Справа № 2-385/12 Головуючий у І
інстанції Закаблук О.В.Провадження №
22-ц/780/6638/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 1
У Х В А Л А

іменем України

11 грудня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 3 жовтня 2014 року у
справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа Кагарлицький районний
сектор Управління державної
міграційної служби України в Київській
області про визнання особи такою, що
втратила право на користування жилим
приміщенням у будинку, виселення та
скасування реєстрації місця
проживання в житловому будинку;

- за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення юридичного факту
проживання сім'єю без реєстрації шлюбу,
визнання житлового будинку спільною
сумісною власністю та розподіл
спільного майна, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із вказаним вище позовом, який
мотивував тим, що йому на праві
власності належить житловий будинок по
АДРЕСА_1, який він отримав у дар.
Вказував, що на протязі 2004 року він
проживав однією сім'єю без реєстрації
шлюбу із відповідачкою ОСОБА_1, яку він
вселив до будинку як члена своєї сім'ї і
зареєстрував в ньому. Із листопада 2011
року він та відповідачка припинили
відносини щодо спільного проживання,
спільного побуту та ведення спільного
господарства. Посилаючись на те, що
відповідачка втратила статус члена
сім'ї, проживає в будинку без достатніх
правових підстав, і є для нього на даний
час сторонньою особою, просив визнати
відповідачку ОСОБА_1 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням в будинку по АДРЕСА_1,
виселити відповідачку із вказаного
будинку і скасувати її реєстрацію в
будинку.

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
ОСОБА_2 із позовом, в якому просила
встановити факт її проживання однією
сім'єю із ОСОБА_2 із 1 січня 2001 року по 1
листопада 2011 року, визнати спільною
сумісною власністю її та ОСОБА_2
житловий будинок по АДРЕСА_1 та
розділити його, визнавши за нею право
власності на 1/2 частину. Вимоги
мотивувала тим, що починаючи із 2002 року
вона та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, були пов'язані
спільним побутом, вели спільне
господарство і мали спільний бюджет. В
період спільного проживання вони
вирішили придбати житловий будинок.
Для зменшення витрат на переоформлення
будинку 28 вересня 2004 року на ім'я ОСОБА_2
було оформлено договір дарування
будинку по АДРЕСА_1.

Вказувала, що після придбання будинку
вони власними силами і за власний кошт
здійснили добудову житлового будику,
зокрема звели прибудову літер «а1»,
встановили ворота та паркан, зробили
жомну яму. Рішенням виконкому
Переселенської сільської ради від 11
травня 2011 року узаконено самочинне
будівництво на ім'я ОСОБА_2 Вказувала,
що поскільки належне ОСОБА_2 майно за
час спільного проживання істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
їх спільних трудових та грошових
затрат, то згідно ст.62 СК України
будинок слід визнати їх спільною
власністю.

Ухвалою Кагарлицького районного суду
Київської області від 12 червня 2013 року
обидва позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 3 жовтня 2014 року
позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково,
встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 із ОСОБА_2 із 1 січня 2004
року по 1 листопада 2011 року. В решті
позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 не погоджуючись із судовим
рішенням, подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
визнанні спірного будинку спільним
майном та його розподілі і ухвалити
нове, яким її позовні вимоги в цій
частині задоволити в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального
права. Скаргу мотивує тим, що суд
прийшов до хибних висновків про
неістотне збільшення вартості
спірного будинку після його придбання.
Такі висновки суду не грунтуються на
матеріалах справи, де міститься судова
експертиза, яка встановила, що вартість
будинку збільшилася майже вдвічі,
тобто на 48273 грн., що є істотним.

В іншій частині рішення сторонами не
оскаржується.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1 щодо визнання спірного будинку
спільною власністю, суд обгрунтовував
свої висновки недоведеністю позовних
вимог. При цьому суд виходив з того, що в
результаті спільних трудових і
грошових затрат, проведених сторонами
під час проживання однією сім'єю,
вартість спірного будинку збільшилася,
проте неістотно, що у свою чергу
виключає можливість визнання будинку
спільною сумісною власністю і його
розподіл.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

За положеннями ст.74 СК України
(діє із 1 січня 2004 року) якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На дане
майно, яке є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно ч.1 ст.62 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено і
вбачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із січня 2004 року по
листопад 2011 року проживали однією
сім'єю без реєстрації шлюбу. В період
спільного проживання ОСОБА_2 набув
права власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
від 28 вересня 2004 року.

Також судом встановлено, що у 2008 році
сторонами самовільно здійснено
будівництво добудови до будинку, яке
погоджене рішенням виконкому
Переселенської сільської ради від 11
травня 2011 року на ім'я ОСОБА_2 Згідно
висновку судової будівельно-технічної
експертизи № 8304/13-43 від 16 вересня 2014
року вказана добудова «а1» перебуває у
стадії будівництва. Зокрема зведені
лише стіни із цегли і накрито дах.
Планування всередині прибудови
відсутнє, відсутні також оздоблювальні
роботи, зокрема обладнання підлоги,
стелі, штукатурні роботи, опалення,
тощо. Дану прибудову неможливо
використовати як житлову.

За таких обставин суд прийшов до
вірного висновку про відсутність
істотного збільшення вартості будинку
в результаті добудови.

Колегія суддів не вважає
необгрунтованими доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 про те, що вартість
спірного будинку в результаті добудов
істостно збільшилася, що стверджується
висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
8304/13-43 від 16 вересня 2014 року, згідно якої
вартість виконаних робіт становить 48273
грн. і є значною по відношенню до
вартості всього будинку в розмірі 111121
грн.

Для застосування передбачених ч.1 ст.62
СК України правил, збільшення вартості
майна повинно відбуватися якраз
внаслідок затрат подружжя, незалежно
від інших факторів (зокрема, тенденцій
до загального подорожчання
конкретного майна) і суттєвою ознакою
повинно бути не тільки істотне
збільшення вартості майна як об'єкта, а
і збільшення його якісних
характеристик. Збільшення вартості
майна та істотність такого збільшення
підлягає з'ясуванню шляхом порівняння
станом на час вирішення спору вартості
об'єкта в стані, що існував до
поліпшення, та його вартості після
поліпшення; при цьому сам по собі
розмір грошових затрат подружжя чи
одного з них, а також визначена на час
розгляду справи вартість ремонтних
робіт не є тим фактором, який єдиний
безумовно свідчить про істотність
збільшення вартості майна як об'єкту.

Згідно п.1 висновку вказаної судової
будівельно-технічної експертизи №
8304/13-43 експерт не зміг визначити дійсну
вартість спірного будинку станом на 1
січня 2004 року, тобто до проведення
поліпшень, у зв'язку із відсутністю
вихідних даних, що у свою чергу
унеможливило порівняння дійсної
вартості будинку як момент набуття
права власності ОСОБА_2 і так і після
проведення добудови, що є важливим.

Експерт при визначенні вартості
добудови в розмірі 48273 грн. виходив із
залишкової вартості будинку, вказаної
БТІ у технічному паспорті на будинок,
що взагалі суперечить вимогам закону
про приниципи визначення дійсної
вартості майна та роз'ясненням
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», згідно п.6 якої під дійсною
вартістю будинку розуміється грошова
сума, за яку він може бути проданий у
даному населеному пункті чи
місцевості.

Дійсна вартість будинку як станом на 1
січня 2004 року, тобто до проведення
поліпшень, так і після добудови, для
з'ясування істотності експертом не
визначена.

Крім того, судом встановлено, що на
момент припинення спільного
проживання сторін будівництво
добудови було лише розпочато, зокрема
зведено стіни та дах, жодних інших
робіт не було виконано, прибудова
взагалі не придатна до проживання, що
стверджується фотознімками, доданими
до висновку судової
будівельно-технічної експертизи, і що у
свою чергу спростовує посилання
апелянта на істотність поліпшень.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 3 жовтня 2014 року у
справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :