АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту, що має юридичне значення,
визнання права власності і виділ
частки, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 760/21969/13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/14853/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Українець
В.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Гаращенко Д.Р.11 жовтня 2013
року ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, у якому просила
встановити факт проживання однією
сім'єю її та ОСОБА_2 в період між 1995
роком та 30 квітням 1997 року, виділити їй
1/2 частину квартири АДРЕСА_1 і визнати
за нею право власності на 1/2 частину
житлового приміщення (квартири)
АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 з 30 квітня 1997 року по 01 квітня 2008
року. До укладення шлюбу вони з 1995 року
проживали разом однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. На початку 1997 року,
тобто до укладення шлюбу, вони придбали
квартиру АДРЕСА_1, покупцем за
договором купівлі-продажу виступив
ОСОБА_2 Вважає, що вона має право на 1/2
частину зазначеної квартири, яка є їх
спільною власністю, оскільки придбана
в період спільного проживання з
відповідачем за рахунок спільної праці
та за їх спільні кошти. Половина
грошових коштів на придбання квартири
взята з проданої нею 17 жовтня 1995 року
квартири АДРЕСА_3.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 20 жовтня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

12 листопада 2014 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу на вказане рішення, у
якій, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин справи,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її позову.
В обґрунтування заявлених вимог
апелянт вказала, що обставина щодо
придбання спірної квартири за рахунок
коштів від продажу належної їй
квартири у м. Полтаві визнана ОСОБА_2 та
не потребує доказування відповідно до
ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Також апелянт
зазначила, що для підтвердження
обставин щодо спільного проживання з
ОСОБА_2, ведення спільного господарства
та наявність спільного побуту вона
просила допитати свідків, але у зв'язку
з сімейними обставинами та збігом
обставин не змогла забезпечити їх явку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну
скаргу підтримала і просила її
задовольнити.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу просив
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 22 січня 1997 року між
ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_6(покупець)
був укладений договір, за умовами якого
покупець зобов'язався придбати
квартиру АДРЕСА_1 та сплатити вартість
квартири в розмірі 25550 гривень не
пізніше 27 січня 1997 року (а.с. 42).

24 січня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу,
посвідчений та зареєстрований за №
292-А/96 на Українській біржі «Десятинна»,
за умовами кого ОСОБА_5 продала, а
ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_4 за
договірною ціною в розмірі 20000 грн. (а.с.
6).

30 квітня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7
укладено шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1 (а.с. 4).

01 квітня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 розірвано, про що свідчить
свідоцтво про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_2 (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині встановлення факту проживання
чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що інститут спільного
проживання чоловіка і жінки, який
породжує юридичні наслідки,
передбачений Сімейним кодексом
України в редакції 2003 року, і такий факт
може бути встановлений лише з 01 січня
2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не
передбачав юридичних наслідків для
чоловіка та жінки, які проживала разом
без реєстрації шлюбу. До сімейних
відносин, які вже існували на зазначену
дату, норми СК України застосовуються
лише в частині тих прав і обов'язків, що
виникли після набрання ним чинності,
тому встановлення факту спільного
проживання сторін з 1995 року по 30 квітня
1997 року суперечить вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову в
іншій частині суд першої інстанції
керувався ч.ч. 1-2 ст. 17 Закону України
«Про власність» та виходив з того, що
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження того, що вона була
членом сім'ї відповідача, а саме:
доказів на підтвердження спільного
проживання до укладення шлюбу, ведення
спільного господарства та наявність
спільного побуту, а також не надано
доказів придбання спірної квартири
внаслідок спільної праці її та
відповідача або ж угоди між ними про те,
що дана квартира належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 16, 17 Закону України
«Про власність» майно, нажите
подружжям за час шлюбу, належить їм на
праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України. Майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними. Майно, придбане внаслідок
спільної праці громадян, що об'єдналися
для спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

На підставі ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК УРСР 1963
року право власності в набувача майна
за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше не передбачено
законом або договором.

У постанові Верховного Суду України
від 25 грудня 2013 року, прийнятій за
результатами перегляду ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 липня 2013 року
у справі про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та поділ майна,
зазначено, що майно, набуте до 1 січня 2004
року під час спільного проживання
особами, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними. У зв'язку із цим суду під час
вирішення спору щодо поділу майна,
набутого сім'єю, слід установити не
лише обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Судом встановлено, що договір
купівлі-продажу спірної квартири
укладено та зареєстровано 24 січня 1997
року, тобто із цієї дати в ОСОБА_2
виникло право власності на спірну
квартиру.

Для визнання за особою права власності
на частку в спірному майні, набутому до
1 січня 2004 року, вона повинна надати
суду належні та допустимі докази про
власну участь у придбанні цього майна,
оскільки без визначення ступеня її
участі працею й коштами у створенні
спільної часткової власності
неможливо визнати право власності на
половину спірного майна.

Згідно договору купівлі-продажу від 05
листопада 1996 року, укладеного між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, саме ОСОБА_6 продав, а
ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_5. Продаж
вчинено за 11050 гривень (а.с. 87).

Та обставина, що 17 жовтня 1995 року ОСОБА_1
продала двокімнатну квартиру АДРЕСА_3
не може бути підставою для визнання за
нею права власності на Ѕ частину
спірної квартири, оскільки позивач не
надала доказів щодо витрати цих коштів
саме на придбання спірної квартири в 1997
році.

Посилання апелянта на те, що обставина
щодо придбання спірної квартири за
рахунок коштів від продажу належної їй
квартири у м. Полтаві визнана ОСОБА_2 та
не потребує доказування відповідно до
ч. 1 ст. 60 ЦПК України, колегія суддів
відхиляє як такі, що суперечать
матеріалам справи, адже при розгляді
справи у суді першої інстанції та під
час апеляційного розгляду ОСОБА_2
стверджував, що придбав спірну
квартиру за кошти, одержані ним від
реалізації свої квартири у м. Полтаві,
та кошти, що були зароблені ним
особисто (а.с. 37).

Також колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянта на те, що
судом першої інстанції не було
допитано свідків для підтвердження
ведення спільного господарства з
ОСОБА_2, оскільки із пояснень свідків
неможливо встановити ступінь участі
ОСОБА_1 працею й коштами у придбанні
спірної квартири.

Отже, рішення Солом'янського районного
суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року є
таким, що ухвалене з додержанням вимог
закону, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 20 жовтня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді