Номер провадження: 22-ц/785/6668/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

Розглянувши апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 27.05.2014 року, по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
витребування майна з незаконного
володіння, зобов'язання повернути
власність після скасування
попереднього рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, -

встановила:

У червні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, КП
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» (далі «ОМБТІ та РОН») про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, скасування
реєстрації прав на об'єкт нерухомого
майна та зобов'язання повернути у
власність квартиру АДРЕСА_1. Позивач
посилалась на те, що довічно утримувала
колишнього власника житла ОСОБА_7,
квартира вибула із її власності поза її
волею та відповідачі незаконно нею
володіють.

Відповідачка ОСОБА_6 позов не визнала,
посилаючись на те, що через відсутність
реєстрації позивач права власності на
спірну квартиру не набула.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 18 квітня 2011 року провадження
у справі в частині вимог ОСОБА_4 до КП
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» про зобов'язання
скасувати записи про реєстрацію
закрито.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 18 квітня 2011 р., залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 21 жовтня 2011 р. та
ухвалою Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 липня 2012 р. позовні вимоги
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
витребування майна з незаконного
володіння, зобов'язання повернути у
власність задоволено частково.
Витребувано майно ОСОБА_4, а саме
квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_5,
ОСОБА_6, у задоволенні інших вимог
відмовлено.

В 2012 році ОСОБА_6 звернулась з
заявою про скасування зазначеного
рішення суду за нововиявленими
обставинами. В обґрунтуванні заяви
зазначала, що рішенням Малиновського
районного суду м.Одеси від 25.11.2011 р.
ОСОБА_5 було визнано недієздатним.
Оскільки на момент розгляду справи
суду про це не було відомо, просила
рішення скасувати.

Ухвалою Приморського районного суду
м.Одеси від 27 вересня 2012 р. заяву ОСОБА_6
про перегляд рішення за нововиявленими
обставинами було задоволено, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 18 квітня 2011 року скасовано, а справу
призначено до розгляду.

В ході розгляду справи
ОСОБА_4 та її представник підтримували
пред'явлені позовні вимоги, просили
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 та її
представник позов не визнали, просили у
його задоволенні відмовити.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 27.05.2014 року задоволені
позовні вимоги в частині витребування
майна ОСОБА_4, а саме: квартиру АДРЕСА_1
із чужого незаконного володіння ОСОБА_5
та ОСОБА_6

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_5 відповідно до рішенням
Малиновського районного суду від 25
листопада 2012 року був визнаний
недієздатним. Судом першої інстанції
при розгляді справи ухвалою від 03.04.2014
року було зобов'язано державні
адміністрації Малиноського району м.
Одеси та міста Іллічівська, а також
виконком смт. Караліно Бугаз надати до
суду подання органу опіки та
піклування про призначення опікуна на
недієздатним ОСОБА_5 Залучено
визначеного органом опіки та
піклування опікуна над недієздатними
ОСОБА_5

Зазначена ухвала суду першої інстанції
була залишена без виконання.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції ухвалою від 16.09.2014 року було
залучено до участі у справі
прокуратуру Одеської області для
захисту інтересів ОСОБА_5 та вирішення
питання про призначення опікуна.

При розгляді справи, прокурор пояснив,
що останнім відомим місцем знаходження
недієздатного ОСОБА_5 є смт. Караліно
Бугаз, отримавши судову повістку
прокурор сповістив орган опіки та
піклування смт. Караліно Бугаз про день
та час розгляду справи, проте
представник смт. Караліно Бугаз в
судове засідання не з'явився. Прокурор
просив розглянути справи за
відсутністю представника опіки та
піклування смт. Караліно Бугаз,
оскільки не вдалося встановити місце
знаходження ОСОБА_5, а також в зв'язку з
тим, що його інтереси представляє
прокурор відповідно до положень ст. 45
ЦПК України. З доводами апеляційної
скарги, прокурор не погодився.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
витребування майна ОСОБА_4, а саме:
квартири АДРЕСА_1 із чужого незаконного
володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої
інстанції посилався на те, що 2 червня
1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було
укладено та нотаріально посвідчено
Договір довічного утримання, за
умовами якого ОСОБА_7 передала у
власність ОСОБА_4 квартиру за номером
АДРЕСА_1, яка складається із трьох жилих
кімнат. В свою чергу ОСОБА_4
зобов'язувалась довічно повністю
утримувати ОСОБА_7, забезпечувати її
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою.

Правовий режим майна визначається з
урахуванням законодавства, яке було
чинним на момент набуття відповідного
майна. Подальша зміна законодавства не
повинна призводити по погіршення
становища володільця майна, оскільки
інакше порушуватиметься
конституційний принцип про
незворотність дії закону у часі.

Згідно статей 128, 425
Цивільного кодексу України в редакції
закону 1963 року, що діяла на момент
виникнення правовідносин, з моменту
укладання договору та передачі
квартири у ОСОБА_4 виникло право
власності на цей об'єкт нерухомості.
Суд першої інстанції не погодився з
твердженнями відповідачки ОСОБА_6, що
ОСОБА_4 не є власницею зазначеного
майна через відсутність реєстрації
права власності, оскільки діючим на
момент укладання Договору
законодавством України не
передбачалось виникнення права
власності на нерухоме майно з моменту
його реєстрації. Ця норма вступила в
силу лише 01.01.2004 року, із набранням
чинності нового Цивільного кодексу
України, і на виникле в ОСОБА_4 право
власності не розповсюджується.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 22.04.2004 року. договір
довічного утримання було розірвано.
Апеляційний суд Одеської області
ухвалою від 30 червня 2009 року зазначене
рішення скасував, справа була
повернута до розгляду в суд першої
інстанції. Ухвалою Малиновського
районного суду міста Одеси від 07.04.2010
року позовні вимоги про розірвання
договору довічного утримання залишені
без розгляду. Ця ухвала районного суду
залишена без змін ухвалою Апеляційного
суду Одеської області від 21.07.2010 року та
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.04.2012 року.

Договір довічного утримання, укладений
та нотаріально посвідчений 02 червня 1999
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, на момент
розгляду справи в суді є чинним.
Відповідно до умов цього договору, а
також статей 128, 425 ЦК УРСР ОСОБА_4 є
власницею квартири АДРЕСА_1 з 02 червня
1999 року.

Сторони в ході розгляду справи не
заперечували, що 30 травня 2007 року
ОСОБА_7 померла, похованням померлої
займалась ОСОБА_4 Після смерті ОСОБА_7
ОСОБА_4 дізналась, що 24 червня 2004 року
ОСОБА_9, що діяв від імені ОСОБА_7 продав
ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. При цьому
відповідно до п.4 Договору
купівлі-продажу ОСОБА_9 письмово
засвідчив, що згадана квартира не
відчужена, а також прав у третіх осіб на
неї немає. Спеціалізований Суд України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ в Ухвалі від 04.04.2012 року вказав, що
позовна заява від імені ОСОБА_7 про
розірвання договору була підписана не
нею, а особою, яка не мала повноважень
на вчинення такої дії.

Оскільки з 02 червня 1999 р.
власником квартири АДРЕСА_1 була
ОСОБА_4, то відповідно при укладенні 24
червня 2004 року договору купівлі
продажу між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, зазначена
квартира вибула із володіння ОСОБА_4
поза її волею.

11 грудня 2009 року рішенням
Малиновського районного суду міста
Одеси (справа №2- 7892/09) право власності
на зазначену квартиру було визнано за
ОСОБА_6, яка на підставі саме цього
рішення була зареєстрована як власник
квартири. Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 22 листопада 2010
року, залишеним без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 жовтня 2011 року, рішення
Малиновського районного суду м.Одеси,
яким було визнане право власності на
квартиру за ОСОБА_6 скасовано, у
задоволенні її позову - відмовлено.
Таким чином, на момент розгляду справи,
правовстановчий документ, яким за
ОСОБА_6 було визнано право власності на
квартиру відсутній, в зв'язку з чим з 22
листопада 2010 року вона не є власником
квартири АДРЕСА_1. Відповідно у ОСОБА_6
відпала правова підстава, яка
визначала її право на зазначене майно,
що має наслідком повернення його в
натурі (ст.1212-1213 ЦК України).

Титульним власником
квартири є ОСОБА_4, позивачка по справі,
яка штучно була позбавлена можливості
реалізувати належне їй за законом
право на володіння, користування та
розпорядження належним майном.

Відповідно до статті 41 Конституції
України, статті 1 Протоколу №1
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, статті 321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Статтею 387 ЦК України визначено, що
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК
України, якщо майно було набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача. Аналогічну норму містить і
Цивільний Кодекс України 1963року,
який був чинний на час виникнення в
ОСОБА_4 права власності.

Глава 83 Цивільного кодексу України
регулює набуття, збереження майна без
достатньої правової підстави.
Положення глави 83 застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття було результатом поведінки
набувача, потерпілого, інших осіб чи
наслідком події, і зокрема
застосовується до вимог про
витребування майна із чужого
незаконного володіння (п.2 ч.3 ст.1212 ЦК
України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1212 ЦК України,
особа, яка набула майно без достатньої
правової підстави, зобов'язана
повернути це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. В силу ст. 1213 ЦК України,
набувач зобов'язаний повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі.

Отже, встановлені в судовому засіданні
фактичні обставини справи вказують на
те, що право власності ОСОБА_4 на
квартиру АДРЕСА_1 ніким не скасовано, а
тому ОСОБА_4 є на даний час єдиним
власником зазначеної квартири, а
відтак пред'явлені позовні вимоги є
обґрунтовані та підлягають
задоволенню шляхом витребування майна
з чужого незаконного володіння.

Задоволення віндикаційного позову є
достатньою умовою для відновлення
порушеного права власності ОСОБА_4
Витребування квартири АДРЕСА_1 з
незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6
позбавляє ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права
володіння, користування та
розпорядження цим майном. При цьому
право на витребування майна з чужого
володіння не потребує визнання
недійсним правочинів, за якими майно
вибуло від законного власника, воно
лише обмежене добросовісністю
набувача і зберігається за власником
за умови, якщо майно вибуває з
володіння власника поза його волею, і
це було доведено в суді. Вказана
правова позиція підтверджується також
пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Оскільки витребування майна з чужого
незаконного володіння по-суті є
поверненням майна до власника, ці
поняття тотожні, а тому разом із
задоволенням вимог про витребування
майна із чужого незаконного володіння
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повернути зазначено
майно їй у власність.

Колегія погоджується з
зазначеними висновками суду першої
інстанції.

Доводи апелянтів про те, що ОСОБА_4 не
набула права власності на спірну
квартиру, що договір довічного
утримання припинив свою дію відповідно
до скасованого рішення Малиновського
районного суду м. Одеса від 22.04.2004 року
та у зв'язку зі смертю ОСОБА_7, а ОСОБА_4
своє право власності не зареєструвала,
не можуть братися до уваги, оскільки в
момент укладення договору довічного
утримання діяла ст.128 ЦК України 1963
року, за змістом якої виникнення права
власності не пов'язувалось з
реєстрацією, а пов'язувалось з моментом
передачі речі або розпорядчого
документа. Скасування рішення суду про
розірвання договору довічного
утримання мало своїм наслідком
поновлення дії договору довічного
утримання з моменту його укладення в 1999
році, а відтак і поновлення права
власності ОСОБА_4 з цієї ж дати. Смерть
ОСОБА_7 припинила дію договору
довічного утримання, разом з тим надала
право ОСОБА_4 здійснювати розпорядчі
повноваження щодо спірного нерухомого
майна.

Зазначення в апеляційній скарзі, що
ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, що є
підставою для задоволення позову є
помилковими.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне
придбання можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
в особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Посилання в апеляційній скарзі на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права не є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог відповідно до положень ст. 309 ЦПК
України.

Разом з тим суд першої інстанції в
резолютивній частині рішення не
вирішив питання за позовними вимогами
ОСОБА_4 про зобов'язання ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 повернути спірне майно їй у
власність, хоча посилався на
відсутність підстав для відмови в
задоволенні зазначених позовних вимог
в мотивувальній частині рішення. В
зв'язку з наведеними колегія вважає за
необхідне зазначити в резолютивній
частині рішення про відмову в
задоволенні зазначених позовних вимог
ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п. 2, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 Задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 27.05.2014 року в частині
витребування майна ОСОБА_4, а саме:
квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного
володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_2 залишити
без змін.

Відмовити в задоволенні інших
позовних вимог ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Судді
О. А. Ступаков

В. А. Станкевич

О. Д. Варикаша