АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді
Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко
Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі:
Пікало К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 22 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк», за
участі третіх осіб ОСОБА_3, Печерської
районної у м.Києві державної
адміністрації як органу опіки та
піклування, ОСОБА_4 про визнання
договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_2 із
вказаним позовом та просив визнати
недійсним договір іпотеки № 38.02/857 від 30
жовтня 2006 року укладений між
акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» в
особі Київської міської філії
Московського відділення та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5. Свої вимоги мотивував
тим, що під час укладення оспорюваного
ним договору іпотеки були істотно
порушені житлові права
неповнолітнього сина ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який мав право
користування житловою площею у спірній
квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 22 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до АКБ соціального
розвитку «Укрсоцбанк», за участі
третіх осіб ОСОБА_3, Печерської
районної у м.Києві державної
адміністрації як органу опіки та
піклування, ОСОБА_4 про визнання
договору іпотеки недійсним відмовлено.

Справа № 575/666/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/14752/2014Головуючий у суді
першої інстанції: Цокол Л.І.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Шкоріна
О.І. Не погоджуючись з зазначеним
рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на те, що
суд першої інстанції неповно з»ясував
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи, припустився
порушень норм процесуального права, не
правильно застосував норми
матеріального права.

В судове засідання сторони та треті
особи не з'явилися, про день та час
розгляду справи повідомлені належним
чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення. До суду надійшло
клопотання ОСОБА_1 про відкладення
розгляду справи у зв'язку з тим, що про
дату та місце розгляду справи від
дізнався лише 9 грудня 2014 року,
отримавши судову повістку на пошті. Але
колегія суддів не знайшла підстав для
задоволення клопотання ОСОБА_1,
оскільки обставини, на які посилається
останній в обґрунтування своєї заяви,
спростовуються повідомленням про
вручення поштового відправлення, з
якого вбачається, що ОСОБА_1 особисто 1
грудня 2014 року отримав
повідомлення.(а.с.168). За таких обставин,
колегія суддів, зважаючи на вимоги ч.2
ст.305 ЦПК України, вважала за можливе
розглянути справу у відсутність осіб,
які не з'явилися в судове засідання..

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених в суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2006 року
між Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» в
особі Київської міської філії
Московського відділення та ОСОБА_4
укладено договір № 38.05/3/98 про надання
невідновлювальної кредитної лінії, за
умовами якого позичальник отримала
кредит в розмірі 170795,61 доларів США, зі
строком повернення до 29 жовтня 2026 року,
зі сплатою процентів за користування
кредитом на рівгі 12,85 % річних.

У забезпечення кредитного зобов'язання
за договором про надання не
відновлювальної кредитної лінії від 30
жовтня 2006 року № 38.05/3/98 між ОСОБА_3 та
банком 30 жовтня 2006 року укладено
договір № 38.02/857, відповідно до умов
якого в іпотеку банківській установі
передана трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_3 на спірну
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на час
укладення договору іпотеки від 30
жовтня 2006 року було підтверджено
свідоцтвом про право власності від 27
грудня 1993 року, виданого комісією з
приватизації житлового фонду
Мінекономіки України на підставі
розпорядження від 27 грудня 1993 року № 455
( на 1/3 частку) та свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 3 жовтня 2006
року, посвідченого державним
нотаріусом Київської державної
нотаріальної контори Ларіною О.В. ( на 2/3
частки).

На момент укладення договору іпотеки в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна
особа - ОСОБА_3 ( а.с.99).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що права неповнолітнього при
укладенні договору іпотеки порушені не
були, оскільки останній мав інше,
зареєстроване місце проживання. У
зв'язку з тим, що неповнолітній ОСОБА_2
не мав права користування жилою площею
квартири АДРЕСА_1, згоди органу опіки та
піклування на укладення правочину не
потребувалось.

Такий висновок суду відповідає
встановленим судом обставинам та
нормам матеріального права

ОСОБА_3, сторона оспорюваного договору
іпотеки, та ОСОБА_1, позивач у справі, є
батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, якому на
час укладення договору іпотеки
виповнилося дев'ять років.

Відповідно до ст..215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч.1,6 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами) не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно з п.1 ч.2 ст.177 СК України
батьки малолітньої дитини не мають
права без дозволу органу опіки та
піклування поміж іншого вчиняти такі
правочини щодо її майнових прав, як
укладення договорів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, у тому числі
договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» для
здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Системний аналіз наведених правових
норм дає підстави вважати, що згода
органу опіки та піклування вимагається
при здійсненні будь-яких правочинів,
зокрема, укладення договору іпотеки,
за яким в іпотеку передається квартира,
право користування якою мають діти.

Позивачем не доведено, а судом першої
інстанції не встановлено обставин, які
б підтверджували користування ОСОБА_2
житлом, переданим в іпотеку.

Частина третя статті 6 Закону України
«Про іпотеку» покладає обов'язок на
іпотекодавця до укладення іпотечного
договору попередити іпотекодержателя
про всі відомі йому права та вимоги
інших осіб на предмет іпотеки, в тому
числі ті, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку .

Як убачається з документів, що надані
були суду приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, яка посвідчувала
оспорюваний договір іпотеки, ОСОБА_3 в
окремій заяві від 30 жовтня 2006 року
засвідчила, що квартирою, яка
передається в іпотеку, не користуються
та не мають право на користування
малолітні та неповнолітні діти ( а.с.90).

Згідно з п.1.6 іпотечного договору,
підписаного ОСОБА_3, остання як
іпотекодавець гарантувала, що на
предмет іпотеки не існує прав та вимог
інших осіб, в тому числі тих, що не
зареєстровані у встановленому законом
порядку.

Крім того, для посвідчення договору
іпотеки була надана довідка ДП «ЕКО» за
2006 рік, згідно з якою в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа -
ОСОБА_3 ( а.с.99).

Отже, у зв'язку з відсутністю прав
малолітнього ОСОБА_2 на користування
жилою площею квартири АДРЕСА_1, про що
засвідчила його мати, отримання згоди
органу опіки та піклування на
укладення договору іпотеки не
потребувалось.

За таких обставин відсутні підстави
вважати що договір іпотеки було
укладено з порушенням вимог закону та
прав малолітньої дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду
обставинам справи у зв'язку з не
врахуванням наданих позивачем
письмових документів, колегія суддів
відхиляє з огляду на таке.

Як убачається із довідки ДП «ЕКО», яка
надана позивачем до матеріалів справи,
ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі
АДРЕСА_1 без права на житлову площу в 2008
році, тобто вже після укладення
договору іпотеки ( 30 жовтня 2006 року).
Крім того, в цій довідці зазначено, що
ОСОБА_2 зареєстрований по місту Києву з
1997 року, що дає підстави вважати про
наявність у неповнолітнього сина
позивача на час укладення
оспорюваного договору іншого місця
проживання.

Не підтверджує факту користування
ОСОБА_2 житлом переданим в іпотеку і
довідка школи № 84, оскільки з її змісту
лише вбачається, що ОСОБА_2 навчався в
школі № 84 Печерського району м.Києва з
2003 по 2012 роки (а.с.133).

Надана позивачем історія хвороби
розвитку дитини ОСОБА_2, в якій
зазначено місце проживання по АДРЕСА_1,
містить записи про діагнози дитини,
проведені щеплення, а також інформацію
про групу крові за 2012 рік та про
оформлення довідки за Ф-086 в 2013 році.
Отже, наявна в історії хвороби
інформація не дає можливості
визначити право ОСОБА_2 на
користування житлом, адреса якого
зазначена на титульному листку
історії, на момент укладення договору
іпотеки.

Посилання в апеляційній скарзі на
розгляд справи у відсутність
представника банку, не надання
останнім кредитної справи, не
з'ясування особи, до якої перейшло
право вимоги, не можуть бути підставою
для скасування оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення ухвалено судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують і не впливають на
їх правильність, а тому підлягають
відхиленню.

З огляду на викладене,
передбачених ст.309 ЦПК України підстав
для скасування оскаржуваного рішення
суду першої інстанції по даній справі
немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 22 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: