У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Кеміня М.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах якого діє ОСОБА_3 на заочне
рішення Хустського районного суду від
16 червня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
Хустського районного суду з позовом до
ОСОБА_2 про відшкодування майнової та
моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що відповідач
29.08.2012 року, керуючи автомобілем марки
ВАЗ 2010 в с. Велятино по вул. Миру
Хустського району, порушив правила
дорожнього руху внаслідок чого
здійснив зіткнення з транспортним
засобом Фольксваген CADDY під його
керуванням.

Протиправність дій відповідача
підтверджується постановою Хустського
районного суду від 17.09.2012 року.

Цивільна правова відповідальність
винуватця ДТП була застрахована ВАТ
«НАСК «Оранта» згідно Полісу №АВ/3971400.
Однак страховик до сих пір не виплатив
страхове відшкодування.

Крім того, вказаним ДТП йому завдано
також моральну шкоду внаслідок
ушкодження майна.

За таких обставин просив суд стягнути з
ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду у
розмірі 10 605 грн. та моральну шкоду в
сумі 10 000 грн.

Ухвалою Хустського районного суду від
10.12.2013 року залучено ВАТ «НАСК «Оранта»
до участі у справі в якості
відповідача.

В подальшому позивач уточнив позовні
вимоги та просив суд стягнути на його
користь з ВАТ «НАСК «Оранта» 2833 грн.
майнової шкоди та з ОСОБА_2 10 000
моральної шкоди.

Ухвалою Хустського районного суду від
16.06.2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ВАТ
«НАСК «Оранта» залишено без розгляду
за заявою представника (п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК
України).

Заочним рішенням Хустського районного
суду від 16.06.2014 року позовні задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 7 000 грн.
та судові витрати.

На дане рішення представник
відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
про стягнення моральної шкоди. Зокрема
зазначає, що позивач просив стягнути
моральну шкоду, завдану йому внаслідок
пошкодження майна. Однак власником
автомобіля є ОСОБА_5, а тому відноситься
до осіб передбачених п.3 ч.1 ст. 23, ч.3 ст.
386 ЦК України, які має право ставити
питання про відшкодування моральної
шкоди. Також посилається на те, що судом
не обґрунтовано розмір моральної
шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
вона не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, 29.08.2012 року ОСОБА_2, керуючи
автомобілем марки ВАЗ 2010 в с. Велятино
по вул. Миру Хустського району, порушив
правила дорожнього руху внаслідок
чого здійснив зіткнення з транспортним
засобом Фольксваген CADDY, д.н.з. НОМЕР_1,
під керуванням ОСОБА_4

Вина ОСОБА_2 у вчиненні даної ДТП
підтверджується постановою Хустського
районного суду від 17.09.2012 року.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
наявні підстави для стягнення з
відповідача моральної шкоди, яку він
оцінив у 7000 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду щодо наявності у
позивача права на стягнення моральної
шкоди та відхиляє відповідні доводи
апеляційної скарги зважаючи на
наступне.

З матеріалів справи дійсно вбачається,
що власником автомобіля марки
Фольксваген CADDY, д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_5
(а.с.13).

Разом з тим, під час ДТП даним
автомобілем керував саме позивач
ОСОБА_4, і таке керування здійснювалося
на відповідній правовій підставі, що
сторонами по справі не оспорюється.

Стаття 395 ЦК України визначає види
речових прав на чуже майно до яких
належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право
власності, носить абсолютний характер.
Суб'єкт речового права на чуже майно
вступає у відносини з усіма іншими
суб'єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер
речового права проявляється в тому, що
порушником речового права на чуже
майно може бути будь-яка особа із числа
тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України
правила про захист права власності, які
встановлені главою 29 ЦК України,
поширюються на речові права власності
на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже
майно, з вини третіх осіб, завдало
певних майнових збитків особі, якій
належить це право, то ця особа може
звернутися за захистом належних їй
прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є
достатньою підставою для особи, яка
володіє речовим правом на чуже майно,
для звернення за захистом цього права.

Як роз'яснено в п.13 Постанови Пленуму
ВССУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», відповідно до
статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо
захисту права власності поширюються
також на осіб, які хоч і не є власниками,
але володіють майном на праві
господарського відання, оперативного
управління або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором
(речове право), такі особи також мають
право вимагати відшкодування шкоди,
завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка
керувала транспортним засобом без
доручення, але на підставі документів,
визначених пунктом 2.1. Правил
дорожнього руху України (посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії та
реєстраційного документа на
транспортний засіб).

Таким чином, враховуючи те, що позивач
керував транспортним засобом на
відповідній правовій підставі, то ч.3
ст. 386 ЦК України в поєднанні з ст.ст. 395,
396 ЦК України, надає йому право вимагати
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок пошкодження
керованого ним автомобіля. Таким чином
доводи апеляції в цій частині
ґрунтуються на неправильному
розумінні норм матеріального права.
При цьому колегія суддів також
враховує висновок зроблений ВСУ в
Постанові №6-183цс14 від 03.12.2014 року, який
є обов'язковим для всіх судів України
(ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Виходячи з наведеного суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про наявність підстав для
відшкодування відповідачем моральної
шкоди та вірно, взявши до уваги, особу
позивача, а саме, що він є інвалідом
другої групи, та тривалість періоду
протягом якого позивач був позбавлений
можливості користуватися автомобілем,
з врахуванням положень ч.3-5 ст. 23 ЦК
України, роз'яснень, що містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової ) шкоди»,
розумності і справедливості визначив
розмір відшкодування моральної шкоди.

Суд вірно встановив фактичні обставини
справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з нормами
матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим і підстав для його зміни
чи скасування немає.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла до висновку про відхилення
апеляційної скарги і залишення без
змін рішення суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного та керуючись
вимогами статей 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів :

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Хустського районного
суду від 16 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до суду
касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді