У Х В А Л А

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І.,
Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О.,
Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус
Коростишівського районного
нотаріального округу ОСОБА_6, про
стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_7, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, на рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, у якому
зазначав, що 06 грудня 2012 року він надав
відповідачці в борг 1 млн 200 тис. грн, а
остання зобов'язалася повернути
вказані кошти в строк до 01 червня 2013
року. Оскільки в зазначений строк
ОСОБА_4 борг не повернула в повному
обсязі, позивач просив суд стягнути на
свою користь 200 тис. грн боргу, 11 104 грн 09
коп. - 3 % річних за період з 02 червня 2013
року по 08 листопада 2013 року та судові
витрати.

Рішенням Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 16 квітня 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
200 тис. грн боргу за договором позики
від 06 грудня 2012 року та 3 008 грн - 3 %
річних за прострочення грошового
зобов'язання.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 12 червня
2014 року рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 16 квітня 2014 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі
ОСОБА_7, яка діє в інтересах
ОСОБА_3, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Частково задовольняючи позов та
стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики та 3 % річних
від суми боргу, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачка,
отримавши від позивача у позику
грошові кошти, взятого на себе
зобов'язання із повернення коштів у
повному обсязі не виконала.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що позивач у суді не довів
обставин, на які посилався як на
обґрунтування своїх вимог.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитись
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 06 грудня 2012
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено
нотаріально посвідчений договір
позики, згідно з умовами якого він
надав ОСОБА_4 в борг 1 млн 200 тис. грн, а
остання зобов'язалася повернути
вказані кошти в строк до 01 червня
2013 року включно.

04 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 укладено договір про внесення
змін до вказаного договору позики,
згідно з яким п. 1 договору позики від 06
грудня 2012 року викладено в новій
редакції щодо строку повернення боргу
до 15 жовтня 2013 року.

Згідно з нотаріально завіреними
заявами ОСОБА_3 24 липня 2013 року
ОСОБА_4 повернула позивачу 100 тис. грн
боргу, а 19 вересня 2013 року - 900
тис. грн (а. с. 56, 73).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Обґрунтовуючи підстави позову,
позивач посилався на те, що сума
неповернутого відповідачкою боргу
складає 200 тис. грн, яка має бути
повернута з урахуванням 3 % річних
відповідно до ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що договір позики, підписаний між
сторонами 06 грудня 2012 року, є
безгрошовим, оскільки кошти ОСОБА_4 не
були передані.

У той же час, на порушення приписів
ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не
звернув уваги на те, що п. 2 вказаного
договору позики передбачено, що кошти
отримані боржником до підписання цього
договору.

Більше того, факт повернення
відповідачкою 100 тис. грн та 900 тис. грн
суми боргу саме в рахунок повернення
боргу за договором позики від
06 грудня 2012 року підтверджується
нотаріально завіреними заявами ОСОБА_3
(а. с. 56, 62, 71).

Заперечуючи проти позову, відповідачка
посилалась на те, що будь-яких грошей в
якості позики від позивача не
отримувала. Боргове зобов'язання
виникло в неї внаслідок придбання нею у
позивача за договорами купівлі-продажу
нерухомого майна, а саме: кафе, сауни,
земельних ділянок по
АДРЕСА_1. Укладання договору позики
передбачало розстрочку платежів за
вказаними договорами купівлі-продажу.

Ці обставини не заперечуються і
самим позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України
за домовленістю сторін борг, що виник
із договорів купівлі-продажу, найму
майна або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням
провадиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики
(ст. 1047 ЦК України).

Отже, умовами здійснення новації є,
по-перше, двостороння угода
(домовленість), по-друге, дотримання
форми такого правочину (новаційного
договору), тобто у формі, передбаченій
для укладання договору позики (ч.
2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це
дійсність первинного зобов'язання.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 двічі передавала
відповідачу 900 тис. грн та 100 тис. грн,
про що останнім складено відповідні
заяви, які були нотаріально посвідчені.

Вирішуючи спір по суті, на порушення
приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд, не встановивши характеру спірних
правовідносин та норми права, яка їх
регулює, не з'ясував, на виконання якого
саме зобов'язання ОСОБА_4 передала
ОСОБА_3 900 тис. грн та 100 тис. грн та чи не
було це результатом домовленості
сторін на заміну боргового
зобов'язання за договорами
купівлі-продажу позиковим
зобов'язанням внаслідок укладання
договору позики від 06 грудня 2012 року; не
встановив дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають із встановлених
обставин.

Крім того, відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_3 внаслідок
безгрошовості договору позики,
апеляційний суд не звернув уваги на те,
що ОСОБА_4 з цих підстав вказаний
договір не оспорювала, та увійшов в
обговорення обставин, які свідчать про
виконання ОСОБА_4 умов договору позики.
Такі висновки є взаємовиключними та не
можуть бути одночасно покладені в
основу рішення про відмову в
задоволенні позову.

Порушення судом при розгляді
справи норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалене
рішення апеляційного суду не може
вважатись законним і обґрунтованим та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 12 червня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. П. Гончар

Судді:
В. І. Амелін

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко