АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1959/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/2838/14
Головуючий у 1-й інстанції Гудков С.В.
Доповідач Бутенко С. Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді:
Бутенко С.Б.

Суддів:
Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

при секретарі:
Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 28 липня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спільного сумісного майна
подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з вищевказаним
позовом, в якому просив суд визнати
спільною сумісною власністю подружжя
та поділити між сторонами з
урахуванням рівності їх часток речі,
які на момент розлучення перебували
(знаходяться і зараз) у квартирі
відповідачки в АДРЕСА_4: м'який куток у
зальну кімнату вартістю 5000 грн., м'який
куток у спальну кімнату вартістю 4000
грн., диван у спальню вартістю 2000 грн.,
кухонний гарнітур вартістю 4000 грн.,
газову плиту «Ardo» вартістю 800 грн.,
котел газовий двоконтурний «Vailent»
вартістю 7000 грн., шафу розсувну у
прихожу квартири вартістю 1500 грн., шафу
дзеркальну у прихожу квартири вартістю
2000 грн., кондиціонер вартістю 3000 грн.,
холодильник марки «LG» дводверний
вартістю 10000 грн., телевізор марки «LG»
42» вартістю 5000 грн.; стінку-сервант в
зальну кімнату вартістю 5000 грн.,
спальний гарнітур «Італія» вартістю 8000
грн., ванну «Джакузі» вартістю 8000 грн.,
душову кабіну кутову 90х90 см вартістю 3000
грн., тумбу-вмивальник з мармуровою
поверхнею вартістю 3000 грн., стіл
кухонний вартістю 600 грн., килим у
зальну кімнату розміром 4х5,5 м вартістю
4000 грн., килим у спальну кімнату
розміром 3х4 м вартістю 3000 грн., килимове
покриття у прихожу квартири вартістю 400
грн., мікрохвильову піч марки «LG»
вартістю 1000 грн., електричний чайник
«Saturn» вартістю 100 грн., м'який куток
шкіряний у кухню вартістю 1000 грн.;

речі, які на момент розірвання шлюбу
знаходились (знаходяться і зараз) у
домоволодінні в АДРЕСА_1: духовку
електричну 3-х фазну промислову
вартістю 20000 грн., плиту газову 4-х
камфорну «Електа» вартістю 500 грн., 2
таганка газових настільних вартістю по
250 грн. кожен всього на суму 500 грн.,
холодильник ХШ-250 промисловий вартістю
1500 грн., електричну м'ясорубку
промислову вартістю 700 грн., а також
придбаний спільно із відповідачкою
торгівельний кіоск металевий, що
знаходиться на території міського
ринку, вартістю 30000 грн., а всього майна
на загальну суму 134 600 грн.

Просив присудити в його власність
телевізор ЖК марки «LG» 42» вартістю 5000
грн., холодильник марки «LG» дводверний
вартістю 10000 грн. та духовку електричну
3-х фазну промислову вартістю 20000 грн.,
залишивши у власності відповідачки
інше майно зі стягненням з неї на його
користь грошової компенсації за
нерівність часток при розподілі майна
у розмірі 32 300 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 28 липня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено за недоведеністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
оскаржуване рішення частково
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позов за
виключенням вимоги щодо поділу
торгівельного кіоску, рішення суду
стосовного якого просить залишити без
змін. Посилається на незаконність
рішення, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
невірну оцінку судом доказів по справі
та незастосування наслідків ухилення
відповідачки від участі в експертизі.

Вподальшому, посилаючись на
неможливість одержання в натурі частки
із спірного майна, подав заяву з
вимогою про одержання від ОСОБА_2
грошової компенсації вартості його
частки при розподілі спільного майна в
сумі 52300 грн.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи та доводи апелянта,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції, встановивши
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування судом норм
матеріального або процесуального
права, апеляційний суд вправі
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи , що
сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі з 24.12.1999 року,
який було розірвано за рішенням
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 21.05.2010 року, що
набрало законної сили 31 травня 2010 року.

Після припинення шлюбних відносин
сторони не досягли взаємної згоди про
реальний поділ спільного майна
подружжя, тому позивач звернувся з
позовом для вирішення даного питання в
судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано доказів належності
спірного майна до об'єктів права
спільної сумісної власності подружжя,
а докази, надані відповідачкою
свідчать про придбання частини речей
після припинення шлюбу.

Проте, таких висновків місцевий суд
дійшов помилково, не давши належної
оцінки доказам, наданим сторонами по
справі, та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
зазначених фактів досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою суду від 06 грудня 2013 року за
клопотанням позивача було призначено
судову товарознавчу експертизу з метою
визначення ринкової вартості спірного
майна, що є предметом розгляду у справі,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та
АДРЕСА_1.

Проте, у зв'язку з незабезпеченням
безперешкодного обстеження майна та
ненаданням додаткових матеріалів
(вихідних даних) експерт повідомив суд
про неможливість надання висновку.

Ухвалою суду від 18 березня 2014 року за
участю сторін матеріали цивільної
справи повторно направлено для
проведення судової товарознавчої
експертизи.

Згідно висновку експерта № 3637 від
20.06.2014 р. клопотання щодо забезпечення
безперешкодного обстеження майна було
задоволене частково. 29.04.2014 р.
організований огляд експертом майна,
зазначеного в ухвалі суду, який
здійснювався за адресою: АДРЕСА_1.

До огляду майна, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_4, експерт допущений не
був, сторона по справі відповідач
ОСОБА_2, будучи належним чином
повідомлена про час проведення огляду
(а.с. 91, 92), в зазначений в телеграмі час
не з'явилась, та не надала можливості
експертові отримати доступ до майна, що
унеможливило проведення судової
експертизи та встановлення або
спростування обставин, на які
посилається позивач.

Як встановлено, 26 березня 2014 року,
тобто після повторного направлення
справи для проведення судової
експертизи, за нотаріально посвідченим
договором дарування відповідачка
ОСОБА_2 подарувала належну їй квартиру
АДРЕСА_4, де за твердженням позивача
знаходиться спірне майно, своєму
батькові ОСОБА_3, який не є стороною у
справі.

Вказані обставини свідчать про
зловживання відповідачкою своїми
правами з метою приховування спірного
майна, що має передбачені законом
наслідки, але залишені судом першої
інстанції без уваги.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.
Обов'язки доказування і подання
доказів покладаються на сторони. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які
беруть участь у справі, зобов'язані
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

За змістом ст. 13 ЦК України при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб. Не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах.

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції не взяв до уваги,
що рішеннями Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 07 серпня 2012 року та
апеляційного суду Полтавської області
від 11 вересня 2012 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
визнання майна спільною сумісною
власністю, його поділ та вселення
встановлено, що сторони з 1999 року
проживали у квартирі АДРЕСА_4, в якій як
подружжя проводили ремонти. Після
розірвання шлюбу, з червня 2010 року
ОСОБА_1 у вказаній квартирі не проживає
з поважних причин, а, отже, не має
доступу до спірного майна. Натомість,
відповідачка ОСОБА_2, в помешканні якої
залишилось спірне майно в її
одноособовому користуванні, діючи
недобросовісно, позбавила у такий
спосіб позивача права довести суду
обставини, на які він посилався в
обґрунтування своїх вимог.

Поклавши обов'язок доказування
обставин справи лише на сторону
позивача, місцевий суд не дав належної
оцінки факту ухилення відповідачки від
участі в експертизі та безпідставно
відмовив у застосуванні наслідків,
передбачених ст. 146 ЦПК України.

Відповідно до ст. 146 ч. 1 ЦПК
України у разі ухилення особи, яка бере
участь у справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що оскільки наслідком проведення
судової товарознавчої експертизи є не
лише встановлення ринкової вартості
майна, але й огляд спірного майна
експертом з фіксуванням результатів
такого огляду в експертному висновку,
що у відповідності до ст.ст. 58, 59, 179 ЦПК
України є належним та допустимим
доказом наявності майна та тривалості
терміну його експлуатації (зберігання),
факт перешкоджання відповідачкою у
доступі експерта до огляду спірного
майна дає підстави для визнання
обставин, на які посилався позивач
ОСОБА_1 щодо перебування у помешканні
відповідачки ОСОБА_2 майна, яке
придбано під час шлюбу сторін і його
вартості, доведеними.

Колегія суддів також не
погоджується з оцінкою судом першої
інстанції доказів, наданих стороною
відповідача, зокрема, товарного чеку на
котел від 10.03.2011 року, накладної на стіл
та 4 стільці від 19.12.2011 року, товарного
чеку на плиту газову, плиту електричну,
таганок газовий від 16.04.2012 року,
товарного чеку на холодильник LG-489,
кондиціонер від 08.02.2011 року, товарного
чеку на м'який куток від 23.09.2011 року,
товарного чеку на чайник від 20.01.2012
року, товарного чеку на телевізор від
11.10.2012 року, товарного чеку на покриття,
ковролін від 15.01.2012 року (а.с. 36-39).

Прийнявши вказані документи як докази
придбання ОСОБА_2 спірного майна після
розірвання шлюбу сторін, суд першої
інстанції не звернув уваги, що накладна
щодо доставки за адресою проживання
відповідачки столу та 4-х стільців, що
датована 19.12.2011 р. та 20.12.2011 р. (а.с. 36, 39),
не стосується предмету спору по справі,
а товарні чеки не містять
індивідуальних ознак придбаного майна
та відомостей щодо особи - покупця, що
викликає сумнів у їх достовірності та
достатності. Інших доказів щодо
зазначеного у чеках товару
відповідачкою суду надано не було і
відповідних обставин не доведено.

За вказаних обставин колегія суддів
критично ставиться до доказів
спростування відповідачкою,
зазначених позивачем обставин, та не
бере їх до уваги, як такі, що не
відповідають вимогам закону про
належність та допустимість доказів.

Таким чином, оскільки судом першої
інстанції спір між сторонами вирішений
не був, колегія суддів приходить до
висновку про часткове скасування
оскаржуваного рішення та
постановлення по справі нового рішення
по суті позовних вимог.

При цьому судова колегія виходить
з презумпції виникнення права спільної
сумісної власності подружжя, права
подружжя на поділ майна, що є об'єктом
права спільної власності, та рівності
часток подружжя у разі поділу
спільного майна, що закріплена у ст.ст.
60, 61, 69, 70 СК України, згідно якої
будь-яке майно, крім виключеного з
цивільного обороту та речей
індивідуального користування, яке було
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності і підлягає
поділу між подружжям у рівних частках,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. Поділ
майна, яке було спільної сумісною
власністю подружжя, означає припинення
щодо нього режиму об'єкта права
спільної сумісної власності.

Розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України (ст. 68 СК України).

Отже, враховуючи факт визнання,
внаслідок ухилення відповідачки від
доказування та надання доказів,
обставин набуття спірного майна під
час шлюбу сторін, колегія суддів
находить обґрунтованими та доведеними
вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання
спірного майна об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та його
поділ між сторонами з виділенням
позивачеві 1/2 частки спірного майна.

Разом з тим, оскільки при розгляді
справи відповідачка вчинила дії, які
свідчать про приховування нею
спільного майна подружжя, колегія
суддів враховує вартість такого майна
при поділі та присуджує до стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової
компенсації вартості його частки у
спільному майні.

Вказане узгоджується з правовою
позицією, зазначеною у п.п. 24, 25, 30
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя».

В частині відмови у задоволенні
позову про поділ кіоску торгівельного,
духовки електричної 3-х фазної
промислової, електричної м'ясорубки
промислової та шафи холодильної
промислової, що не належать до об'єктів
права спільної сумісної власності
подружжя, рішення суду першої
інстанції є правильним по суті і
підстав для його скасування в цій
частині колегією суддів не вбачається.

Вирішуючи питання щодо позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною відповідача, колегія
суддів виходить з того, що в силу ч. 2 ст.
114 СК України шлюб сторін припинено у
день набрання чинності рішенням
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 21.05.2010 року - 31
травня 2010 року, а отже, позов подано
ОСОБА_5 в межах строку, встановленого ч.
2 ст. 72 СК України, і підстав для
застосування наслідків, передбачених
ч. 4 ст. 267 ЦК України по справі не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 28 липня 2014
року в частині відмови у визнанні права
спільної сумісної власності та поділу
торгівельного кіоску металевого,
духовки електричної 3-х фазної
промислової, електричної м'ясорубки
промислової, шафи холодильної
промислової залишити без змін.

В іншій частині рішення Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 28 липня 2014 року скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя
задовольнити частково.

Визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2: м'який куток вартістю 5000 грн.,
м'який куток вартістю 4000 грн., диван
вартістю 2000 грн., кухонний гарнітур
вартістю 4000 грн., газову плиту «Ardo»
вартістю 800 грн., котел газовий
двоконтурний «Vailent» вартістю 7000 грн.,
шафу розсувну вартістю 1500 грн., шафу
дзеркальну вартістю 2000 грн.,
кондиціонер вартістю 3000 грн.,
холодильник марки «LG» дводверний
вартістю 10000 грн., телевізор марки «LG»
42» вартістю 5000 грн.; стінку-сервант
вартістю 5000 грн., спальний гарнітур
«Італія» вартістю 8000 грн., ванну
«Джакузі» вартістю 8000 грн., душову
кабіну кутову 90х90 см вартістю 3000 грн.,
тумбу-вмивальник з мармуровою
поверхнею вартістю 3000 грн., стіл
кухонний вартістю 600 грн., килим
розміром 4х5,5 м вартістю 4000 грн., килим
розміром 3х4 м вартістю 3000 грн., килимове
покриття вартістю 400 грн.,
мікрохвильову піч марки «LG» вартістю
1000 грн., електричний чайник «Saturn»
вартістю 100 грн., м'який куток шкіряний
вартістю 1000 грн., плиту газову 4-х
камфорну «Електа» вартістю 80 грн., два
таганка газових настільних вартістю по
70 грн. кожний, а всього майна на
загальну суму 81 620 грн. та визначити
порядок його поділу, залишивши його у
власності ОСОБА_2 з присудженням до
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошової компенсації вартості
належної йому 1/2 частки в цьому майні,
що становить 40 810 грн.

Право спільної сумісної власності
сторін на зазначене майно припинити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подання касаційної скарги протягом 20
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/
О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
С.Б.Бутенко