Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2256/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Бойко
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

04.09.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі: головуючого судді:
Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Франко В.А.

із секретарем: Лазаренко
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Іванівської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, -
Долинське районне управління юстиції
Кіровоградської області, про визнання
заповіту недійсним, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського
районного суду Кіровоградської
області від 11 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_3, Іванівської
сільської ради Долинського району
Кіровоградської області, третя особа
на стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -
Долинське районне управління юстиції
Кіровоградської області, про визнання
недійсним заповіту ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3, посвідченого 16.06.2011 року
секретарем Іванівської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області.

В обґрунтування позову зазначала, що
вона є донькою ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. Нею своєчасно було подано
заяву про прийняття спадщини за
законом до приватного нотаріуса
Долинського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, у зв"язку з чим заведена
спадкова справа № 68 за 2012 рік. 14.08.2012
року до цього ж приватного нотаріуса
звернулась її сестра - ОСОБА_3 із заявою
про видачу свідоцтва про право на
спадщину на спадкове майно померлого
батька ОСОБА_4 за заповітом,
посвідченим Іванівською сільською
радою Долинського району
Кіровоградської області в 2011 році за
реєстровим № 6.

Вказаний заповіт позивач вважає
недійсним з тих підстав, він складений
з порушенням вимог ст. 1247 ЦК України, не
підписаний заповідачем. Останній за
національністю був азербайджанцем,
українською мовою не володів, її не
розумів, писати українською мовою не
міг. Оспорюваний заповіт не містить
відомостей про те, на підставі якого
документу посвідчено особу заповідача.
Зміст заповіту не відповідає
волевиявленню її покійного батька.
Померлий ОСОБА_4 близько десяти років
до смерті майже не спілкувався з ОСОБА_3
Відповідач ніколи не цікавилась
життям батьків, стидалася їх, постійно
ображала, принижувала, вимагала від них
грошей на свій бізнес. На зауваження
сусідів щодо аморальної поведінки
відносно батьків вона говорила, що
батьки її не цікавлять, у неї своє
життя. Відповідач не вважала за
потрібне допомагати батькам. Така
поведінка ОСОБА_3 дуже ображала і матір,
і покійного батька, вони нервували,
через що батько неодноразово потрапляв
до лікарні.

Посилаючись на вказані обставини,
просила суд задовольнити її позов.

Рішенням Долинського районного суду
Кіровоградської області від 11.07.2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачем
ставиться питання про скасування
судового рішення з підстав
неправильного застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права і ухвалення
нового рішення про задоволення позову.
Зазначено, що рішення суду є незаконним
та необґрунтованим у зв'язку з неповним
з'ясуванням обставин справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи. Судом не взято до у ваги, що її
батько ОСОБА_4 не володів і не міг
писати українською мовою, тому зміст
заповіту не відповідає волевиявленню
її батька, заповіт підписано іншою
особою, а не ним, що не допускається
законом. Крім того, він не міг скласти
заповіт на ОСОБА_3, оскільки вони майже
не спілкувалися і у них були погані
відносини.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача та її представника, які
підтримали доводи апеляційної скарги,
представника відповідача, який згоден
з рішенням суду, вивчивши матеріали
справи, перевіривши в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України,
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
є доньками ОСОБА_4, що підтверджується
копіями свідоцтв про народження серії
НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 (а.с.11,22).

Згідно копії заповіту від 16.06.2011 року,
посвідченого секретарем Іванівської
сільської ради Долинського району
Кіровоградської області ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за № 06,
ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповів
усе належне йому майно своїй дочці
ОСОБА_3 (а.с.8, 19-21).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_3 (а.с.9) .

За життя ОСОБА_4 хворів, перебував на
диспансерному обліку з приводу тяжких
захворювань (рак сечового міхура,
ракова інтоксикація, залізодефіцитна
анемія середнього степеню тяжкості,
ішемічна хвороба серця:
атеросклеротичний кардіосклероз,
міопія середнього степеню тяжкості,
гіперплазія передміхурової залози), що
підтверджується довідкою Долинської
ЦРЛ № 1668/02-13 від 25.10.2013 року та довідкою
КЗ «Кіровоградський обласний
онкологічний диспансер» № 1048 від 21.10.2013
року (а.с.43, 44).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом.

Вимогами ст.ст. 1233, 1234 ЦК України
встановлено, що заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1235 ЦК України
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин. Заповідач може без
зазначення причин позбавити права на
спадкування будь-яку особу з числа
спадкоємців за законом. У цьому разі ця
особа не може одержати право на
спадкування.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
зазначені в ст. 203 ЦК України. Так, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Недотримання цих вимог,
відповідно до ст. 215 ЦК України є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до положень ст. 1257 ЦК
України заповіт, складений особою, яка
не мала на це права, а також заповіт,
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення, є нікчемним. За
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Законодавець у ст. 205 ЦК України
розмежовує форму правочину та способи
волевиявлення. Системне тлумачення
змісту вказаної норми дозволяє вести
мову про те, що спосіб волевиявлення є
родовим поняттям, яке включає в себе
форму правочину. Волевиявлення
учасника(-ів) правочину може
виражатися: а) усно; б) письмово; в) у
певних діях; г) у мовчанні.

Правочини можуть вчинятися в усній або
письмовій формі (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Отже, підпис
є обов'язковим реквізитом правочину,
вчиненого в письмовій формі. Наявність
підпису підтверджує наміри учасника
правочину, забезпечує їх ідентифікацію
та цілісність документа, в якому
втілюється правочин. Унаслідок цього
підписання правочину здійснюється
стороною (сторонами) або
уповноваженими особами власноручно.

Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України
заповіт має бути підписаний
заповідачем. Якщо особа не може
особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до ч. 4 ст. 207
цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 207 ЦК України передбачено,
що якщо фізична особа у зв'язку з
хворобою або фізичною вадою не може
підписатися власноручно, за її
дорученням текст правочину у її
присутності підписує інша особа.
Підпис іншої особи на тексті правочину,
що посвідчується нотаріально,
засвідчується нотаріусом або
посадовою особою, яка має право на
вчинення такої нотаріальної дії, із
зазначенням причин, з яких текст
правочину не може бути підписаний
особою, яка його вчиняє.

Згідно положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ч. 1ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Вирішуючи спір, суд врахував, що
перевірка належності підпису особі та
встановлення зазначеної обставини
потребує спеціальних знань, з
урахуванням вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
за клопотанням представника позивача
призначив експертизу, та відповідно
до ч. 2 ст. 59 ЦПК України вжив заходів до
перевірки обставини справи щодо
підписання заповідачем оспорюваного
заповіту, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку щодо відсутності підстав для
його задоволення за недоведеністю
позивачем того, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

При складанні заповіту ОСОБА_4
добровільно виявив свою волю, про що
свідчить власноручно вчинений ним
підпис у заповіті та книзі реєстрації
нотаріальних дій, що підтверджується
висновком судово-почеркознавчої
експертизи № 408 від 11.04.2014 року. У
висновку експерта зазначено, що
рукописний текст у заповіті,
посвідченому Іванівською сільською
радою Долинського району
Кіровоградської області 16.06.2011 року за
№ 06, виконаний не самим ОСОБА_4, а іншою
особою. Підпис від імені ОСОБА_4 у книзі
реєстрації нотаріальних дій, де
зареєстровано заповіт, та підпис від
імені ОСОБА_4 у заповіті - виконані
самим ОСОБА_4 (а.с.90 - 93).

Вказаний заповіт після його підписання
заповідачем було посвідчено
секретарем Іванівської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області від 16.06.2011 року та
зареєстровано в реєстрі за № 06, що
відповідає вимогам ст. ст. 1247, 1251 ЦК
УКраїни, Закону України «Про нотаріат».
З таксту заповіту вбачається, що
вчиняючи заповітне розпорядження на
випадок своєї смерті, заповідач
перебував при здоровому розумі та
ясній пам'яті, мав повну цивільну
дієздатність, усвідомлював значення
своїх дій, що за допомогою належних і
допустимих доказів не було
спростовано позивачем.

Судом першої інстанції відповідно до
ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно
досліджено і належно оцінено обставини
справи, надані сторонами докази,
правильно визначено юридичну природу
спірних правовідносин та закон, який їх
регулює.

Рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Долинського районного суду
Кіровоградської області від 11 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: