта.

Як видно із справи, матеріали
останньої не містять даних про те, що
питання про прийняття об'єкта
нерухомого майна, відносно якого виник
спір, і введення його в експлуатацію,
вирішувалось у порядку, встановленому
законодавством.

Крім того, із справи вбачається, що
вимоги ОСОБА_2 про визнання права
власності на садибний житловий будинок
НОМЕР_1 із будівлями та спорудами, як за
власником земельної ділянки НОМЕР_3,
порушує право власності ОСОБА_4, який на
підставі договору купівлі-продажу
набув право власності на домоволодіння
НОМЕР_1, яке за даними Державного
земельного кадастру знаходиться на
земельній ділянці НОМЕР_3, факт помилки
землевпорядних органів при підготовці
технічних документів при зазначенні
меж земельних ділянок НОМЕР_3 та НОМЕР_1
встановлено вказаними судовими
рішеннями.

Таким чином, встановивши вказані
обставини та докази в їх підтвердження,
суд прийшов до правильного висновку
про відсутність підстав для захисту
прав ОСОБА_2 у визначений ним спосіб.

Доводи ОСОБА_2 про те, що об'єкт
самочинного будівництва знаходиться
на земельній ділянці АДРЕСА_1,
власником якої є він, ОСОБА_2, а тому
позов є обгрунтованим, не можуть бути
взяті до уваги, оскільки чинне
законодавство не визнає самочинне
будівництво об'єктом правового
захисту, при цьому в матеріалах справи
відсутні будь-які дані про звернення
ОСОБА_2 до органів місцевого
самоврядування з питання прийняття в
експлуатацію зазначеного об'єкта
нерухомого майна та що з приводу
зазначеного питання приймалось
відповідне рішення, яке б свідчило про
порушення права, яке підлягає захисту у
відповідності до вимог ст.3 ЦПК у
спосіб, передбачений ст.16 ЦК України.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі про те, що права ОСОБА_4 щодо
об'єкту нерухомого майна, який є
предметом спору, не порушуються, що
останній не має права власності на
домоволодіння, що розташоване на
земельній ділянці НОМЕР_3, та що судовим
рішенням зобов'язаний знести усі
будівлі та споруди з його земельної
ділянки, відновити її стан та передати
у його розпорядження, не можуть бути
взяті до уваги, оскільки із змісту
позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що
він поставив питання про визнання за
ним права власності на садибний
житловий будинок НОМЕР_1 із будівлями
та спорудами, що розташовані на
земельній ділянці НОМЕР_3(а.с.3-4), в той
час як власником домоволодіння АДРЕСА_2
є ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 29.01.2008 року(а.с.78-79).

Посилання ОСОБА_2 на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права
необгрунтовані, оскільки судом повно
з'ясувані обставини справи, доказам у
справі суд дав оцінку відповідно до
положень ст.212 ЦПК України, рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи та нормам діючого
законодавства, що регулює зазначені
правовідносини, підстав для його
скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий-

Судді-