Справа № 559/1047/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року Дубенський
міськрайонний суд Рівненської області

в особі головуючої судді
Лопухович А.О.,

при секретарі
Федчук А.А.,

за участю представників сторін
ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дубно цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення
коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що 19 листопада 2013
року за усним договором позики передав
відповідачці у власність 60 000 грн. при
фактичному отриманні вказаної суми нею
була надана розписка від 19 листопада 2013
року. Вказана розписка була написана та
підписана нею особисто. Зазначені
кошти передавалися при свідкові ОСОБА_6
Таким чином, між ними був укладений
договір позики, в підтвердження чого є
розписка, як того вимагає ч.2 ст.1047 ЦК
України. Як зазначено у розписці, кошти
ОСОБА_5 зобов»язувалася повернути йому
до 1 грудня 2013 року. Однак, до
теперішнього часу так і не повернула
борг, порушивши взяті на себе
зобов'язання. Його неодноразові
звернення із проханням повернути борг
ігнорує. Оскільки розмір процентів
ними не було обговорено, то для
визначення їх розміру застосовує
облікову ставку НБУ. Проценти за
договором позики нею теж не були
сплачені. У подальшому подав суду заяву
про збільшення позовних вимог. Просить
стягнути з відповідачки на його
користь суму боргу в розмірі 60 000 грн.,
суму процентів в розмірі 2 976,16 грн., суму
втрат від інфляції в розмірі 7 260 грн.,
суму 3% річних в розмірі 1 109, 59 грн. та
судові витрати у справі.

У судовому засіданні позивач та його
представник повністю підтримали
позовні вимоги із зазначених підстав
та просять його повністю задоволити.
Пояснили, що договір між сторонами
вважають укладеним, оскільки в
підтвердження цьому ОСОБА_5 написала
йому розписку, про те, що взяла у борг 60
000 грн. і має їх повернути до 1 грудня 2013
року. Це відбувалося у її будинку в
присутності свідків. Ніякого тиску на
неї ніхто не чинив. Пояснила, що їй
потрібні були терміново гроші на товар.
Вони були знайомі вже тривалий час і
він позичив їх. Борг нею так і не був
повернутий. Підпису не ставив на
розписці, так як не знав, що це потрібно
робити. Вважають, що вона відповідає
всім вимогам закону і може бути доказом
передання і отримання коштів. При цьому
була свідок ОСОБА_6 Що це за інша
розписка, яка була надана
відповідачкою, що вона ніби-то віддала
ці кошти через ОСОБА_6 йому невідомо,
так як вони між собою вже також були
тривалий час у приятельських
стосунках. Розрахунок суми процентів,
втрат від інфляції та 3% річних надали
до матеріалів справи. Просять
задоволити позов у повному обсязі.

Відповідачка та її представники позов
не визнали у повному обсязі та просять
відмовити у його задоволенні. ОСОБА_5
пояснила, що кошти нею насправді були
взяті у тещі позивача, ОСОБА_6, в кінці
квітня 2013 року в сумі 49 000 грн. У серпні
того ж року вона сплатила їй проценти 12
000 грн. і та дозволила їй користуватися
грошима скільки треба, потім віддати
мала 50 000 грн., сама так заокруглила. 19
листопада 2013 року вона прийшла до
банку, де працює ОСОБА_6, отримувати
пенсію. Вона туди викликала ОСОБА_4,
закрили її у кабінеті та під тиском і
примусом заставили написати ту
розписку, що вона ніби-то винна йому ті
гроші, що брала у ОСОБА_6. Вона сказала,
що це були гроші саме його. Їй
погрожували, позивач кричав на неї.
Розписку писала сама на свій розсуд, як
тоді могла думати. Через сильні
хвилювання у неї піднявся тиск. Дану
розписку у неї забрали, навіть копії не
дали. 1 грудня 2013 року у себе вдома
віддала 50 тисяч гривень для ОСОБА_6
цього боргу. Вона підписала їй розписку
про це, копію якої надала суду. Спочатку
думала погоджуватися на почеркознавчу
експертизу, щоб встановили, що все-таки
підпис дійсно її стоїть. Але враховуючи
те, що вона дала неправдиві свідчення у
суді і сказала, що нічого не
підписувала і підпис не її, то не буде
цього робити, так як їй це не потрібно.
Нехай самі доводять. Під час першого
розгляду справи, до відводу судді, коли
її допитували як свідка теж, вона
говорила зовсім протилежне і визнала,
що дійсно це підпис її і так все було
насправді. Представники відповідачки
вважають, що у даному випадку не можна
взагалі посилатися на розписку, як
правочин, так як вона не відповідає
вимогам закону, ні по формі, ні по
змісту. Там навіть немає підпису
позивача, немає свідків. У розписці
написано, що ОСОБА_5 ніби-то взяла у
позивача і паспорт і гроші. Будь-якої
вимоги про повернення боргу до неї не
пред»являв, а з даним позовом звернувся
лише у кінці березня 2014 року.
Припускають, що це було зроблено для
того, щоб вийшов час зберігання
відео-спостереження у приміщенні
банку.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, прийшов до висновку,
що позов не підлягає до задоволення із
наступних підстав.

Із матеріалів справи, а саме розписи,
вбачається, що ОСОБА_5 винна ОСОБА_4 60 000
грн. та зобов»язується повернути їх до 1
грудня 2013 року.(а.с.7).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (частина перша
стаття 1049 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України, суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

Дотримання письмової форми договору
позики має місце у тому разі, якщо на
підтвердження укладення договору
представлена розписка або інший
письмовий документ, з якого вбачається
як сам факт отримання позичальником
певної грошової суми в борг із
зобов'язанням її повернення, так і дати
її отримання.

Досліджуючи боргові розписки чи інші
письмові документи, для визначення
факту укладення договору, його умов та
його юридичної природи з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України повинні виявляти справжню
правову природу правовідносин сторін
незалежно від найменування документа
та залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки. Такий правовий висновок про
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
міститься в постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63 цс13.

Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Допитані у судовому засіданні як
свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 пояснили, що 19
листопада 2013 року позивач передав
відповідачці 60 000 грн., а вона написала
йому боргову розписку без будь-якого
тиску і примусу. Який має бути зміст
розписки їм було невідомо. Про те, що
свідки і позивач мали теж її підписати
їм теж було невідомо.

Показання свідка ОСОБА_8 не можуть були
взяті до уваги судом у цій справі,
оскільки вони стосуються інших
правовідносин між іншими сторонами.

Із розписки від 19 листопада 2013 року,
наданої позивачем, не вбачається, що
ОСОБА_5 взяла кошти саме в борг та
зобов'язалася повернути їх до 1 грудня
2013 року, оскільки в ній зазначено лише,
що ОСОБА_5 "винна" ОСОБА_4 кошти в розмірі
60 000 грн., які має повернути до 1 грудня
2013 року. Коли бралися ці кошти, за що
вона винна їх позивачу не
зазначено.(а.с.7)

Таким чином, суд вважає, що дана
розписка не відповідає вимогам,
установленим для правочинів, які
укладаються в письмовій формі. Зокрема,
підписана лише однією стороною -
відповідачкою ОСОБА_5, не підписана
позикодавцем ОСОБА_4, відсутні підписи
свідків, які по твердженню позивача
були присутні у момент передачі коштів,
не містить формулювання про те, що
відповідачка отримала вказану суму від
позивача у борг. Крім того, у розписці
міститься виправлення у даті написання
року з «2003» на «2013», з приводу чого
позивач не дав змістовних пояснень у
суді, а відповідачка висловила
припущення про те, що можливо це нею
було зроблено.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
написання розписки від 19 листопада 2013
року не було спрямоване на реальне
отримання у борг коштів відповідачкою
від ОСОБА_4. Позивачем не було надано
суду доказів, які б дали можливість
встановити наявність між ним і ОСОБА_5
правовідносин за договором позики
(розпискою), виходячи з дійсного змісту
та достовірності документа, на
підставі якого доказується факт
укладення договору позики і його умов
та фактичного передання коштів.

Показання позивача як свідка та свідка
ОСОБА_6 не можуть бути беззаперечним і
єдиним доказом цього. Суд вважає, що
такі обґрунтування позивача є
недостатніми, а рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, враховуючи викладене,
суд вважає, що відмова ОСОБА_5 від
призначення у справі почеркознавчої
експертизи і надання зразків почерку,
підпису, не може слугувати доказом у
справі для встановлення того чи іншого
факту.

Статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За таких обставин, суд дійшов
переконання, що в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 щодо стягнення суми боргу
за договором позики слід відмовити за
безпідставністю.

Керуючись ст.ст.3,6,57,60,146,212,215 ЦПК
України, ст.ст.202,207,1046-1049 ЦК України, суд,
-

Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів
за договором позики - у зв'язку із його
безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Дубенський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: