УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Горелкіної Н.А.,
Завгородньої І.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6,
про усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя
особа - Голосіївський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби у м. Києві, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 12 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, посилаючись на те, що
позивач зареєстрований в квартирі
АДРЕСА_1 у м. Києві і вселився в дане
жиле приміщення як член сім'ї наймача
квартири. Зазначена квартира
надавалась на підставі ордера на ім'я
його покійної бабусі - ОСОБА_8 У даній
квартирі зареєстрована відповідач у
справі, він та його рідна сестра -
ОСОБА_6, однак фактично в ній мешкає
ОСОБА_5 та її син. Відповідач чинить
перешкоди йому у користуванні
квартирою після смерті батька, який
доводився рідним братом відповідача у
справі та проживав разом з ним у
спірній квартирі. ОСОБА_5 почала
провокувати конфлікти та створювати
умови, які унеможливили його
проживання в квартирі. Внаслідок
зазначених неправомірних дій
відповідача він вимушений був
орендувати інше житло, в зв'язку з чим
поніс додаткові витрати.

Позивач зазначає, що не зважаючи на те,
що йому перешкоджають у користуванні
спірним жилим приміщенням, не
впускають до квартири, відповідачем
був змінений замок на вхідних дверях,
він продовжує оплачувати комунальні
послуги, відповідно до розміру його
частини.

ОСОБА_5 звернулася до суду із
зустрічним позовом та просила суд
визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 12 червня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня
2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5
задоволено. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_6
такими, що втратили право користування
жилим приміщення, а саме: квартирою
АДРЕСА_1 у м. Києві. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_7 просив скасувати судові
рішення, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягають відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
дослідивши матеріали справи, суд
касаційної інстанції дійшов висновку
про відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 12 червня 2014 року та ухвали
апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня
2014 року, оскільки вони законні та
обґрунтовані, так як в роз'ясненнях, які
містяться в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» зазначено,
що у справах про визнання наймача або
члена його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу
площу за згодою членів сім'ї, його не
можна вважати таким, що втратив право
на жилу площу. Якщо ж він вселився в
жиле приміщення всупереч волі членів
сім'ї і був відсутнім понад встановлені
строки без поважних причин, то суд
вправі визнати його таким, що втратив
право на жилу площу. Коли в жилому
приміщенні не залишалися члени сім'ї
особи, яка була відсутня, його
повернення в це приміщення до часу
розгляду спору в суді є істотною
обставиною, але вона не може бути
безспірною підставою до відмови в
позові, а повинна оцінюватись у
сукупності з іншими обставинами.

Також дана постанова містить
роз'яснення щодо порядку визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням на
підставі ст. 107 ЖК України.

Верховний Суд України звернув увагу, що
на ствердження вибуття суд може брати
до уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст. 71
або ст. 107 ЖК.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 повторно
вселявся в спірну квартиру і до 1999 року
мешкав там зі своїм батьком постійно, а
з даного періоду позивач не проживав в
даній квартирі в зв'язку зі зміною
місця проживання.

Періодичні відвідування бабусі та
святкування сімейних свят не надають
право користування жилим приміщенням,
не можна розцінювати як повернення до
спірного житла і не посвідчують
користування жилим приміщення в
розумінні положення житлового
законодавства.

Доказів на спростування того, що
позивач виїхав з квартири добровільно
і в подальшому повернувся на дану жилу
площу для проживання, суду не надано.
Дана квартира не була його постійним
місцем проживання.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
норм процесуального та матеріального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 12 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Н.А. Горелкіна І.М.
Завгородня