У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого

Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчука М.І., -розглянувши в
попередньому судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про
визнання договорів позики недійсними з
підстав фіктивності, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 21 вересня 2012
року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року представник ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
договором позики у розмірі 4 520 038 грн 97
коп. та 3 219 грн витрат по сплаті
судового збору.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 31 грудня 2008 року між
ним та відповідачем укладений договір
позики, оформлений розпискою,
відповідно до змісту якого позивач
передав, а відповідач прийняв, грошові
кошти в розмірі 81 600 дол. США, які
зобов'язувався повернути до 25 січня 2009
року.

03 лютого 2009 року між сторонами був
укладений договір позики, оформлений
розпискою, відповідно до якого позивач
передав, а відповідач прийняв, грошові
кошти у розмірі 50 000 Євро, які
зобов'язувався повернути за першою
вимогою позивача.

Також 25 лютого 2009 року між позивачем
та відповідачем був укладений договір
позики, оформлений розпискою,
відповідно до змісту якого позивач
передав, а відповідач прийняв, грошові
кошти в розмірі 80 000 дол. США та 20
000 Євро, які зобов'язувався повернути до
02 березня 2009 року. Відповідач
зобов'язання за вказаними договорами
виконав лише частково, а саме на
виконання умов договору позики від 31
грудня 2008 року відповідач передав
позивачу 1 000 грн., що підтверджується
відповідною відміткою у розписці від 31
грудня 2008 року, та на виконання умов
договору позики від 03 лютого 2009 року
після направлення 16 березня 2009 року на
адресу відповідача вимоги про
повернення переданих грошових коштів,
відповідач передав позивачу 1 000 грн., що
підтверджується відміткою на розписці
від 03 лютого 2009 року, а за договором
позики від 25 лютого 2009 року
відповідачем зобов'язання взагалі не
виконані. Представник позивача
посилаючись на невиконання
відповідачем обов'язків щодо
повернення коштів за договорами позики
просив стягнути суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, трьох процентів річних та
проценти на рівні облікової ставки НБУ,
а всього стягнути за договором позики,
оформленого розпискою від 31 грудня 2008
року, у розмірі 1 332 830 грн 70
коп., за договором позики, оформленого
розпискою від 25 лютого 2009 року, - 1 951
950 грн.; за договором позики,
оформленого розпискою від 03 лютого 2009
року, - 1 235 258 грн 27 коп., що становить
4 520 038 грн 97 коп.

Відповідач, не погоджуючись із
позовом ОСОБА_3 у цілому, пред'явив до
нього зустрічний позов, в якому просив
визнати договори позики від 31 грудня 2008
року, 03 лютого 2009 року та 25 лютого 2009
року недійсними з підстав фіктивності,
який обґрунтований тим, що він грошей
за договорами позики від позивача не
отримував, ніколи його не бачив, волю на
укладення правочинів чи передачу
коштів не висловлював, а тому договори
є неукладеними, а розписки, які
долучені до матеріалів справи, видані
зовсім іншій особі, а саме: ОСОБА_5 при
вкладанні ним, в інтересах якого діяв
ОСОБА_4, грошей до Станкобудівної філії
ПАТ «Експобанк». Також відповідач
просив застосувати строки позовної
давності до вимог позивача,
посилаючись на те, що часткового
виконання зобов'язань з боку
відповідача не було і не могло бути.

Рішенням Печерського районного суду
м. Києва від 21 вересня 2012 року
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договорами позики
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість за договором позики,
оформленого розпискою від 25 лютого 2009
року у розмірі 854 000 грн, судовий збір у
розмірі 611 грн 61 коп.

У задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5,
про визнання договорів позики
недійсними з підстав фіктивності
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 27 березня 2014 року рішення
Печерського районного суду м. Києва від
21 вересня 2012 року в частині відмови у
стягненні суми за договором позики від
03 лютого 2009 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1
769 266 грн 17 коп. В іншій частині цих
позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення Печерського
районного суду м. Києва від 21
вересня 2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4
посилається на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права й просить
скасувати оскаржувані рішення суду з
прийняттям нового рішення про відмову
у задоволенні первісного позову та
задоволення зустрічного позову.

Вивчивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції
керувався положеннями ст. ст. 1046, 1047, 1048,
1051, 625 ЦК України та вважав доведеними
позовні вимоги щодо стягнення грошових
коштів за договорами позики, що були
укладені сторонами. При цьому судом
було враховано заяву ОСОБА_4 про
застосування позовної давності до
позовних вимог про стягнення грошових
коштів за договорами позики від 31
грудня 2008 року та 03 лютого 2009 року. Крім
того за договором позики від 25 лютого
2009 року судом було відмовлено у
стягненні процентів на рівні облікової
ставки НБУ у розмірі 18 % річних та 3 %
річних, згідно зі ст. 625 ЦК України,
оскільки договором передбачений інший
розмір процентів, однак вимог про їх
стягнення позивачем не заявлялося.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
керувався ст. 234 ЦК України та виходив з
того, що позивачем за зустрічним
позовом не доведено факт фіктивності
договорів позики.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_3 в частині вирішення
позовних вимог про стягнення суми
заборгованості за договором позики
(розписка від 03 лютого 2009 року), суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що обов'язок з повернення суми позики
за розпискою від 03 лютого 2009 року міг
виникнути у відповідача тільки після
пред'явлення останньому відповідної
вимоги, ОСОБА_3 неодноразово висував
перед ОСОБА_4 вимогу щодо повернення
позичених грошових коштів, але
відповідач прийняті на себе
зобов'язання не виконав, позику не
повернув, дійшов висновку проте, що
вимоги ОСОБА_3 в цій частині пред'явлені
в межах строку позовної давності.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається в
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК).

Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

При цьому за змістом ч. 2 ст. 1051 цього
Кодексу, при укладенні договору позики
у письмовій формі (крім випадків
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини) безгрошовість такого
договору не може ґрунтуватися на
поясненнях свідків.

Судами встановлено, що 31 грудня 2008
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений
договір позики, відповідно до якого
позивач (позикодавець) передав, а
відповідач (позичальник) прийняв
грошові кошти в розмірі 81 600 доларів США
строком до 25 січня 2009 року. Строк дії
договору сторонами було продовжено до
09 лютого 2009 року.

Відповідно до розписки від 31 грудня
2008 року кошти у розмірі 81 600 доларів США,
що в еквіваленті на час позики складало
800 000 грн, ОСОБА_4 отримав.

Крім того 03 лютого 2009 року між тими ж
сторонами укладений договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_3
(позикодавець) передав, а ОСОБА_4
(позичальник) прийняв грошові кошти в
розмірі 50 000 Євро, які зобов'язався
повернути позичені кошти за першою
вимогою та сплатити за кожний тиждень
0,5 %. Відповідно до розписки від 03 лютого
2009 року кошти у розмірі 50 000 Євро, що в
еквіваленті на час позики складало 600 000
грн, відповідач отримав.

25 лютого 2009 року між тими ж сторонами
укладений договір позики, відповідно
до якого ОСОБА_3 (позикодавець) передав,
а ОСОБА_4 (позичальник) прийняв грошові
кошти в розмірі 80 000 доларів США та 20 000
Євро строком до 02 березня 2009 року, які
зобов'язався повернути 02 березня 2009
року з відсотками 1,5 %. Відповідно до
розписки від 25 лютого 2009 року кошти у
розмірі 80 000 доларів США, що в
еквіваленті на час позики складало 800 000
грн, та 20000 Євро, що в еквіваленті на час
позики складало 250 000 грн, ОСОБА_4
отримав.

Суд, як першої так і апеляційної
інстанцій, встановивши, що між
сторонами укладено договори позики
від 31 грудня 2008 року, від 03 лютого 2009
року, від 25 лютого 2009 року, під час
судового розгляду ОСОБА_4 факт
виконання ним рукописного тексту
розписок та наявність свого підпису в
них не оспорював, взяті на себе
зобов'язання у визначений строк не
виконав, позику не повернув, дійшли
обґрунтованого висновку про наявність
порушеного права позивача на
повернення грошових коштів отриманих
за вказаними договорами.

Разом з тим ч. 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Встановивши, що факт передачі
відповідачем 29 січня 2010 року, в рахунок
погашення заборгованості за договором
позики, оформленим розпискою від 31
грудня 2008 року, є недоведеним, суди, як
першої так і апеляційної інстанцій,
дійшли правильного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
про стягнення коштів за договором
позики від 31 грудня 2008 року у зв'язку зі
спливом позовної давності.

Встановивши, що обов'язок по
поверненню суми позики за розпискою
від 03 лютого 2009 року міг виникнути у
відповідача тільки після пред'явлення
останньому відповідної вимоги, ОСОБА_3
неодноразово пред'являв ОСОБА_4 вимогу
щодо повернення позичених грошових
коштів, але відповідач прийняті на себе
зобов'язання не виконав, позику не
повернув, суд апеляційної інстанції
дійшов обґрунтованого висновку проте,
що позов ОСОБА_3 пред'явлено в межах
строку позовної давності (02 березня 2012
року), тому позовні вимоги в цій частині
підлягають задоволенню частково.

Встановивши, що обов'язок по
поверненню суми позики за розпискою
від 25 лютого 2009 року визначений 02
березням 2009 року, а розмір відсотків за
користування грошами - 1,5 %, відповідач
прийняті на себе зобов'язання не
виконав, позику не повернув, суди
дійшли обґрунтованого висновку проте,
що позов ОСОБА_3 пред'явлено в межах
строку позовної давності (02 березня 2012
року), тому позовні вимоги в цій частині
підлягають частковому задоволенню.

Як вбачається та встановлено судами,
розписки, якими оформлені договори
позики, не містять жодного посилання на
особу ОСОБА_5 чи ПАТ «Експобанк» та,
відповідно, не вказують на те, що спірні
договори стосуються будь-яких інших
правовідносин, окрім вказаних у
розписках, зміст вказаних розписок не
пов'язує обов'язок ОСОБА_4 по поверненню
отриманих ним коштів з будь-якими
зобов'язаннями третіх осіб, зокрема,
ПАТ «Експобанк», а надані ОСОБА_4
документи не містять жодного посилання
на особу ОСОБА_5

Враховуючи викладене, суди вважали,
що позивачем не доведено факту
фіктивності договорів позики, та
дійшли обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки
суд касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України
суд касаційної інстанції при
попередньому розгляді справи відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва
від 27 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук

№ 6-16967св14Категорія:Головуючий у першій
інстанції: Ісаєвська О.В.

Доповідач: Мостова Г.І.