У х в а л а

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Попович О.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яка діє також як законний
представник ОСОБА_4, 2001 року народження,
третя особа - служба у справах дітей
Кіровоградської міської ради, про
звернення стягнення на квартиру та
виселення, за зустрічним позовом
ОСОБА_3, яка діє як законний представник
ОСОБА_4, 2001 року народження, до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки
недійсним, за касаційними скаргами
ОСОБА_3 та публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 21
листопада 2014 року та рішення
апеляційного суду Кіровоградської
області від 14 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка
діє також як законний представник
ОСОБА_4, 2001 року народження, третя особа
- служба у справах дітей
Кіровоградської міської ради, про
звернення стягнення на квартиру та
виселення, обґрунтовуючи вимоги тим, що
16 травня 2008 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір №
KGPRGA01580003, відповідно до якого
останньому був наданий кредит в
розмірі 41 632 дол. США зі сплатою 15,00 %, з
кінцевим терміном повернення до 16
травня 2028 року. В забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_1, ОСОБА_2 16 травня 2008 року був
укладений іпотечний договір, предметом
якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1.
Відповідач порушив умови кредитного
договору, внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 125 052 дол. США
71 центів.

Враховуючи вказане,
позивач просив звернути стягнення на
зазначену квартиру, шляхом набуття ПАТ
КБ «ПриватБанк» права власності на
предмет іпотеки з вартістю, визначеною
на момент такого набуття на підставі
оцінки предмета іпотеки, а також просив
виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 2001 року
народження, з квартири, що є предметом
іпотеки, зі зняттям їх з реєстраційного
обліку у територіальному органі
державної міграційної служби України.

25 вересня 2013 року
ОСОБА_3, яка діє як законний представник
ОСОБА_4, 2001 року народження, звернулась
до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договору іпотеки від 16 травня
2008 року, укладеного між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2
недійсним, обґрунтовуючи вимоги тим, що
ОСОБА_4, на момент укладення договору
іпотеки спірної квартири мав право
користування зазначеною квартирою.
Проте договір був укладений без згоди
органу опіки та піклування, що є
підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 21 листопада 2014 року, в
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
було відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4,
задоволено. Визнано недійсним
іпотечний договір від 16 травня 2008 року
між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ЗАТ КБ
«ПриватБанк», що був посвідчений
приватним нотаріусом Кіровоградського
міського нотаріального округу
16 травня 2008 року, номер в реєстрі 1860.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 14 серпня
2014 року, рішення суду першої інстанції
було скасовано та у справі ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» та в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3, яка діє як
законний представник ОСОБА_4, було
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
ухвалені судові рішення та справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає
відхиленню, а касаційна скарга
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи справу суд першої інстанції
виходив з наявності підстав для
відмови в задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» та з наявності підстав
для задоволення зустрічного позову
ОСОБА_3, яка діє як законний представник
ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_4 на момент
укладення договору іпотеки спірної
квартири мав право користування
зазначеною квартирою.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи в
задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд апеляційної
інстанції виходив із того, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» не надав доказів
направлення на адресу ОСОБА_3 вимоги
про звільнення житлового приміщення.

Також відмовляючи в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3,
яка діяла як законний представник
ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що при укладенні
договору іпотеки вказаної квартири
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приховали факт
проживання малолітньої дитини в
спірній квартирі.

Проте з таким висновком апеляційного
суду повністю погодитися не можна.

Судами встановлено, що 16 травня 2008 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладений
кредитний договір № KGPRGA01580003, за
умовами якого останньому був наданий
кредит у розмірі 41 632 дол. США зі сплатою
15,00 % річних строком до 16 травня 2028 року.

У забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_1, ОСОБА_2 16 травня 2008 року був
укладений іпотечний договір, предметом
якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_1 умов кредитного
договору утворилась заборгованість у
розмірі 125 052 дол. США 71 центів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, яка діє як законний
представник ОСОБА_4, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 на
час укладення договору іпотеки спірної
квартири хоч і мав право користування
спірною квартирою, проте ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 приховали від ПАТ КБ
«ПриватБанк» факт його проживання в
спірній квартирі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
ОСОБА_3, яка діє як законний представник
ОСОБА_4, не довела факт порушення прав
ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк», суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
оскільки з урахуванням вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» банк не
надав доказів направлення на адресу
ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4
вимоги про звільнення житлового
приміщення, то відсутні підстави для
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку» положення ч. 1
цієї статті не є перешкодою для
реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду у
встановленому законом порядку.

У п. 37 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що невиконання вимог
ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»
про надання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону),
оскільки іпотекодавець у судовому
засіданні має можливість заперечувати
проти вимог іпотекодержателя, що
відповідає положенням ст. 124
Конституції України.

При цьому, вирішуючи справу, суд
апеляційної інстанції не звернув уваги
на те, що відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку», відомості про
направлення банком мешканцям квартири
письмової вимоги про виселення,
вимагається лише в позовних вимогах
щодо виселення мешканців із житлових
приміщень, переданих в іпотеку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
не надав належної оцінки тому, що
оскільки у позичальника наявна
заборгованість за кредитним договором,
забезпеченим іпотекою, то
іпотекодержатель має право на такий
спосіб судового захисту, як звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом
повністю не встановлено, рішення
частково не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
часткового скасування, а саме в частині
вирішення позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
яка діяла як законний представник
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення, з
передачею справи в цій частині на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Кіровоградської області від 14
серпня 2014 року підлягає залишенню без
змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 14 серпня
2014 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яка діяла як законний
представник ОСОБА_4, про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення скасувати, а справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Кіровоградської області від 14
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак