Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя
особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення
на предмет іпотеки, виселення, та за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про визнання
незаконним збільшення процентної
ставки, стягнення збитків, визнання
кредитного та іпотечного договорів,
такими, що припинили свою дію, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області від 04 серпня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 17 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення.

В обґрунтування вимог зазначало, що 30
вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір, за
умовами якого останній отримав кредит
в розмірі 156 250 грн строком до 30 вересня
2023 року, зі сплатою визначених
умовами договору відсотків, комісії та
інших винагород банку.

У забезпечення вказаного договору, між
банком та відповідачем 30 вересня
2008 року було укладено договір іпотеки,
згідно якого ОСОБА_1 передала в
іпотеку банку належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_2
взятих на себе за кредитним договором
зобов'язань, унаслідок чого виникла
кредитна заборгованість, розмір якої
станом на 09 квітня 2014 року складає
107 092 грн 11 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк»
просило позов задовольнити та у
рахунок погашення зазначеної
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки.

ОСОБА_2 у липні 2014 року звернувся до
суду з позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк» в якому просив визнати
незаконним підвищення з 09 січня 2009
року процентної ставки за користування
кредитом, стягнути з банку понесені ним
у зв'язку з таким підвищенням збитки в
сумі 32 636 грн 52 коп.,
зобов'язати банк видати довідку про
одержання в повному обсязі виконання
зобов'язань позичальника за кредитним
договором, визнати кредитний та
іпотечний договори такими, що
припинили свою дію з 14 червня 2013
року та зобов'язати банк повернути
оригінали правовстановлюючих
документів, переданих згідно акта
прийому-передачі від 30 вересня 2008 року.

Ухвалою Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 29 липня
2014 року позови об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 04 серпня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 17 вересня 2014 року, у задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено, позов ОСОБА_2 задоволено
частково.

Визнано кредитний договір, укладений 30
вересня 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 таким, що
припинив свою дію.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить ухвалені у справі
судові рішення скасувати, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права й порушення
норм процесуального права, й передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
судів не відповідають.

Судами встановлено, що 30 вересня 2008
року між банком та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № PLL0GA, за
умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у
вигляді не поновлювальної лінії в
розмірі 182 500 грн, з яких 150 000 грн на
споживчі цілі шляхом видачі готівки
через касу, 4 500 грн на сплату винагороди
за надання фінансового інструменту у
момент надання кредиту, 1 000 грн для
сплати страхового платежу страхування
майна за договором страхування на
перший рік дії кредиту, 750 грн за
договором особистого страхування на
перший рік дії кредиту, а також 26 250 грн
на сплату страхових платежів у випадку
та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7
даного договору, зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 1,67 %
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом, винагороди
за надання фінансового інструменту у
розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у
момент надання кредиту, винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 6,60 %
річних від суми зарезервованих
ресурсів, винагороди за проведення
додаткового моніторингу, згідно п. 7.2.
цього договору, з кінцевим терміном
погашення кредиту до 30 вересня 2023 року.

У забезпечення належного виконання
вказаного договору, того ж дня між
банком та ОСОБА_1 було укладено договір
іпотеки, предметом якого є належна
відповідачу на праві власності
квартира АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» та задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що зобов'язання за
кредитним договором виконані у повному
обсязі достроково, а відтак відсутні
підстави для звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна.

Згідно із. ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог ЦК
України та інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 598 ЦК України визначено, що
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599 ЦК
України).

Відповідно до п. 8 ч. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» споживач
має право достроково повернути
споживчий кредит, у тому числі шляхом
збільшення суми періодичних виплат.

Якщо споживач скористався правом
повернення споживчого кредиту шляхом
збільшення суми періодичних виплат,
встановлених в абзаці першому цієї
частини, кредитодавець зобов'язаний
здійснити відповідне коригування
кредитних зобов'язань споживача у бік
їх зменшення.

Споживач у разі дострокового
повернення споживчого кредиту сплачує
відсотки за користування кредитом та
вартість всіх послуг, пов'язаних з
обслуговуванням та погашенням кредиту,
за період фактичного користування
кредитом.

Кредитодавцю забороняється відмовляти
споживачу в прийнятті платежу у разі
дострокового повернення споживчого
кредиту.

Кредитодавцю забороняється
встановлювати споживачу будь-яку
додаткову плату, пов'язану з
достроковим поверненням споживчого
кредиту.

Умова договору про надання споживчого
кредиту, яка передбачає сплату
споживачем будь-якої додаткової плати
у разі дострокового повернення
споживчого кредиту, є нікчемною.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Як вбачається із п. 2.4.1 Кредитного
договору позичальник має право
здійснювати дострокове погашення
кредиту. При цьому позичальник
зобов'язаний сплатити банку суму
процентів, суму винагороди відповідно
до п. 8.1 даного Договору.

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.5 Кредитного
договору для виконання зобов'язань за
цим договором банк резервує ресурси у
розмірах, зазначених у графіку
погашення кредиту до даного договору і
надає позичальнику право на їх
використання. За надане право
позичальник сплачує банку винагороду
за резервування ресурсів в розмірі,
визначеному у ст. 8.1 Кредитного
договору. Нарахування винагороди
здійснюється на дату щомісячного
платежу за кредитом, при цьому
винагорода нараховується на суму
зарезервованих ресурсів за фактичну
кількість днів резервування ресурсів,
виходячи із 360 днів у році. Дата
погашення у часовий інтервал
нарахування винагороди не включається.
Розрахунок винагороди за резервування
ресурсів здійснюється щоденно з
моменту підписання Договору. При
останньому погашенні винагорода за
резервування ресурсів нараховується
на весь час резервування (до дати
погашення кредиту), при цьому сумою
зарезервованих ресурсів вважається
сума, вказана у графіку погашення
кредиту (Додаток № 2 до Договору).
Винагорода за резервування ресурсів
сплачується щомісяця з щомісячним
платежем за кредитом від дня
нарахування згідно ст. 4.2 Кредитного
договору. У випадку повного погашення
кредиту винагорода сплачується
одночасно з останнім платежем за
кредитом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» зазначало про наявність
заборгованості по кредитному договору,
в рахунок погашення якої просило
звернути стягнення на іпотечне майно.

Згідно наданого позивачем розрахунку,
розмір заборгованості ОСОБА_2 перед
банком становить 107 092 грн 11 коп., про
наявність якої боржник та
іпотекодавець були повідомлені
належним чином.

Проте вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213,
214, 315 ЦПК України на вищевказані
положення закону та обставини справи
уваги не звернули, не перевірили
доводів позивача щодо наявної
кредитної заборгованості, не
спростували їх та не встановили чи є
непогашений борг й в якому розмірі, які
платежі входять до складу боргу,
визначеного банком. При цьому
зазначаючи про повне виконання ОСОБА_2
зобов'язань за кредитним договором,
суди не навели на підтвердження цього
жодного належного й допустимого
доказу, а відтак дійшли передчасних
висновків щодо припинення дії
кредитного договору та відсутності
правових підстав для стягнення
кредитної заборгованості шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Між тим, з'ясування зазначених обставин
має суттєве значення для правильного
вирішення справи.

За таких обставин, ухвалені у справі
судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, оскільки
судами при їх ухваленні допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи й є
підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 04
серпня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 17
вересня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.П. Гончар

Судді:
В.І. Амелін

Т.П.
Дербенцева

Д.О.
Остапчук

В.О.
Савченко