У х в а л а

ІМенем УКраїни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
Вінницької міської ради до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_4, про знесення
самочинного будівництва, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 7
квітня 2014 оку та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від 18 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Вінницька міська рада
звернулась до суду з указаним позовом.
Зазначала, що 14 листопада 2013 року до
міського голови звернулась ОСОБА_4 зі
скаргою про те, що власник сусіднього
будинковолодіння по АДРЕСА_1 у м.
Вінниці ОСОБА_3 самочинно розпочала
реконструкцію та будівництво
господарських будівель, які
знаходяться поруч з межею її земельної
ділянки і тим самим перешкоджає
використанню останньої для
будівництва нового житлового будинку
на місці старого. ОСОБА_3 17 серпня 2012
року було направлено письмове
попередження з вимогою в строк до 19
серпня 2012 року самочинно збудовану
прибудову до сараю демонтувати,
наслідки будівництва ліквідувати.
Оскільки ОСОБА_3 на зазначене не
прореагувала, інспекцією ДАБК у
Вінницькій області 6 вересня 2012 року
стосовно неї складено протокол про
адміністративне правопорушення
передбачене ч. 1 ст. 96 КУпАП. За
результатами розгляду матеріалів
ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної
відповідальності. 10 вересня 2013 року
інспекцією ДАБК ОСОБА_3 направлено
припис про припинення будь-яких
будівельних робіт та приведення
об'єкту до вимог чинного законодавства,
але на цей припис ОСОБА_3 не
відреагувала. Під час повторної
перевірки об'єкту самочинного
будівництва 26 листопада 2013 року
департаментом архітектури
містобудування та кадастру Вінницької
міської ради встановлено, що ОСОБА_3
вимог припису та попередження не
виконала, а продовжувала самочинне
будівництво та збудувала добудову до
господарської споруди. Посилаючись на
наведене, просила задовольнити позов.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 7 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 18 червня 2014 року, позов задоволено.
Вирішено знести самочинно збудовану
одноповерхову добудову прямокутної
форми до господарської споруди з
керамічної цегли розмірами 2,10 х 2,98 м
будинковолодіння АДРЕСА_1 у м. Вінниці
за рахунок ОСОБА_3

ОСОБА_3 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Звертаючись до суду з позовом про
знесення самочинно збудованої
одноповерхової добудови прямокутної
форми до господарської споруди з
керамічної цегли розмірами 2,10 х 2,98 м
будинковолодіння АДРЕСА_1 у м. Вінниці,
позивач серед інших документів надав
постанову про притягнення
відповідачки ОСОБА_3 до
адміністративної відповідальності від
6 вересня 2012 року, з якого вбачається, що
відповідач самовільно, без
затвердженої у встановленому
законодавством порядку проектної
документації виконала будівельні
роботи з реконструкції сараю по
АДРЕСА_1 у м. Вінниці, та акт від 26
листопада 2013 року, про те, що самочинно
переобладнана господарська споруда по
АДРЕСА_1
габаритними розмірами 2,10 х 2,98,
збудована з керамічної цегли.
Самочинно влаштовано віконний проріз.
Вимога від 18 серпня 2012 року про
демонтування самочинно збудованої
прибудови до сараю не виконана.

Посилаючись на зазначені докази, що
підтверджують факт самочинного
будівництва, суд першої інстанції
ухвалив рішення про задоволення
позову, а суд апеляційної інстанції
залишив рішення без змін.

Однак, погодитися з такими висновками
не можна.

Відповідно до частини сьомої статті 376
ЦК України у разі істотного відхилення
від проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво. Особа, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, зобов'язана відшкодувати
витрати, пов'язані з приведенням
земельної ділянки до попереднього
стану.

Знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності. Під істотним
порушенням будівельних норм і правил
слід розуміти, зокрема, недодержання
архітектурних, санітарних,
екологічних, протипожежних та інших
вимог і правил, а також зміну окремих
конструктивних елементів житлового
будинку, будівлі, спороди, що впливає на
їх міцність і безпечність. Знесення
нерухомості, збудованої з істотним
відхиленням від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотним порушенням
будівельних норм і правил (у тому числі
за відсутності проекту), можливе лише
за умови, що неможлива перебудова
нерухомості відповідно до проекту або
відповідно до норм і правил, визначених
державними правилами та санітарними
нормами, або якщо особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від такої перебудови.

Відхилення від проекту забудови
об'єкта нерухомості або від вимог
будівельних норм і правил, які не є
істотними, не порушують прав інших осіб
та інтересів суспільства, не
суперечать санітарно-технічним
вимогам і правилам експлуатації, не
впливають на міцність і безпечність
цього об'єкта (зокрема, відхилення у
житловому будинку від внутрішнього
планування зі збереженням чи не
значним відхиленням від установленого
проектом розміру житлової площі,
незначна зміна його зовнішніх
габаритів, місця розташування тощо), не
можуть бути підставою для задоволення
вимог про перебудову чи про знесення
об'єкта нерухомості.

З матеріалів справи вбачається, що за
договором купівлі-продажу частини
будинку від 15 березня 2007 року, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 набули у власність у рівних
частках кожна по 29/100 часток житлового
будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці. Частина
будинку, що відчужувався, складалася у
тому числі із сараю «Б» та сараю «б».
Саме таким чином зазначені будівлі
позначені в технічному плані,
складеному 25 квітня 2007 року.

Згідно технічному плану від 18
листопада 2013 року вказані будівлі
переобладнані у 2012 році під житловий
будинок «Б» та прибудову «б». При цьому
місце розташування вказаних будівель
не змінилось.

З огляду на викладене, суди мали
зробити висновок чи є об'єкт
нерухомості, про знесення якого подано
позов, самочинним будівництвом,
правовий режим якого визначений ст. 376
ЦК України, а якщо є, то які ознаки
вказують на це і чи є порушення
будівельних норм і правил істотними.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

За змістом ухвала суду апеляційної
інстанції повинна відповідати вимогам
ст. 315 ЦПК України, в ній зокрема,
зазначаються: узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини, мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався.

Зміст ухвали постановленої судом
апеляційної інстанції у цій справі
вказаним вимогам не відповідає.

У поданій апеляційній скарзі заявник
посилався на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, при вирішенні
справи.

Однак, апеляційний суд не перевірив
доводів апеляційної скарги про
незаконність рішення суду першої
інстанції, мотивів їх відхилення не
навів.

Виходячи з викладеного колегія суддів
вважає, що апеляційний суд допустив
порушення наведених норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60,
179 ЦПК України), які унеможливлюють
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, не виконав своїх
обов'язків, визначених законом, тому
ухвала суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 18 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
А.С. Олійник