Номер провадження: 22-ц/785/8952/14
Головуючий у першій інстанції Матяш Т.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди заподіяної злочином,
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 20 серпня 2014 року,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що 17 травня 2009 року біля будинку
АДРЕСА_1, ОСОБА_4 умисно завдала ОСОБА_3
легкі тілесні ушкодження.

В результаті отриманих ушкоджень
ОСОБА_3 перебувала в лікарні під
наглядом хірурга та невропатолога з
18.05. по 27.05.2009 року, а з 27 травня 2009 року
по 12 червня 2009 року вона була
госпіталізована в терапевтичне
відділення Білгород-Дністровської
центральної районної лікарні з
діагнозом - ГБ другого ступеня,
гіпертонічний криз, ускладнений
стенокардиотическим синдромом,
гипертенизивне серце другого ступеня,
ризик 111.

За час лікування позивачка понесла
матеріальну шкоду у розмірі 1455,00 грн. на
придбання медикаментів.

В результаті неправомірних дій ОСОБА_4
позивачу була завдана моральна шкода,
яка полягає в стражданнях, які вона
перенесла в результаті стресу,
відчутим фізичним болем від отриманих
тілесних ушкоджень, безсонням.

З урахуванням зазначеного, позивач
просила стягнути з відповідача
матеріальну шкоду в сумі 1455,00 грн.,
моральну шкоду в розмірі 20000 грн.,
витрати на правову допомогу в сумі 11000
грн.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 20 серпня 2014 року позовну заяву
ОСОБА_3 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
матеріальну шкоду у розмірі 1455 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати на правову допомогу у розмірі
11000 грн. В решті позову відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку ОСОБА_4 В скарзі з
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для відшкодування шкоди за
правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести
такі факти: а) неправомірність
поведінки особи. Неправомірною можна
вважати будь-яку поведінку, внаслідок
якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди
не був уповноважений на такі дії; б)
наявність шкоди. Під шкодою слід
розуміти втрату або пошкодження майна
потерпілого та (або) позбавлення його
особистого нематеріального права
(життя, здоров'я тощо). У відносинах, що
розглядаються, шкода - це не тільки
обов'язкова умова, але і міра
відповідальності, оскільки, завдана
шкода відшкодовується в повному обсязі
(мова йдеться про реальну шкоду та
упущену вигоду - ст. 22 ЦК України); в)
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та шкодою є обов'язковою
умовою відповідальності та
виражається в тому, що шкода має
виступати об'єктивним наслідком
поведінки завдавача шкоди; г) вина
завдавача шкоди, за виключенням
випадків, коли в силу прямої вказівки
закону обов'язок відшкодування
завданої шкоди покладається на
відповідальну особу незалежно від
вини. Наявність всіх вищезазначених
умов є обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
шкоди.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що 17 травня 2009 року
ОСОБА_4 біля будинку АДРЕСА_1 на ґрунті
особистих неприязних стосунків, що
склалися в продовж тривалого часу,
маючи умисел заподіяти шкоду здоров'ю
ОСОБА_5, нанесла останній один удар
рукою в ліву щоку.

Згідно з висновком комісійної
судово-медичної експертизи № 70/13 від
13.01.2014 року, позивач знаходилась на
амбулаторному та стаціонарному
лікуванні з 18.05.2009 року по 27.05.2009 року та
з 02.06.2009 року по 10.07.2009 року з діагнозами:
черепно-мозкова травма, струс
головного мозку, забій м'яких тканин
обличчя, садна, гіпертензивнолікворний
синдром, гіпертонічна хвороба ІІ ст.,
кризовий перебіг, стан після
гіпертонічного кризу ускладнений
стенокардичним синдромом,
вегетоневротичний синдром, цефалічний
синдром. Такі пошкодження, як в своїй
сукупності, так і кожне окремо,
відповідно до «Правил судово-медичного
визначення ступеня тяжкості тілесних
ушкоджень», затверджених наказом МОЗ
України від 17.01.1995 року № 6 відносяться
до легких тілесних ушкоджень.

Розмір витрачених на лікування
позивача грошових коштів в розмірі 1455,00
гривень, підтверджується копіями
квитанцій по придбанню ліків на
відновлення здоров'я.

13.03.2014 року Білгород-Дністровським
міськрайонним судом Одеської області
ухвалено постанову по кримінальній
справі № 1-162/11 за звинуваченням ОСОБА_4
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1
ст. 125 КК України, у зв'язку з умисним
нанесенням легкого тілесного
ушкодження ОСОБА_6

Відповідно до цієї постанови суд
звинувачену у скоєні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України
ОСОБА_7, звільнив від кримінальної
відповідальності на підставі п. 1 ч. 1 ст.
49 КК України.

Згідно ст. 49 КК України, особа
звільняється від кримінальної
відповідальності, якщо з дня вчинення
нею злочину і до дня набрання вироком
законної сили минули відповідні
строки.

Відповідно до роз'яснень викладених у
п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 від 20.02.2004 року «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює закриття
кримінальних справ», звільнення від
кримінальної відповідальності - це
відмова держави (її компетентних
органів) від засудження особи, яка
вчинила злочин, та застосування до неї
кримінально-правових засобів
примусового характеру. Водночас
звільнення від кримінальної
відповідальності не є виправданням
особи. Рішення про застосування
строків притягнення до кримінальної
відповідальності судом є видом
обвинувального вироку, що
постановляється лише в разі
доведеності вини особи у вчиненні
злочину. Звільнення особи від
кримінальної відповідальності на
підставі застосування строків
давності не може свідчити про не
вчинення особою злочину, звинуваченою
у ньому. З огляду на це особа, яка вважає
себе невинуватою у вчиненні злочину
або вина якої у вчиненні злочину не
доведена, вправі вимагати не
застосування строків давності, а
постановлення виправдувального вироку
або ухвалення постанови про
відсутність події та складу злочину в
діях такої особи. Лише таки
процесуальні рішення носять
реабілітуючий характер та звільняють
особу від усіх звинувачень у вчиненні
протиправного карного діяння. У цьому
висновку суд має застосувати положення
частини 4 статті 61 ЦПК України, за яким
вирок у кримінальному провадженні, що
набрав законної сили, або постанова
суду у справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Таким чином, обставини вчинення
злочину ОСОБА_4 у всіх його складових та
кваліфікуючих елементах, в тому числі у
питаннях вини, протиправності дій,
причинного зв'язку між діями особи та
настанням шкоди інтересам потерпілої
особи, розміру та обґрунтування шкоди
вважаються встановленими зазначеною
постановою суду від 13 березня 2014 року в
усіх складових та обставинах
пред'явленого цій особі звинувачення.

Тому доводи апелянта про те, що єдиним
доказом скоєння ОСОБА_4 злочину
відносно позивача повинен бути вирок,
який набрав законної сили є
безпідставними, а висновок суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
матеріальної шкоди обґрунтованим.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, дією чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 року у п. 5
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» обов'язковому
з'ясуванню при вирішені спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою та протиправними
діями заподіювана та вини останнього в
її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України,
моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Висновком комісійної судово-медичної
експертизи № 70/13 від 13.01.2014 року,
експерти встановлено наявність у
ОСОБА_3 гіпертонічного кризу на фоні
стресового стану.

Враховуючи ступінь вини відповідача,
яка завдала моральної шкоди, наявність
вини самого потерпілого, тривалість
страждань позивача, істотність
вимушених змін у способі її життя,
можливість усунення негативних
наслідків, які виникли в результаті
посягання на її права, а також вимоги
розумності і справедливості, суд
першої інстанції, всупереч твердженню
скарги прийшов до правильного висновку
щодо розміру стягнутої моральної
шкоди. Докази та обставини, на які
посилається апелянт в скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Щодо стягнення витрат на правову
допомогу в розмірі 11000 грн. судова
колегія приходить до наступних
висновків.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Відповідно до аналізу статей 84, 88 ЦПК
України, судові витрати на правову
допомогу - це фактично понесені
стороною і документально
підтвердженні витрати, пов'язані з
наданням цій стороні правової допомоги
адвокатом або іншим спеціалістом в
галузі права під час вирішення
цивільної справи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчить про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (наприклад, квитанція
до прибуткового касового ордеру,
платіжне доручення з відміткою банку
або інший банківський документ, касові
чеки, посвідчення про відрядження), акт
виконаних робіт та розрахунок
фактичних витрат робочого часу
адвоката на вчинення тих чи інших дій
та із зазначенням конкретно наданих
послуг на зазначену суму при розгляді
справи.

На підтвердження витрат на правову
допомогу представником позивача
надано договір від 18.03.2014 року між
ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_8 про надання
правової допомоги.

З матеріалів вбачається, що ОСОБА_8
надавав правову допомогу позивачу з
жовтня 2009 року по кримінальної та
цивільної справах.

Відповідно до розрахунку наданого до
суду апеляційної інстанції
представником ОСОБА_3 фактичні витрати
робочого часу адвоката у цивільної
справі складають 4200,00 грн.

Проте, ухвалюючи рішення про стягнення
з відповідача на користь позивачки
судових витрат в сумі 11000 грн., суд
першої інстанції помилково врахував
витрати на правову допомогу наданої
позивачеві в ході розгляду
кримінальної справи.

За таких обставин судова колегія
вважає, що висновок районного суду в
частині стягнення з відповідача витрат
на правову допомогу в сумі 11000,00 грн. є
помилковим, тому рішення суду першої
інстанції в цій частині на підставі ч. 1
п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні
зі зменшенням розміру стягнення до 4200,00
грн.

В решті рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому рішення в
цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 20 серпня 2014 року в частині
задоволення позову щодо стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на
правову допомогу в розмірі 11000,00 грн.
змінити, зменшивши розмір стягнення до
4200,00 грн.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

Н.В.Ісаєва

О.С.Комлева