Справа № 361/3895/14-ц Головуючий у І
інстанції Петришин Н.М.Провадження №
22-ц/780/6581/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва
В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря
Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 09 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права на частку в
спільному майні, зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири
особистою приватною власністю,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом про
визнання права на частку в спільному
майні. Заявлені вимоги мотивував тим,
що із 20 березня 2008 року по 13 березня 2014
року перебував у шлюбі із відповідачем
ОСОБА_2, під час шлюбу ними придбано
квартиру АДРЕСА_1, вартість якої
становила 382000 грн., в якій вони зробили
ремонт, в результаті чого вартість
квартири становить 1095000 грн., угоди про
поділ майна ними не досягнуто. Просив
виділити у власність кожній із сторін
по ? частині спірної квартири та
визнати за ними право власності на дані
частки.

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зустрічним позовом про
визнання квартири особистою приватною
власністю, посилаючись на те, що
квартиру АДРЕСА_1 вона придбала на своє
ім'я за договором купівлі-продажу від 03
квітня 2009 року за особисті кошти,
отримані нею з продажу належної їй на
праві особистої власності квартири
АДРЕСА_2, в будівництво даної квартири
вона інвестувала кошти шляхом
укладення договору з «Київміськбудом»,
а після завершення будівництва
отримала свідоцтво про право власності
на житло від 12 грудня 2007 року. В свою
чергу, ще раніше для інвестування
квартири № 122 нею були використані
кошти з продажу квартири АДРЕСА_3, яка
спочатку належала на праві спільної
часткової власності її батькам, їй,
брату і сестрі, а після смерті батька
інші співвласники подарували їй свої
частки. Різницю у вартості між продажем
квартири АДРЕСА_2 і купівлею квартири
АДРЕСА_1 була використана на придбання
автомобіля Ауді 1993 року випуску та
ремонт даної квартири. Просила визнати
квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною
власністю ОСОБА_2

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 09 жовтня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2
задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 09 жовтня 2014
року, подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги
в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам закону не
відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що сторони по справі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебували у шлюбі із 20 березня
2008 року по 13 березня 2014 року.

03 квітня 2009 року ОСОБА_2 придбала
квартиру АДРЕСА_1 вартістю 382000 грн. на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Броварського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, право власності
зареєстровано 26 травня 2009 року (а. с. 13 -
14).

Вказані обставини підтверджуються
наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі, то обов'язок з
доведення тієї обставини, що майно,
придбане у шлюбі, є особистою власністю
одного з подружжя, покладений на
останнього.

Пленум Верховного Суду України у
пунктах 23, 23 Постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11
роз'яснив, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Обґрунтовуючи підставність позову,
ОСОБА_1 посилався на те, що виходячи із
ст. 60 СК України, вказане нерухоме майно
є їх з ОСОБА_2 спільним сумісним майном
подружжя, на ? частини якого він має
право.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
спірна квартира придбана позивачем за
особисті кошти, отримані нею від
продажу належного їй на праві
власності нерухомого майна, придбаного
до реєстрації шлюбу, тобто виникло
право особистої приватної власності
подружжя. Таким чином, має місце
трансформація одного об'єкта цієї
власності в інший.

Разом із цим, даний висновок суду є
припущенням, яке ґрунтується лише на
збігу в часі укладення договорів
купівлі-продажу квартир і не
підтверджене належними та допустимими
доказами, в тому числі фінансовими
документами про безготівкові
переміщення коштів на одному і тому ж
рахунку, із яких можна встановити
взаємозв'язок між транзакціями, а тому
порушує принцип ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
згідно якої доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, судом не враховано, що за
договором купівлі-продажу від 03 квітня
2009 року сторони дійшли згоди про продаж
квартири АДРЕСА_2 за 227011,08 грн.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, оскільки договір в частині
ціни предмета купівлі-продажу не
оспорений, суд помилково прийняв в
якості безспірного доказу дійсної
вартості квартири розписку від 03
квітня 2009 року про отримання ОСОБА_2 від
ОСОБА_4 грошових коштів за продаж
квартири в розмірі 100000 доларів США.

Отже, дохід від продажу квартири
АДРЕСА_2 становить 227011,08 грн., що є
недостатнім для придбання квартири
АДРЕСА_1 вартістю 382000 грн., доказів щодо
додаткових джерел купівлі даної
квартири ОСОБА_2 надано не було.

При цьому суд не звернув увагу, що при
укладенні договору купівлі-продажу
квартири від 03 квітня 2009 року, яку
позивач за зустрічним позовом вважає
своєю особистою приватною власністю,
вона отримала згоду на придбання у
чоловіка, висловлену у заяві на ім'я
приватного нотаріуса, що відображено у
п. 4.4 означеного договору.

Договір купівлі-продажу спірної
квартири також сторонами не
оспорювався, під час розгляду
апеляційної скарги ОСОБА_2 не
заперечувала обставин придбання
спірної квартири під час шлюбу із згоди
іншого подружжя.

Відтак відповідно до вимог ст. 65 СК
України відповідач надала згоду на
придбання спірного нерухомого майна в
інтересах сім?ї і набуте майно -
квартира АДРЕСА_1, є спільною сумісною
власністю подружжя.

Виходячи із вищевикладеного, колегія
суддів доходить висновку, що
відповідачем не надано доказів
придбання спірної квартири за особисті
кошти, а тому судом мала бути
застосована презумпція належності
квартири як речі, набутої в шлюбі, до
спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене висновки суду
першої інстанції про задоволення
зустрічного позову та про відмову у
задоволенні первісного позову не
відповідають фактичним обставинам
справи, зроблені із порушенням та
неправильним застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування рішення.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про
поділ майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, колегія суддів
враховує наступне.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Отже, виходячи із засад рівності часток
подружжя, квартира АДРЕСА_1 має бути
поділена між позивачем та відповідачем
в рівних частках, в зв'язку із чим суд
задовольняє частково заявлені
позивачем вимоги та визнає за кожним із
подружжя право вланості на ? частину
спірної квартири.

При цьому колегія суддів не знаходить
підстав для зазначення вартості майна,
поділеного між сторонами, оскільки
поділ здійснено в ідеальних частках
без виділу часток в натурі.

Із наведених вище підстав зустрічний
позов про визнання квартири особистою
приватною власністю колегія суддів
залишає без задоволення.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його
скасування із ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову ОСОБА_1, яким за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
за кожним визнається право власності
на ? частку квартири АДРЕСА_1, та про
залишення без задоволення зустрічного
позову ОСОБА_2

На підставі ст. 88 ЦПК України колегія
суддів здійснює розподіл судових
витрат та стягує із ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в
суді першої та апеляційної інстанцій в
сумі 5481 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 09 жовтня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_1
задовольнити частково, зустрічний
позов ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 5481 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.