Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2255/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Бондаренко В. В.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

03.09.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді: Суровицької
Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М.,
Чельник О.І.,

при секретарі: Крисановій Ю.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
який діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на рішення Бобринецького
районного суду Кіровоградської
області від 24 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до
Компаніївського районного відділу
УМВС України в Кіровоградській
області та Державної казначейської
служби України, треті особи - ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 про відшкодування моральної
шкоди, завданої злочином.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які прибули в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до
Компаніївського районного відділу
УМВС України в Кіровоградській
області, Державного казначейства
України, треті особи - ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної злочином.

Зазначали, що вони відповідно є
матір'ю, рідною сестрою та братом
ОСОБА_8, який внаслідок тілесних
ушкоджень, завданих працівниками
міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7, помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 у кімнаті для доставлених
у приміщенні Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області.
Вироком Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 17 грудня
2012 року вказаних співробітників
визнано винними у скоєнні злочинів,
передбачених ч.3 ст.365 та ч.2 ст.121 КК
України, засуджено та визначено міру
покарання у вигляді позбавлення волі.
Крім того, задоволено їх цивільний
позов та стягнуто з державного бюджету
України на користь ОСОБА_3 300 000 грн.,
ОСОБА_4 100 000 грн. та на користь ОСОБА_5 100
000 грн. на відшкодування моральної
шкоди, завданої злочином.

Проте, ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України від 10 грудня 2013 року,
вказаний вирок скасовано. Звільнено
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від кримінальної
відповідальності, провадження у справі
закрито відповідно до ст.ст.12, 49 КК
України у зв'язку із застосуванням
строків давності.

Оскільки провадження у кримінальній
справі закрито з нереабілітуючих
підстав, вони як потерпілі не
позбавлені права пред'явлення
цивільного позову. Посилаючись на те,
що внаслідок фізичного насильства і
нелюдського поводження зі сторони
обвинувачених, загинула рідна їм
людина, чим завдано моральну шкоду, яка
полягає у моральних переживаннях і
стражданнях, втраті нормальних
життєвих зв'язків, порушенні
звичайного способу життя, просили суд
стягнути за рахунок Державного бюджету
з Державного казначейства України
солідарно заподіяну їм злочинними
діями працівників Компаніївського РВ
УМВС України в Кіровоградській області
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі
по 500 000 грн. кожному (т.1, а.с.1-3).

Ухвалою суду від 04 червня 2014 року
замінено відповідача - Державне
казначейство України на Державну
казначейську службу України
(т.1,а.с.184-185).

Рішенням Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 24
червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено (т.2, а.с.1-13).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє
в інтересах позивачів, просить рішення
суду першої інстанції скасувати з
підстав порушення норм матеріального і
процесуального права та ухвалити нове
рішення про задоволення позову (т.2,
а.с.33-36).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
їх представник підтримали доводи
апеляційної скарги, а третя особа -
ОСОБА_7 та його представник,
представник ОСОБА_6 заперечили проти
них і просили рішення суду залишити без
змін.

Представник Компаніївського
районного відділу УМВС України в
Кіровоградській області, представник
Державної казначейської служби
України , які належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не прибули.
Представник Компаніївського РВ надав
письмове клопотання про розгляд справи
в його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України їх
неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню
із наступних
підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте на порушення зазначених вимог
закону суд належним чином не з'ясував
характер та суть заявлених позивачами
вимог, норми права, якими вони
регулюються.

Судом встановлено, що вироком
Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 17 грудня
2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані
винними у скоєнні злочину,
передбаченого ч.2 ст.121, ч.3 ст.365 КК
України (в редакції до набрання
чинності Законом № 3207-УІ від 07.04.2011 р.)
та засуджені за те, що вони будучи
працівниками правоохоронного органу,
службовими особами, представниками
влади, перебуваючи на посаді ОСОБА_7
дільничного інспектора міліції
сектору дільничних інспекторів
міліції Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області
разом з оперуповноваженим
кримінальної міліції у справах
неповнолітніх Компаніївського РВ УМВС
в області ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 16
години прибули у службових справах у с.
Мар'ївка Компаніївського району
Кіровоградської області, де біля
домоволодіння АДРЕСА_1 виявили ОСОБА_8,
який перебував у стані алкогольного
сп'яніння, виражався нецензурною
лайкою та порушував громадський
порядок. З метою доставлення ОСОБА_8 до
Компаніївського РВ та складання
адміністративного протоколу, ОСОБА_7,
діючи спільно та узгоджено з ОСОБА_6,
будучи представниками влади, явно
виходячи за межі наданих повноважень, в
порушення вимог ст.ст. 2,3,5,12, Закону
України «Про міліцію», умисно
застосували до ОСОБА_8 фізичне
насильство, що супроводжувалося
болісними, нелюдськими, жорстокими та
такими, що принижують людську гідність
діями, протягли його на певну відстань,
де зупинилися та нанесли останньому
кожен не менше ніж по 1 удару взутими
ногами у область черевної порожнини з
боків, після чого доставили у
Компаніївський РВ УМВС України в
Кіровоградській області, де помістили
у кімнату для доставлених. О 22 годині 45
хвилин ОСОБА_8 помер від гострої
крововтрати, що розвинулась внаслідок
закритої тупої травми живота з
ушкодженням брижі тонкого кишечника і
крововиливом у черевну порожнину, що
знаходиться у прямому причинному
зв'язку із ушкодженнями, нанесеними
йому ОСОБА_6, та ОСОБА_7. Задоволено
частково цивільний позов ОСОБА_3,,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Стягнуто за рахунок
Державного бюджету шляхом списання
Державним казначейством України
коштів з рахунку державного бюджету на
користь ОСОБА_3 - 300 000 грн., на користь
ОСОБА_4 - 100 000 грн., на користь ОСОБА_5 - 100
000 грн. (т.1, а.с.7-14).

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2013 року, залишеною без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 грудня 2013 року, вирок
Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 17 грудня
2012 року скасовано. Звільнено ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 від кримінальної
відповідальності у зв'язку із
закінченням строку давності
притягнення до кримінальної
відповідальності, із закриттям
провадження у кримінальній справі на
підставі ст.49 КК України (т.1, а.с.125-127).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову суд першої
інстанції виходив з того, що позов
обґрунтовано обставинами, на підставі
яких Європейський суд з прав людини у
справі «Михалкова та інші проти
України» зобов'язав державу Україна
сплатити справедливу сатисфакцію
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, з того, що
моральна шкода, яку зазнали позивачі у
зв'язку із смертю ОСОБА_9, а також у
зв'язку з непроведенням державними
органами ефективного розслідування
обставин його смерті та з огляду на
нелюдське поводження з ОСОБА_8, вже
відшкодована за рахунок держави.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може, оскільки до таких висновків суд
прийшов з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
такі висновки не відповідають
обставинам справи.

Зміст позовної заяви позивачів
свідчить про те, що вони звернулись до
суду із позовом про відшкодування
шкоди, посилаючись на незаконні дії
працівників міліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
внаслідок яких наступила смерть
ОСОБА_8.

Позовні вимоги позивачі
обґрунтовували ст.56 Конституції
України, нормами ЦК України про
відшкодування моральної шкоди та ст.25
Закону України «Про міліцію», проте суд
не дав цій обставині належну правову
оцінку.

Суд безпідставно послався на те, що
питання відшкодування моральної шкоди
позивача вже вирішено рішенням
Європейського Суду з прав людини у
справі «Михалкова та інші проти
України», яким на час розгляду справи
вже відшкодована моральна шкода за
рахунок держави.

Вказаний висновок суду
спростовується змістом рішення
Європейського суду з прав людини у
справі «Михалкова та інші проти
України», з якого вбачається, що свою
заяву ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4
обґрунтовували тим, що їх син і брат,
перебуваючи в умовах позбавлення
свободи, помер в результаті поганого
поводження з боку працівників міліції
і що не було проведено ефективного
розслідування обставин поганого
поводження протягом семи років з часу
його смерті.

Європейський суд з прав людини
визнав порушення ст.2 Конвенції, яка
захищає право на життя та цієї ж статті
щодо ефективності розслідування. Суд
також зазначив, що у зв'язку зі смертю
свого родича та не проведенням
органами влади розслідування їхніх
скарг про погане поводження та
обставин його смерті, заявники зазнали
страждань і відчаю.

При цьому вирішуючи питання про
відшкодування моральної шкоди
заявникам, Європейський суд з прав
людини керувався ст.41 Конвенції, яка
передбачає: якщо Суд визнає факт
порушення Конвенції або протоколів до
неї і якщо внутрішнє право відповідної
Високої Договірної Сторони передбачає
лише часткове відшкодування, Суд, у
разі необхідності, надає потерпілій
стороні справедливу сатисфакцію.

Тобто, підставою для відшкодування
моральної шкоди заявникам ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було встановлення
факту порушення ст.2 Конвенції з прав
людини, а не обставини, зазначені
позивачами у позові в обґрунтування
позовних вимог - моральна шкода,
завдана злочинними діями працівників
Компаніївського РВ УМВС в
Кіровоградській області.

Суд не врахував роз'яснення у п.5
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди (із змінами) про те, що необхідно в
кожній справі з'ясовувати характер
правовідносин сторін і встановлювати
якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної
шкоди при даному виді правовідносин,
коли набрав чинності законодавчий акт,
що визначає умови і порядок
відшкодування моральної шкоди в цих
випадках, та коли були вчинені дії,
якими заподіяно цю шкоду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
відповідно до п.2 ч.1 ст.309 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Вироком Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 17 грудня
2012 року ОСОБА_10 та ОСОБА_7 визнані
винними у скоєнні злочинів,
передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.365 КК
україни.

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2013 року, яка набрала законної сили,
провадження у кримінальній справі
закрито з нереабілітуючих підстав (т.1,
а.с. 7-14, 125-127, 4-6).

Згідно ухвали апеляційного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2013 року, вина засуджених у вчиненні
інкримінованих злочинів доведена
сукупністю зібраних у справі доказів, у
судовому засіданні апеляційного суду
не оскаржується ніким із учасників
процесу, а дії засуджених правильно
кваліфіковані за ч.2 ст.121, ч.2 ст.365 КК
України, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7
вчинили умисне тяжке тілесне
ушкодження, небезпечне для життя у
момент заподіяння, вчинене групою осіб,
що спричинило смерть потерпілого, та
умисне вчинення службовою особою дій,
які явно виходять за межі наданих їм
повноважень, що супроводжувалося
насильством та болісними і такими, що
ображають людську гідність
потерпілого діями, що спричинили тяжкі
наслідки.

За таких обставин заперечення
третьої особи - ОСОБА_7, його
представника та представника ОСОБА_6
про те, що протиправні дії щодо ОСОБА_8
не вчинялись, є безпідставними та
такими, що спростовуються матеріалами
справи.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок
завдання йому працівниками міліції
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 умисно тяжких
тілесних ушкоджень, небезпечних для
життя у момент заподіяння. Внаслідок
злочинних дій, які спричинили смерть
ОСОБА_8, його матері - ОСОБА_3, рідній
сестрі ОСОБА_4 та рідному братові
ОСОБА_5 було заподіяно моральну
(немайнову шкоду).

Згідно ст.440-1 ЦК Української РСР 1963
року, яка діяла на час заподіяння шкоди,
моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або
організації діяннями іншої особи, яка
порушила їх законні права,
відшкодовується особою, яка заподіяла
шкоду, якщо вона не доведе, що моральна
шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній
формі за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості ( п.9
постанови Верховного Суду України № 4
від 31.03.95 р., ст.23 ЦК України).

Згідно з частинами 1 і 2 ст.25 Закону
України «Про міліцію» працівник
міліції у межах повноважень, наданих
цим Законом та іншими законодавчими
актами, самостійно приймає рішення і
несе за свої протиправні дії або
бездіяльність дисциплінарну чи
кримінальну відповідальність(ч.1); при
порушенні працівником міліції прав і
законних інтересів громадянина
міліція зобов'язана вжити заходів до
поновлення цих прав, відшкодування
завданих матеріальних збитків, на
вимогу громадянина публічно
вибачитися (ч.2).

Відповідно до статті 441 ЦК
Української РСР 1963 року організація
повинна відшкодувати шкоду, заподіяну
з вини її працівника під час виконання
ними своїх трудових (службових)
обов'язків.

Матеріалами справи підтверджується,
що неправомірними (протиправними)
діями третіх осіб, які проходили службу
на посадах старшого дільничного
інспектора міліції сектору дільничних
інспекторів міліції Компаніївського
РВ УМВС України в Кіровоградській
області та оперуповноваженого
кримінальної міліції у справах
неповнолітніх Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області та
вчинили злочин під час виконання
службових обов'язків, було заподіяно
позивачам моральну шкоду. За таких
обставин шкода підлягає відшкодуванню
саме з Компаніївського РВ УМВС України
в Кіровоградській області.

Згідно Положення про Компаніївський
РВ УМВС В Кіровоградській області
останній є територіальним органом МВС
України і йому підпорядковується;
відділ є юридичною особою.

Позовні вимоги про стягнення коштів
з Державної казначейської служби
України за рахунок коштів Державного
бюджету на відшкодування моральної
шкоди, завданої позивачам працівниками
міліції при виконанні службових
обов'язків задоволенню не підлягають
як безпідставні, оскільки відповідно
до ч.3 ст.25 Закону України «Про міліцію»
збитки компенсуються за рахунок
держави лише у разі якщо збитки
заподіяно працівником міліції, який
виконував свої обов'язки відповідно до
наданих законодавством повноважень та
у межах закону.

Стаття 443 ЦК Української РСР 1963 року
та стаття 1776 ЦК України на яку
посилаються позивачі та їх
представник, не регулюють
правовідносини, які виникли між
сторонами, оскільки суб'єкти
відповідальності не вчиняли дій, які б
передбачали відповідальність за шкоду,
зазначену у цій нормі, оскільки не було
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного засудження, незаконного
притягнення до адміністративної
відповідальності тощо.

Тому позов до Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області про
відшкодування моральної шкоди
підлягає задоволенню частково, а в
задоволенні позовних вимог до
Державної казначейської служби
України належить відмовити.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди колегія
суддів враховує глибину та тривалість
моральних страждань позивачів,
вимушеність змін в їх житті,
необхідності докладати додаткових
зусиль для організації свого життя,
характер дій винних осіб (умисне
завдання тяжких тілесних ушкоджень, що
спричинили смерть), а також те, що
позивачі додатково зазнали моральних
страждань, пов'язаних з необхідністю
докладати зусилля для виявлення та
законного покарання осіб, винних у
смерті їх сина та брата, хоча це є
обов'язком держави.

Ураховуючи наведене, практику
Європейського суду з прав людини щодо
визначення розміру відшкодування
моральної шкоди, положення ст. 3
Конституції України, згідно якої
найвищою соціальною цінністю України є
людина, її життя і здоров'я, колегія
суддів визначає відшкодування
моральної шкоди ОСОБА_3, яка є особою
похилого віку, пенсіонеркою, яка
проживає у сільській місцевості та
втратила сина, помічника у
повсякденному житті у сумі 300 000 грн.,
ОСОБА_4 та ОСОБА_8, які втратили рідного
брата по 100 000 грн. кожному.

Доводи представника позивачів про те,
що ОСОБА_4 необхідно визначити
відшкодування моральної шкоди у
більшому розмірі, ніж ОСОБА_5, у зв'язку
з тим, що внаслідок смерті ОСОБА_8 у неї
стались передчасні пологи, є
безпідставними, оскільки у справі
відсутні докази того, що причиною
передчасних пологів була саме загибель
її брата.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно з п.2 і п.3 ч.2 ст.79 ЦПК України до
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать , зокрема витрати на
правову допомогу та витрати сторін та
їх представників, що пов'язані з явкою
до суду.

Позивачі просили суд відшкодувати
понесені витрати на правову допомогу у
сумі 3575 грн. у кримінальній справі та
витрати, пов'язані з явкою представника
і позивачів у кримінальному
провадженні в сумі 1886 грн.40 коп, а також
витрати, пов'язані з їх явкою до суду у
цивільній справі (т.1, а.с.182).

Вказані вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Частина перша статті 56 ЦПК України
передбачає, що правову допомогу може
надавати особа, яка є фахівцем у галузі
права і за законом має право на надання
правової допомоги.

У матеріалах справи відсутні
документи, які свідчать про те, що
ОСОБА_2, якого позивачі відповідно до
довіреностей (т.1,а.с.19, 20,21) уповноважили
на представництво своїх інтересів у
суді, є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Крім того, з журналу судових засідань
вбачається, що ОСОБА_2 брав участь у
справі як представник позивачів, а не
як особа, яка надає правову допомогу.

На підтвердження розміру витрат
позивачів та їх представника у зв'язку
з розглядом кримінальної справи не
надано відповідних доказів.

Квитанції про оплату представником
позивачів дизпалива (т.1, а.с.183) не
свідчать про те, що ці витрати були
здійснені саме у зв'язку із явкою до
суду при розгляді вказаної цивільної
справи.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові
витрати по справі підлягають
віднесенню на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309,
ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія
суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 24 червня
2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Компаніївського РВ УМВС України в
Кіровоградській області про
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з Компаніївського РВ УМВС
України в Кіровоградській області

на користь ОСОБА_3 на відшкодування
моральної шкоди

300 000 грн. (триста тисяч гривень), на
користь ОСОБА_4 на відшкодування
моральної шкоди 100 000 грн. (сто тисяч
гривень) та ОСОБА_5 на відшкодування
моральної шкоди 100 000 грн.(сто тисяч
гривень).

В задоволенні позову до Державної
казначейської служби України
відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок
держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: