Справа № 645/7060/14ц
Провадження № 2/645/2243/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року Фрунзенський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.,

за участю секретаря судових засідань -
Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Харкова цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із
вищевказаним позовом, яким просила
стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму
заборгованості за договором позики в
розмірі 42 000 грн., та судовий збір в сумі
420 грн.. В обґрунтування позову
посилалася на те, що 13.01.2014 року вона
позичила ОСОБА_3 гроші в сумі 42 000 грн. та
відповідачка зобов'язалася повернути
гроші. Оскільки у розписці не
встановлено дату повернення грошей, то
25.07.2014 року позивачка звернулася до
відповідачки з письмовою вимогою про
повернення боргу в сумі 42 000 грн. у строк
до 07.08.2014 року, проте гроші до
теперішнього часу не повернуті.

На підставі викладеного ОСОБА_2
звернулася до суду із відповідним
позовом.

До судового засідання позивачка не
з'явилася, проте присутній в судовому
засіданні її представник ОСОБА_4,
підтримав позовну заяву у повному
обсязі, просивши про її задоволення та
пояснивши про обставини викладені
вище.

Відповідачка в судове засідання не
з'явилася, проте присутній у судовому
засіданні її представник ОСОБА_5
заперечував проти заявлених позовних
вимог, просив відмовити в їх
задоволенні, пояснивши, що розписка
відповідачки від 13.01.2014 року не
посвідчую передачу грошей відповідно
до вимог ст. 1047 ЦК України. Відповідно
до договору позики, позикодавцеь
передає грошові кошти та в момент
передачі грошей, договір вважається
укладеним. Проте, у розписці відсутній
елемент про передачу грошей, крім того,
розписка непідписана позивачкою.
Педставник відповідачки зазначав, що
правовідношення виникли між сторонами
на пдставі догвору оренди від 01.06.2011
року між комерційним директором ОСОБА_2
та суб'єктом підприємницькох
діяльності ОСОБА_3, суперечки між
сторонами привели до захвату
матеріальних цінностей відповідачки
та обмежили її доступ до речей які їй
належать, що призвело до перешкод у
здійсненні торгівельної діяльності.

Суд, вислухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідача, дослідивши докази у їх
сукупності, вважає позовну заяву такою,
що підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено у судовому засіданні
13.01.2014 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2
грошові кошти в сумі 42 000 грн., які
зобов'язала повернути, про що складено
відповідну розсипку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах,
встановлених ст. 11 цього Кодексу,
зокрема договорів та інших правочинів
(ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець)

передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК
України).

Належним чином підписаний договір є
доказом передання грошей від
позикодавця до позичальника.

Таким чином, підписання ОСОБА_3
договору позики є доказом отримання
нею від ОСОБА_2 позики в сумі 42 000 грн..

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

На час розгляду справи договір
відповідачем не виконаний, сума позики
позивачу не повернута.

У судовому засіданні представник
відповідачки пояснював, що розписка,
яка знаходиться в матеріалах цивільної
справи, не відповідає вимогам договору
позики та не підтверджує факту
передачі грошей.

Але суду було представлено розписку, в
якій зазначалося, що ОСОБА_3 повинна
ОСОБА_2 42 000 грн., та зобов'язалася їх
виплачувати. У судовому засіданні
представник відповідачки пояснив, що
саме ОСОБА_3 написала та підписала дану
розписку, але грошей не отримувала.

Проте, належним чином підписаний
договір є доказом передання грошей від
позикодавця до позичальника. Таким
чином, підписання ОСОБА_3 договору
позики є доказом отримання нею від
ОСОБА_2 позики в сумі 42 000 грн..

Зазначені умови стали результатом
домовленості сторін, які вільні у
визначенні зобов'язань за договором та
будь-яких інших умов своїх
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України.

Таким чином, посилання представника
відповідачки на те, що гроші у борг від
позивачки вона не отримувала
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами, а саме розпискою,
виданою ОСОБА_3 власноруч, яка є
документом, підтверджуючим укладення
договору позики, згоду з його умовами
та засвідчують отримання боржником від
кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

25.07.2014 року позивачка направила
письмову вимогу по виконанню
зобов'язань за договором позики
відповідачці, на яку остання належним
чином не відреагувала.

Суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин; інших
правовідносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства (ст. 15 ЦПК
України).

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені

певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Обов'язок доказування покладається на
сторін. Це положення є одним із
найважливіших наслідків принципу
змагальності. Суд не може збирати
докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів
матеріально-правового значення,
необхідних для вирішення справи по
суті. Доведенню підлягають тільки ті
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, по якій
виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази
полягає в тому, що, в випадку його
невиконання суб'єктом доказування і
неможливості отримання доказів, суд
має право визнати факт, на який
посилалась зацікавлена сторона,
неіснуючим.

Рішення суду не може ґрунтуватися на
припіщеннях.

В порушення вимог вказаних норм ЦПК
України, відповідачкою не надано суду
доказів, які б свідчили про
безгрошовість укладених між нею та
позивачем, зазначених договорів позики
.

Належних доказів виконання
зобов'язань за договором позики
відповідачкою також не надано і
матеріали справи не містять

На підставі викладеного суд приходить
до висновку про задоволення вимоги у
повному обсязі.

Питання щодо судового збору, суд
вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 16, 509, 511, 1046 - 1048 ЦК України, ст.ст. 11,
79, 84, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, борг за
договором позики від 13 січня 2014 року в
розмірі 42 000 (сорок дві тисячі) гривень,
а також судовий збір в сумі 420 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Фрунзенський районний суд м.
Харкова протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -