АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/989/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3737/14
Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т. В.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 24 жовтня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд за
кордон неповнолітньої дитини без згоди
батька,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом, у якому зазначала, що
від шлюбу з відповідачем, мають спільну
дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після
розірвання шлюбу залишилась проживати
з матір'ю.

Позивачка була змушена виїхати навесні
2013 року до Російської Федерації у
зв'язку із необхідністю здійснювати
догляд за хворим батьком, залишивши
доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживати
разом зі своєю матір'ю у с. Краснопілля,
Верховинського р-ну,
Івано-Франківської області, та у липні
2013 року отримала дозвіл на тимчасове
проживання на території РФ у с. Великі
Поляни, Старожиловського району,
Рязанської області.

Відповідач не надає згоди на виїзд їх
доньки до Російської Федерації з метою
відпочинку та оздоровлення,
забезпечення виконання законних прав
та інтересів дитини, створення
належних матеріально-побутових та
психологічних умов виховання,
утримання та навчання дитини.

Остаточно просила надати дозвіл на
оформлення проїзного документу дитини
для виїзду за межі України та надати
дозвіл на виїзд ОСОБА_3 у супроводі
матері без згоди та супроводу її батька
ОСОБА_4 у періоди часу з 1 серпня 2014 року
по 31 серпня 2014 року, з 25 жовтня 2014 року
по 10 листопада 2014 року, з 25 грудня 2014
року по 15 січня 2015 року, з 23 березня 2015
року по 31 березня 2015 року, з 1 червня 2015
року по 31 серпня 2015 року.

Рішенням Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 24 жовтня 2014
року у позові відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_2,
посилаючись на порушення і неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги та надати відповідні дозволи на
виїзд доньки в період з 25 грудня 2014 року
по 15 січня 2015 року, з 23 березня 2015 року
по 31 березня 2015 року, з 1 червня 2015 року
по 31 серпня 2015 року.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_2
та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання
шлюбу між сторонами на підставі
рішення Верховинського районного суду
Івано-Франківської області від 28
листопада 2005 року залишилась проживати
з позивачкою.

Виїзд ОСОБА_2 до Російської Федерації
та отримання нею дозволу на тимчасове
проживання з 19 липня 2013 року по 19 липня
2016 року у цій країні підтверджується
відмітками у закордонному паспорті
позивачки (а.с. 6).

Пред'являючи позовні вимоги щодо
надання дозволу на вивезення доньки за
межі України без отримання згоди
батька, ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_4
перешкоджає у тимчасовому виїзді
ОСОБА_3 за місцем теперішнього місця
проживання позивачки попри її
неодноразові звернення з цього
приводу.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з
необґрунтованості позову, а також
відсутності підстав для надання
дозволу на виїзд за межі України без
згоди батька неповнолітньої дитини.

Колегія суддів вважає такі висновки
місцевого суду вірними з наступних
підстав.

Статтею 141 СК України визначена
рівність прав і обов'язків батьків
відносно дитини.

Частиною 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затвердженогоПостановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57 «Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України», встановлено, що
виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

З огляду на вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
ст. 57-60 ЦПК України.

З журналів судових засідань суду
першої інстанції вбачається, що
вирішення питання надання дозволу на
виїзд дитини здійснювалося за
відсутності у судовому засіданні
ОСОБА_2

У матеріалах справи містяться рішення
№17 від 29 травня 2013 року засідання
комісії з питань захисту прав дитини,
яка існує при державній адміністрації
Верховинського району,
Івано-Франківської області, про
надання дозволу ОСОБА_5 на виїзд дитини
до Російської Федерації у супроводі
матері без отримання згоди батька
ОСОБА_4 з метою відпочинку та
оздоровлення (а.с. 12), й лист від 29 грудня
2012 року, у якому відповідачем
порушувалось це ж питання (а.с. 18-19).

Між тим, у справі відсутні будь-які
докази того, що позивачка зверталася до
відповідача щодо виготовлення
проїзного документу для ОСОБА_3 та
погоджувала з ним виїзд неповнолітньої
доньки саме у часовому проміжку з 1
серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року, з 25
жовтня 2014 року по 10 листопада 2014 року, з
25 грудня 2014 року по 15 січня 2015
року, з 23 березня 2015 року по 31 березня 2015
року, з 1 червня 2015 року по 31 серпня 2015
року.

Таким чином, у справі залишилась
недоведеною обставина того, що один з
батьків ухиляється від надання дозволу
на виїзд доньки за межі України, за
таких обставин у суду відсутні
підстави для вирішення цього питання у
судовому порядку.

Крім того, позивачкою не обґрунтовано,
яке саме лікування потребує
неповнолітня ОСОБА_3 у Російській
Федерації та не надано даних щодо свого
теперішнього місця проживання,
ураховуючи, що в уточненнях до позовних
вимог ОСОБА_5 зазначалось про своє
проживання у м. Москва, Російська
Федерація, без надання будь-яких
документів на підтвердження цього.

Доводи апеляційної скарги не містять
нових фактів чи засобів доказування та
ґрунтуються на переоцінці апелянтом
обставин справи.

Твердження апелянта, що відповідач
фактично визнав позов та завірив у
державного нотаріуса Кобеляцької
державної нотаріальної контори ОСОБА_6
заяву про надання тимчасового виїзду
доньки до Російської Федерації на
період з 17 жовтня 2014 року по 17 квітня 2015
року у супроводі матері ОСОБА_7,
колегією суддів не береться до уваги,
оскільки у порядку ст. 174 ЦПК України
відповідач не визнавав позов, усної
заяви чи подачі письмових заяв про
визнання позову у суді першої та
апеляційної інстанції, не робив.

У свою чергу, обставина наявності
нотаріальної заяви про надання дозволу
на тимчасовий виїзд дитини свідчить
лише про те, що ОСОБА_4 у позасудовому
порядку фактично надав такий дозвіл,
проте на підставі цієї заяви суд не
вправі ухвалювати рішення про
задоволення позову та надавати такий
дозвіл, передбачений у ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України».

Посилання апелянта на прийняття
комісією з питань захисту прав дитини
рішення від 29 травня 2013 року є
безпідставним, оскільки зазначене
рішення комісії не містить будь-яких
відомостей щодо обставин вирішення
цього питання та часового проміжку
перебування ОСОБА_3 у Російській
Федерації.

В обґрунтуваннях доводів апеляційної
скарги вказувала на те, що нею
підтверджено своє тимчасове
проживання по АДРЕСА_1, проте зазначене
не відповідає матеріалам справи, у
яких, окрім медичних довідок, виданих
на ім'я ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка є
донькою позивачки від іншого чоловіка,
документів про державну реєстрацію
тимчасового проживання ОСОБА_2 не
містить.

Решта доводів апеляційної скарги також
не спростовує вірність висновків
місцевого суду щодо обставин справи,
яким була надана належна правова
оцінка.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду
Полтавської області від 24 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
В.А. Чічіль

Судді:
С.Ю. Мартєв

Л.М. Хіль

З оригіналом згідно:

суддя
В.А. Чічіль