Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Попович
О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у здійсненні права
власності будинком та земельною
ділянкою, зобов'язання знести
самочинно збудовані нерухомі об'єкти,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Шевченківського районного
суду від 22 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 10 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, у якому
просила усунути перешкоди у здійсненні
права власності будинком та земельною
ділянкою, зобов'язати відповідача
знести самовільно побудований
суцільний дерев'яний паркан та
демонтувати незаконно збудований
фундамент під нову будівлю. Позов
обґрунтований тим, що їй на праві
власності належить жилий будинок
АДРЕСА_1, розташований на земельній
ділянці площею 0,0616 га, що межує із
земельною ділянкою ОСОБА_4 З кінця
березня 2010 року відповідач на місці
старого сараю, який збудований по межі
земельних ділянок і частково виступав
на земельну ділянку позивача, почав
будівництво капітальної будівлі, яка
значно виходить за межі старого сараю,
що значно затіняє її подвір'я та може
вплинути на вартість будинку у випадку
його реалізації. На прохання позивача
відступити від межі її ділянки,
відповідач не реагує та продовжує
будівництво. Крім того, у вересні 2010
року ОСОБА_4 додатково звів новий
фундамент, а у листопаді остаточно
спорудив суцільний дерев'яний паркан
по всьому периметру земельної ділянки
14,2 м довжиною та висотою 2 м, який
повністю закрив вікно однієї з кімнат
позивача, що порушує умови природного
освітлення та провітрювання
приміщення, а також негативно впливає
на стан землі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 10
липня 2014 року, позов задоволено
частково. Зобов'язано ОСОБА_4 знести
самовільно збудований суцільний
дерев'яний паркан довжиною 14,19 м і
висотою 2 м між домоволодіннями № 37 і №
35, розташованих по АДРЕСА_1, позначений
на плані земельної ділянки від
літ. «Г» до літ. «Д»; зобов'язано ОСОБА_4
демонтувати самовільно незаконно
збудований фундамент під нову будівлю
невизначеного призначення за адресою:
АДРЕСА_2. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з
ОСОБА_4 витрати за проведення судової
будівельно-технічної експертизи у
розмірі 5 002 грн 08 коп. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і просить ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником будинку АДРЕСА_1 відповідно
до свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 02 жовтня 1992 року та
земельної ділянки, площею 0, 0616 га, на
якій даний будинок розташований
відповідно до державного акта про
право власності на землю, виданого на
підставі розпорядження Київської
міської державної адміністрації від 19
травня 1997 року № 631.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 24 квітня 2007 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, останній є власником
Ѕ частки жилого будинку та Ѕ
частини земельної ділянки, площею
0,0646 га, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_2.

Відповідно до плану зовнішніх меж
земельних ділянок земельні ділянки
позивача та відповідача мають спільну
межу.

Також встановлено, що з кінця березня
2010 року ОСОБА_4 розпочав будівництво
фундаменту по межі земельних ділянок
сторін у справі та збудував суцільний
дерев'яний паркан по всьому периметру
земельної ділянки довжиною 14,2 м та
висотою 2 м, що підтверджується листом
Інспекції архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві від 21 травня
2010 року.

Головним управлінням контролю за
благоустроєм м. Києва було направлено
відповідачу ОСОБА_4 припис від 15
листопада 2010 року, в якому
пропонувалося усунути порушення
шляхом надання проектно-дозвільної
документації на влаштування огорожі
стром до трьох діб.

Згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
28 листопада 2012 року № 5467/12-42/5468/12-43
на земельній ділянці по АДРЕСА_2
виконано роботи по реконструкції
старого фундаменту сараю літ. «В» та
перекриття над погребом, зі зміною його
геометричних розмірів та роботи з
прокладання комунікацій
водовідведення вздовж правої сторони
фундаменту. Також із висновку
вбачається, що по межі домоволодінь
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі сторони
домоволодіння ОСОБА_4 встановлений
паркан, що представляє собою
конструкцію із горизонтально
встановлених дерев'яних дощок, які
закріплені на висоту 1,89 м до
вертикальних стовпів, що вмуровані в
бетонний фундамент. Поверх дощок на
висоту 2,3 м до стовпів прикріплена
сітка - рабиця.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
будівництво фундаменту та паркану
здійснене ОСОБА_4 без належної
дозвільної та проектної документації,
що є істотним порушенням будівельних
норм та правил. Таке будівництво є
самочинним та істотно порушує права
позивача, як власника сусідньої
земельної ділянки та будинку, оскільки
може призвести до порушення норм
інсоляції та протипожежних норм, а тому
на підставі ч. 1 ст. 376 ЦК України
самовільно збудовані фундамент та
паркан підлягають знесенню.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з огляду на
таке.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами ст. 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснено, що знесення
самочинного будівництва є крайньою
мірою і можливе лише тоді, коли
використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За змістом п. п. 5, 17 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснено, що відповідно
до вимог ст. 376 ЦК України право на
звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування. У випадках
порушення прав інших осіб право на
звернення до суду з позовом про
знесення самочинно збудованого
нерухомого майна належить і таким
особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а
також власнику (користувачу) земельної
ділянки, якщо він заперечує проти
визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4
ст. 376, ст. ст. 391, 396 ЦК України,
ст. 103 ЗК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники
та землекористувач земельних ділянок
повинні обирати такі способи
використання земельних ділянок
відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані не
використовувати земельні ділянки
способами, які не дозволяють власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок використовувати їх за цільовим
призначенням (неприпустимий вплив).

Ураховуючи наведене, власник майна має
право на звернення до суду з позовом на
захист своїх прав, порушених
самочинним будівництвом, лише при
підтвердженні порушення своїх прав
власника. Зазначене положення повністю
відповідає вимогам ст. 3 ЦПК України, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій на зазначені положення
закону уваги не звернули, у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не
з'ясували фактичні обставини справи, що
мають значення для правильного
вирішення справи, зокрема, чи порушує
здійснене відповідачем будівництво
права суміжного землекористувача, а
якщо порушує, то якими доказами на час
звернення до суду це підтверджується.

Розглядаючи позов ОСОБА_3 в частині
вимог про знесення фундаменту,
збудованого на місці колишнього сараю,
суди не з'ясували, чим порушено права та
інтереси позивача внаслідок
здійснення такого будівництва,
оскільки ніякої будівлі на фундаменті
споруджено не було, та відповідно
дійшли передчасного висновку про
задоволення позову в цій частині,
ухваливши рішення щодо захисту прав
позивача на майбутнє, що не ґрунтується
на нормах чинного законодавства.

Також, пославшись на пояснення
експерта ОСОБА_6, надані у судовому
засіданні, та, зобов'язавши ОСОБА_4
знести самовільно побудований паркан,
оскільки такий збудований
відповідачем з порушенням відповідних
норм забудови, порушує освітлення
земельної ділянки і будинку позивача,
що призведе до порушення норм
інсоляції та протипожежних норм, поза
увагою судів залишилося те, що такого
висновку в експертизі від 28 листопада
2012 року № 5467/12-42/5468/12-43 зроблено не було.
Навпаки, відповідь на це питання не
надано через відсутність у експерта
відповідного обладнання, тому з огляду
на вимоги ст. 189 ЦПК України такі
пояснення не є роз'ясненням і
доповненням висновку експерта, а є
фактично новим висновком, який не
ґрунтується на доказах.

Крім того, задовольняючи позов, суди
першої та апеляційної інстанцій, не
з'ясували питання щодо можливості
здійснення відповідачем відповідної
перебудови зведених ним споруд у
відповідності до державних норм та
будівельних правил, а також, чи згоден
ОСОБА_4 провести перебудову; не
перевірили наявність доказів відмови
відповідача від здійснення такої
перебудови, а також не вирішили питання
про те, чи порушує здійснене
відповідачем будівництво права інших
осіб у той спосіб, що тягне за собою
саме знесення будівництва та чи
можливе усунення цих перешкод в інший
спосіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду від 22 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 10 липня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак