Ухвала

Іменем України

24 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука
О.С.,

суддів: Умнової О.В.,

Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання недійним заповіту
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 червня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 22 жовтня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що в 2011 році його мати, ОСОБА_4,
склала заповіт, відповідно до якого
заповіла усе своє майно йому та ОСОБА_3
у рівних частинах. Після її смерті, яка
сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, йому стало
відомо, що 03 жовтня 2012 року ОСОБА_4
склала новий заповіт, яким заповіла усе
майно відповідачеві. Посилаючись на те,
що 20 лютого 2012 року його матері була
зроблена операція із застосуванням
наркозу, після якої вона страждала
частковою втратою пам'яті та не
впізнавала близьких, а тому не розуміла
значення своїх дій та не могла керувати
ними, позивач просив визнати заповіт
ОСОБА_4 від 03 жовтня 2012 року недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 червня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 22 жовтня 2014 року, в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
на підставі поданих сторонами доказів,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що позивач не довів
своїх вимог щодо недійсності заповіту,
складеного 03 жовтня 2013 року ОСОБА_4, з
тих підстав, що вона не розуміла
значення своїх дій та не могла керувати
ними на момент складення заповіту.
Доказування вказаних обставин було
процесуальним обов'язком позивача (ст.
ст. 10, 60 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 червня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 22 жовтня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: О.В. Умнова

О.В. Кафідова