Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Бондаренко О.
В. ,

при секретарі - Приймак Л. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, залі суду № 4, цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
стягнення аліментів на утримання
дитини,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 31.07.2014 року звернулась до суду
з даним позовом мотивуючи тим, що має на
своєму повному утриманні сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею.
Матеріальне становище сина
незадовільне, оскільки вона сама його
утримує на мінімальну заробітну плату
в розмірі 1218 грн. на місяць, працюючи у
ФОП ОСОБА_4 продавцем, чого не достатньо
для утримання дитини в повній мірі.
Відповідач самоусунувся від обов'язку
утримувати дитину матеріально, не бере
участі в його забезпеченні ні в
грошовій ні в натуральній формі. У
відповідача немає яких-небудь
обставин, що мають істотне значення і
можуть бути підставою для звільнення
від обов'язку утримувати дитину
матеріально. Відповідач працює
головним енергетиком на 2-х
підприємствах, а саме на ТОВ «Маки» в с.
Макіївка Білоцерківського району та
ТОВ «Агоро-Лідер», с. Іванівка
Білоцерківського району, отримує
постійну заробітну плату і має
можливість сплачувати аліменти.
Вирішити спір мирним шляхом не можливо,
тому позивач просить в судовому
порядку стягнути з відповідача
аліменти на її користь на утримання
сина в розмірі 1/4 частини від доходу
(заробітку) починаючи з моменту подачі
заяви і до досягнення сином повноліття.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі та пояснила, що 20.01.2001 року
уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу
народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
19.07.2013 року відповідач забрав свої речі
і пішов із сім'ї, 23.06.2014 року шлюб було
розірвано. Після розірвання шлюбу між
ними була розмова про те, що відповідач
в добровільному порядку буде щомісячно
надавати їй 500 грн. на сплату
комунальних послуг за квартиру та 500
грн. на дитину, однак він коштів не
надавав, а допомагав в натуральній
формі, а саме: купував одежу, продукти
коли йому телефонував син з таким
проханням, що відбувалось інколи 2 рази
на місяць, а інколи 1- 2 рази в три
місяці. 28.08.2014 року, за телефонним
дзвінком, відповідач допоміг зібрати
дитину до школи на що витратив близько
2000 грн. За період з вересня по жовтень
2014 року відповідач купив сину
підручник ГДЗ - 45 грн., куртку - 700 грн. і
термобілизну. Відповідач згадує про
дитину лише тоді коли син йому
телефонує, вона йому не повідомляє про
витрати на дитину і телефонувала лише
один раз. Відповідач подарував
квартиру яка ним придбана до шлюбу та в
якій вона з сином проживає на
теперішній час, з власної ініціативи, а
не в рахунок аліментів, таких
домовленостей не було. Вона витрачає на
сина щомісячно близько 700 грн. та
сплачує за квартиру комунальні послуги
приблизно 320-350 грн., щомісячно.

Представник позивача, за договором,
адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі та пояснив, що договір дарування
квартири не відповідає по формі та
змісту договору про припинення права
на аліменти в зв'язку із передачею
майна. Відповідач подарував квартиру
сину з власної ініціативи і дана
обставина не є підставою для
звільнення його від обов'язку
сплачувати аліменти та приймати участь
у додаткових витратах на дитину.
Відповідач допомагає матеріально
позивачу, однак це є допомога раз в 2-ва
місяці, а дитина потребує щомісячних
витрат, та відповідач зобов'язаний
також нести додаткові витрати на
дитину.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнав та пояснив,
що разом з ним проживає син від першого
шлюбу ОСОБА_6 який перебуває на повному
його утриманні. Від шлюбу з позивачем
має сина ОСОБА_3, від якого він не
відмовляється. Після того, як було
прийнято рішення про розірвання шлюбу
він з позивачем домовився, що в рахунок
аліментів він подарує сину ОСОБА_3
квартиру, що і було зроблено і на
сьогоднішній день позивач з сином
продовжують проживати в даній
квартирі, однак він не відмовився від
участі у вихованні сина та наданні йому
допомоги. Він купує сину необхідні
речі, одежу, продукти, збирав його до
школи, і якщо сину щось потрібно він по
першому дзвінку все йому купує.
Приїздив до сина 2- 3 рази на тиждень і
привозив що було йому необхідно, 09.11.2014
року о 14 год.. як обіцяв, приїхати не
зміг, приїхав о 18 год. і з цього часу
позивач не дає спілкуватись із сином.
Між ним та позивачем була розмова про
сплату 1000 грн. ( на комунальні послуги
та на дитину), однак він не бажає
передавати кошти позивачу, а особисто
витрачає кошти на потреби сина.
Оскільки він в добровільному порядку
надає сину допомогу в натуральній
формі та несе матеріальні затрати, не
відмовлявся від його утримання та
приймає активну участь у його
вихованні, просить в позові відмовити.

Представник відповідача, за
довіреністю у справі, ОСОБА_8 в судовому
засіданні позов не визнала та просила в
позові відмовити, в зв'язку з тим, що
відповідач не самоусунувся від участі
в утриманні дитини як зазначає позивач,
він приймає активну участь в
забезпеченні сина всім необхідним.
Відповідач в січні 2014 року подарував
сину квартиру та домовився з позивачем
про те, що не буде сплачувати аліменти.
Дана квартира належала йому на праві
особистої власності, придбана ним до
шлюбу, користуються і проживають в
даній квартирі позивач із сином. В
даному випадку відсутні підстави для
задоволення позову оскільки
відповідач забезпечив дитину житлом і
надає в добровільному порядку допомогу
дитині в натуральній формі, що дитина
бажає, то відповідач і купує, що
підтверджує позивач.

Заслухавши осіб, які приймають участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
суд встановив наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного
судочинства є диспозитивність, який
полягає у тому, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

20.01.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали
шлюбу в Острійківській сільській раді
Білоцерківського району Київської
області, актовий запис № 1. ІНФОРМАЦІЯ_1
року від шлюбу народився син - ОСОБА_3.
Однак, сімейне життя не склалось і шлюб
було розірвано рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області 23.06.2014 року, що
підтверджено матеріалами справи (
а.с.3-6) та не заперечується сторонами.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з
мамою за адресою: АДРЕСА_1. ( довідка КП
«ВУЖКГ - 1» від 09.07.2014 року за № 1413- а.с.4).

Позивач ОСОБА_1, зареєстрована та
проживає за зазначено вище адресою (
а.с.2), працює у ФОП ОСОБА_4, продавцем та
отримує заробітну плату в розмірі 1218
грн. щомісячно. ( довідка про доходи від
08.07.2014 року - а.с.5).

Відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою:
АДРЕСА_3 разом із сином ОСОБА_6, який
знаходиться на його утриманні, що
підтверджено матеріалами справи (
а.с.20,24).

Відповідно до договору дарування
квартири від 15.01.2014 року ( а.с.22),
відповідач ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3,
і інтересах якого діє ОСОБА_1, прийняв
квартиру АДРЕСА_2.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 1,2 ст. 181 Сімейного Кодексу
України, способи виконання батьками
обов'язку утримувати дитину
визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини
той із них, хто проживає окремо від
дитини, може брати участь у її
утриманні в грошовій і (або)
натуральній формі.

Відповідач в своїх запереченнях
зазначає, що він сину подарував
квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується
копією договору дарування квартири та
зазначає, що квартира дарувалась в
рахунок аліментів, однак даний факт не
знайшов свого підтвердження в судовому
засіданні оскільки договір дарування
квартири не відповідає вимогам
законодавства щодо договору про
припинення права на аліменти для
дитини у зв'язку з передачею права
власності на нерухоме майно (житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку
тощо).

Відповідно до ст. 190 Сімейного Кодексу
України, той із батьків, з ким проживає
дитина, і той із батьків, хто проживає
окремо від неї, з дозволу органу опіки
та піклування можуть укласти договір
про припинення права на аліменти для
дитини у зв'язку з передачею права
власності на нерухоме майно (житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку
тощо).

Такий договір нотаріально
посвідчується. Право власності на
нерухоме майно за таким договором
виникає з моменту державної реєстрації
цього права відповідно до закону. Якщо
дитина досягла чотирнадцяти років,
вона бере участь в укладенні цього
договору.

2. Набувачем права власності на
нерухоме майно є сама дитина або дитина
і той із батьків, з ким вона проживає, на
праві спільної часткової власності на
це майно.

У разі укладення такого договору той із
батьків, з ким проживає дитина,
зобов'язується самостійно утримувати
її.

3. Укладення договору не звільняє того з
батьків, хто проживає окремо, від
обов'язку брати участь у додаткових
витратах на дитину.

Однак, той факт, що відповідач сам з
власної ініціативи подарував сину
квартиру говорить про те, що батько
цілком і повністю турбується про
матеріальний стан своєї дитини.

Позивач в позовній заяві зазначала, що
матеріальне становище сина
незадовільне, оскільки дитину утримує
одна, а її заробітна плата є не високою.

Однак, обставини щодо незадовільного
матеріального стану дитини, в судовому
засіданні було спростовано показами
самої ж позивачки, так як вона в
судовому засіданні зазначала, що
відповідач сам купував сину одяг,
продукти, збирав сина до школи, і на
будь - яку вимогу сина відразу реагував.
Також, позивачем не надано до суду
жодних доказів щодо щомісячних витрат
на дитину без врахування добровільної
допомоги батька.

Враховуючи зазначені вище обставини,
суд приходить до висновку, що
відповідач приймає добровільну участь
в утриманні дитини в натуральній формі,
турбується про матеріальний стан сина,
отже він не самоусунувся від
батьківських обов'язків.

Представник позивача в судовому
засіданні зазначив, що відповідач
надаючи зазначену ним допомогу таким
чином виконує свій обов'язок щодо
додаткових витрат на дитину.

Суд не погоджується з даними
твердженнями оскільки вони не
підтвердженні жодним доказом щодо
таких витратах на дитину, які викликані
особливими обставинами ( розвитком
здібностей дитини, її хворобою,
каліцтвом тощо), в розумінні ст. 185
Сімейного Кодексу України, а даному
випадку відповідачем виконується
обов'язок визначений ст. 180 Сімейного
Кодексу України.

Суд, даючи оцінку встановленим
обставинам та зібраним по справі
доказам в їх сукупності, приходить до
висновку, що позивачем не доведено
позовні вимоги належними та
допустимими доказами, а відповідач
довів, що приймає участь в утриманні
сина, піклується про його стан здоров'я
та матеріальне становище, збирає до
школи, купує необхідні речі та продукти
харчування, тому позов не підлягає до
задоволення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 180-183,191 СК України, ст.ст. 10, 11, 60,
61,88, 209, 213-215, 294, 296 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
про стягнення аліментів на дитину
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя О. В. Бондаренко