РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14000/14-ц

пр. № 2/759/5041/14

25 листопада 2014 року
м.
Київ

Святошинський районний суд м.
Києва у складі головуючого судді
Ключника А.С. за участю секретаря
судового засідання Борисенко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі судових засідань
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа: Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації про вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 10.08.2014 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа:
Служба у справах дітей Святошинської
районної у м. Києві державної
адміністрації про вселення.

Позов обґрунтовано тим, що
позивачка є зареєстрованою в квартирі
АДРЕСА_1. Позивачем зазначено, що вона
та відповідачі є співвласниками
спірної квартири в рівних частках на
підставі приватизації житла.

У зв'язку з неприязними
відносинами, які склались між
позивачем та відповідачами, у серпні 2012
року позивач змушений був переїхати в
орендовану квартиру.

На даний час, як зазначив позивач,
у нього немає можливості знімати
окреме житло, у зв'язку з чим остання 11
серпня 2014 року повідомила ОСОБА_2 про
свій намір повернутися до спірного
житла.

Однак, відповідачі, чинять
позивачу перешкоди у користуванні
власністю, до квартири АДРЕСА_1 не
пускають, що змусило позивача
звернутися до суду за захистом свого
порушеного права.

У судовому засіданні 25.11.2014 року
позивач позов підтримав з підстав
викладених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_6 у судовому засіданні
заперечували щодо задоволення позову,
зазначивши, що перешкод у користуванні
власністю позивачу ніхто не чинить, а
сам позивач веде аморальний спосіб
життя, зловживає алкогольними напоями,
не приймає участі у витратах на
комунальні послуги, з приводу чого між
сторонами неодноразово виникали
сварки.

Інші відповідачі в судове
засідання не з'явились, про причини
неявки суд не повідомляли.

Представник третьої особи
надіслав до суду лист у якому зазначив
про можливість розгляду справи за
відсутності їхнього представника.

Заслухавши пояснення осіб, які
брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, письмові докази, суд
дійшов висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України
суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Диспозитивність цивільного
судочинства визначена ст. 11 ЦПК України
в якій зазначено, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої
порушено, може скористатись не
будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права. Спосіб захисту
порушеного права частіше за все
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини. Під способом захисту
суб'єктивних цивільних прав розуміють
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення
(визнання) порушених (оспорюваних) прав
та вплив на правопорушника. Загальний
перелік таких способів захисту
цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Як вбачається з позовної заяви,
позивач у даному спорі визначив спосіб
захисту свого порушеного права шляхом
вселення до житлової квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1. Однак,
будь-якого доказу щодо виселення
позивача зі спірного житлового
приміщення суду не надано, що дає
підстави для висновку про невірно
обраний спосіб захисту свого
порушеного права позивачем, оскільки в
даних правовідносинах має місце
наявність перешкод у користуванні
власністю.

Суд не наділений повноваженнями
згідно чинного законодавства вийти за
межі позовних вимог при розгляді справ
позовного провадження. У даному
випадку позивач розпорядився своїми
правами щодо предмету спору на власний
розсуд, однак невірно вибрав спосіб
захисту свого права.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч зазначеним вимогам
закону, позивачем не надано суду
доказів щодо належності позивачу та
відповідачам на праві спільної
часткової власності житлового
приміщення розташованого за адресою:
АДРЕСА_1.

Однією із засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу задоволення позову, не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, оскільки не ґрунтуються на
достатніх, належних та допустимих
доказах, а позовні вимоги не
ґрунтуються на вимогах закону, суд
дійшов висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 12, 16 ЦК України, ст.ст. 3,
4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа: Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації про вселення -
відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А. Ключник