Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Організації
торговельно-виробничих процесів у
формі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ярмарх» до ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, за касаційними
скаргами Організації
торговельно-виробничих процесів у
формі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ярмарх» та ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 02 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Організація
торговельно-виробничих процесів у
формі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ярмарх» (далі - ОТВП
у формі ТОВ «Ярмарх») звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що станом на 04
листопада 1999 року право власності на
нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 за
ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» оформлено не
було і лише 22 квітня 2005 року
розпорядженням Сихівської районної
державної адміністрації Львівської
області № 316 оформлено право приватної
власності на це приміщення, а тому 04
листопада 1999 року позивач не міг
продати це приміщення, оскільки не мав
на нього права власності. Крім того,
ОСОБА_7 ніколи не була власником
указаного приміщення, як зазначено в
оспорюваному договорі купівлі-продажу
від 04 листопада 1999 року, а була
директором ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» і
не уповноважена була відчужувати без
згоди зборів учасників товариства
жодне майно цього товариства. 25 жовтня
2008 року постановою
Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС у
Львівській області порушено
кримінальну справу за ознаками
злочинів, передбачених ч. 1 та
ч. 3 ст. 358 КК України, за фактом вчинення
невстановленими особами підробки та
використання завідомо підробленого
документа - договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення від 04 листопада
1999 року. Проведеними відповідними
експертизами встановлено, що відбиток
печатки ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» на
договорі від 04 листопада 1999 року не
відповідає відбитку печатки
підприємства на той час, а виготовлений
значно пізніше, у період 2003-2004 років.
Оскільки договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення від 04 листопада
1999 року є підробленим, не відповідає
вимогам закону, тому позивач вважає, що
цей договір має бути визнаний
недійсним.

Крім того, 25 квітня 2005 року між ТОВ
«Ярмарх» та третіми особами: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, укладено договір
купівлі-продажу майнового комплексу по
АДРЕСА_1 і лише після цього відповідач
ОСОБА_3 надав останнім договір
купівлі-продажу від 04 листопада 1999
року, укладений між останнім та
ОСОБА_7

Про висновки експертиз позивач
дізнався з матеріалів досудового
розслідування, які надані для
ознайомлення на підставі ухвали
Шевченківського районного суду м.
Львова від 26 вересня 2013 року, тому
перебіг строку позовної давності
починається саме з дня, коли позивач
дізнався про порушення його прав, що є
підставою для поновлення цього строку.
За таких обставин позивач просив
поновити строк звернення до суду з цим
позовом; визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 04 листопада 1999
року, укладений між ОСОБА_3 як
директором ПП «Бізнес» та ОСОБА_7 як
директором ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх»;
зареєструвати за ОТВП у формі ТОВ
«Ярмарх» право власності на будівлю
магазину по АДРЕСА_1, загальною площею
1041,9 кв. м.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 04 березня 2014
року позов задоволено.

Поновлено ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх»
строк позовної давності для звернення
до суду з цим позовом.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 04 листопада
1999 року, укладений між ОСОБА_7,
директором ОТВП у формі ТОВ
«Ярмарх», та ОСОБА_3, директором ПП
«Бізнес».

Зареєстровано право власності на
будівлю магазину по
АДРЕСА_1, загальною площею 1 041,9 кв. м,
за ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх».

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 02 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційних скаргах ОТВП у формі ТОВ
«Ярмарх» та ОСОБА_4
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційні
скарги підлягають відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Задовольняючи указаний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
постановою Шевченківського РВ ЛМУ
ГУМВСУ у Львівській області від 25
жовтня 2008 року порушено кримінальну
справу № 143-2120 за ознаками злочинів,
передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 358 КК України,
за фактом вчинення невстановленими
особами підробки та використання
завідомо підробленого документа
(договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення (магазину) від 04 листопада
1999 року) по АДРЕСА_1, що підписаний
директором ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх»
ОСОБА_7 та ОСОБА_3, у якому
невстановлені особи виконали підпис
від імені ОСОБА_7 та поставили відтиск
підробленої печатки ОТВП у формі ТОВ
«Ярмарх».

Постановою слідчого Штокало Є.М. СВ СУ
ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнано потерпілими у
кримінальній справі № 143-2120.

Відповідно до повідомлення слідчого СВ
Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області Пажун Л.В. від 15
січня 2013 року відомості про
кримінальне правопорушення внесено до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000187.

Під час досудового розслідування було
проведено ряд експертиз.

Встановлені висновками
судово-технічної експертизи
реквізитів документів,
судово-технічної експертизи
друкарських форм,
судово-почеркознавчої експертизи,
повторної судово-почеркознавчої
експертизи обставини суд першої
інстанції розцінив як такі, що свідчать
про підробку оспорюваного договору,
тому дійшов висновку, що договір
купівлі-продажу цілісного майнового
комплексу від 04 листопада 1999 року не
відповідає вимогам закону, а тому його
слід визнати недійсним.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції обґрунтовано не погодився
апеляційний суд, виходячи з наступного.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд додатково
встановив, що рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 14 серпня 2007
року в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОТВП у формі ТОВ
«Ярмарх», ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, Львівське обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про визнання договору дійсним,
визнання права власності на об'єкт
нерухомого майна, визнання договору
недійсним та усунення перешкод у
здійсненні права власності відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 24 грудня 2007
року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 12 травня 2008 року, рішення
суду першої інстанції від 14 серпня 2007
року скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення указаного
позову. Визнано дійсним укладений 04
листопада 1999 року між ОСОБА_3 та ОТВП у
формі ТОВ «Ярмарх» договір
купівлі-продажу нежилого приміщення по
АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_3 право
власності на це приміщення. Визнано
недійсним укладений 25 квітня 2005 року
між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» та ОСОБА_6,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
цього ж приміщення та зобов'язано
останніх не чинити ОСОБА_3 перешкод у
користуванні цим майном.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 24 грудня 2007
року у справі № 2-4034/2005 встановлено
обставини, які в силу ч. 3 ст. 61
ЦПК України не підлягають доказуванню,
а саме: 04 листопада 1999 року ОСОБА_7
уклала з позивачем ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу цілісного майнового
комплексу (магазину) по АДРЕСА_1, що
належав ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх»;
ОСОБА_7 як директор ОТВП у формі ТОВ
«Ярмарх» мала право на укладення
спірного договору і діяти від імені
ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх»; сторони
досягли згоди з усіх істотних умов
угоди, в тому числі щодо вартості
приміщення - 100 тис. доларів США,
проведення оплати: на момент укладення
договору сплачено 60 тис. доларів США,
решта - частковими платежами, які
будуть оформлятись відповідними
документами (розписками), право
власності переходить після повної
оплати і юридичного оформлення, термін
дії договору - до моменту повної оплати
за придбане майно; ОСОБА_3 на момент
укладення договору оплатив 60 тис.
доларів США, а відповідно до розписок
ОСОБА_7 отримала від нього ще 33 890
доларів США; ОСОБА_7 до дня своєї смерті
отримала від ОСОБА_3 93 890 доларів США та
товарно-матеріальних цінностей на
загальну суму 6 110 доларів США, а відтак
це свідчить про виконання позивачем
договірних зобов'язань в повному
обсязі, а також про те, що підпис на
спірному договорі та на розписках про
отримання грошей вчинені ОСОБА_7

Під час розгляду названої справи
Львівським науково-дослідним
інститутом судових експертиз 04 жовтня
2004 року проведено комісійну
судово-почеркознавчу експертизу,
відповідно до висновку якої рукописні
тексти розписок про одержання від
ОСОБА_3. грошових коштів, які датовані 11
листопада 1999 року, 04 січня 2000 року, 24
січня 2000 року, 18 лютого 2000 року,
13 квітня 2000 року, 22 серпня 2000 року, 10
березня 2002 року та 28 грудня 2002 року,
виконані самою ОСОБА_7 та підписані нею,
а інші дві розписки: від 14 листопада 2002
року та 21 лютого 2003 року) хоча виконані
не ОСОБА_7, проте підписані особисто
нею.

Крім того, 17 листопада 2006 року Одеським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз проведено повторну
судово-почеркознавчу експертизу,
згідно з висновком якої, зокрема,
підпис у розписці від 11
листопада 1999 року про отримання коштів
від ОСОБА_3 виконаний самою ОСОБА_7

Виходячи з вищевказаних висновків
експертиз, а також враховуючи всі
обставини справи, апеляційний суд
Львівської області під час ухвалення
24 грудня 2007 року рішення у
справі дійшов висновку, що підпис на
спірному договорі та на розписках про
отримання грошових коштів вчинені
ОСОБА_7

Рішенням Верховного Суду України від 22
лютого 2012 року скаргу ОСОБА_4
задоволено частково, рішення
апеляційного суду Львівської області
від 24 грудня 2007 року в частині визнання
дійсним укладеного 04 листопада 1999 року
між ОСОБА_3 та ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх»
договору купівлі-продажу нежилого
приміщення по АДРЕСА_1, а також ухвалу
колегії суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 12 травня 2008
року в частині залишення зазначеної
частини рішення апеляційного суду без
змін скасовано. У позові ОСОБА_3 про
визнання договору дійсним відмовлено.
У решті рішення апеляційного суду
Львівської області від 24 грудня 2007 року
та ухвалу колегії суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 12 травня 2008 року
залишено без змін.

Переглядаючи судові рішення за
винятковими обставинами, колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Верховного Суду України у
рішенні від 22 лютого 2012 року встановила
обставини, які в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню:
ОСОБА_3 повністю сплатив обумовлену
договором купівлі-продажу від 04
листопада 1999 року (оспорюваним) суму; за
життя ОСОБА_7 право ОСОБА_3 на спірне
нежиле приміщення ніким не
оспорювалося і ОТВП у формі ТОВ
«Ярмарх» почало заперечувати та не
визнавати таке право лише після смерті
у вересні 2003 року ОСОБА_7;
пунктом 6 укладеного між ОСОБА_3 та
ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» договору
купівлі-продажу спірного приміщення
передбачено, що право власності на
майно у покупця ОСОБА_3 виникає з
моменту повної сплати ним обумовленої
договором покупної ціни, і така, що
встановлено апеляційним судом, ним
повністю сплачена; ОСОБА_3 виконав свій
обов'язок перед продавцем з оплати
обумовленої договором покупної ціни.

Скасовуючи рішення суду апеляційної
інстанції в частині визнання
апеляційним судом договору дійсним,
колегія суддів судової палати в
цивільних справах Верховного Суду
України виходила з того, що предметом
спірного договору було нежиле
приміщення, договір щодо відчуження
якого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР
повинен був укладатись в письмовій
формі і обов'язковому нотаріальному
посвідченню не підлягав. Отже, правові
підстави для визнання такого договору
дійсним в судовому порядку були
відсутні. Спірний договір, як того
вимагав п. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК
УРСР, укладено сторонами в письмовій
формі, він і без визнання його таким
рішенням суду є дійсним і породжує
передбачені ним правові наслідки.

Таким чином, апеляційний суд під час
розгляду даної справи дійшов
правильного висновку, що обставини
укладення спірного договору,
проведення оплати за цим договором та
переходу права власності на спірне
приміщення за цим договором
доказуванню в цій справі в силу ст. 61
ЦПК України не підлягають.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази, надав
їм належну оцінку, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. 316
ЦПК України, підстави для його
скасування відсутні, а наведені в
касаційних скаргах доводи висновків
суду не спростовують, зводяться до
переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для
висновку, що касаційні скарги
підлягають відхиленню, а ухвалене у
справі рішення апеляційного суду -
залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Організації
торговельно-виробничих процесів у
формі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ярмарх» та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 02 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак