У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Глибоцького
професійного ліцею до ОСОБА_3 про
виселення з гуртожитку, стягнення
заборгованості з оплати
житлово-комунальних послуг за
касаційною скаргою Глибоцького
професійного ліцею на рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 14 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 24 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року Глибоцький
професійний ліцей звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
1 липня 2010 року відповідно до договору
найму житла, укладеного між ним та
ОСОБА_3, останньому в гуртожитку
Глибоцького професійного ліцею надано
в тимчасове користування житлове
приміщення загальною площею 26 кв. м на
період з 1 липня 2010 року до 1 липня 2011
року. Після закінчення дії
вищевказаного договору в порушення
його умов ОСОБА_3 надане житлове
приміщення не звільнив та продовжує
ним користуватися без законних на те
підстав.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд виселити ОСОБА_3 з житлового
приміщення в гуртожитку літ. «А»
Глибоцького професійного ліцею без
надання іншого житла; стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість за житлово-комунальні
послуги в розмірі 324 грн 60 коп., вирішити
питання судових витрат.

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 14 квітня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області від 24 вересня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Глибоцький
професійний ліцей просить оскаржувані
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_3 вселився в приміщення
гуртожитку відповідно до діючого на
той час в училищі порядку, тобто на
підставі спільного рішення
адміністрації та профкому, що
підтверджено дослідженими в судовому
засіданні доказами, а відсутність у
відповідача ордеру не є достатньою
підставою для виселення його із
займаного приміщення. Відповідач
щомісячно сплачував плату за
проживання в гуртожитку, тому підстав
для стягнення з нього грошових коштів з
оплати житлово-комунальних послуг
немає.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши також, що спеціальний ордер
на вселення у житлове приміщення в
гуртожитку видається адміністрацією
підприємства, установи, організації,
яка, вселивши відповідача в гуртожиток,
не виконала вимоги чинного
законодавства про його видачу, що не
свідчить про незаконне вселення ОСОБА_3
у гуртожиток.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
тому що суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що Глибоцький професійний
ліцей є державною установою -
навчальним закладом, якому на праві
оперативного управління належать
гуртожитки літ. А, Б за адресою: АДРЕСА_1
Чернівецька область. ОСОБА_3 вселився в
гуртожиток літ. А у серпні 1989 року як
працівник Глибоцького ПТУ. 1 липня 2010
року між сторонами було укладено
договір найму житла у гуртожитку
Глибоцького професійного ліцею,
відповідно до якого ОСОБА_3 надана у
тимчасове користування житло з 2 кімнат
на період з 1 липня 2010 року до 1
липня 2011 року. У період з 18 серпня 1989
року до 25 жовтня 2011 року відповідач
працював у Глибоцькому професійному
ліцеї.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 не є учнем і не працює в
Глибоцькому професійному ліцеї,
оскільки був звільнений з роботи 25
жовтня 2011 року за порушення
трудової дисципліни.

Частиною 2 ст. 128 ЖК УРСР передбачено, що
жила площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації чи
органу кооперативної або іншої
громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу.

Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР
на підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Отже, жила площа
надається на підставі спільного
рішення адміністрації та профкому,
однак для вселення до гуртожитку закон
повинен бути й ордер.

Апеляційний суд вважав
указані обставини доведеними, хоча й на
підставі неналежних доказів, що є
порушенням норм процесуального права,
при цьому, переклавши вину за
відсутність ордеру на позивача.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Так, прийняття спільного рішення
адміністрацією та профспілковим
комітетом мало б підтверджуватися
протоколом або витягом з протоколу про
таке, але не показаннями свідків, на що
було звернуто увагу суду.

Також апеляційний суд, пославшись на
положення ст. 125 ЖК УРСР, не врахував, що
вказаною статтею встановлено коло
осіб, яких не можна виселяти з
службових житлових приміщень, а в
даному випадку відповідача просять
виселити з учнівського гуртожитку,
отже, є відмінності в категорії
житлових приміщень.

Разом з тим відповідно до положень чч. 1,
2 ст. 132 ЖК УРСР, яка безпосередньо
регулює питання виселення з
гуртожитків, без надання іншого
житлового приміщення підлягають
виселенню: сезонні, тимчасові
працівники і особи, що працювали за
строковим трудовим договором, які
припинили роботу, а також особи, що
вчились у навчальних закладах і вибули
з них; працівники підприємств, установ,
організацій, які поселилися в
гуртожитку в зв'язку з роботою в разі
звільнення за власним бажанням без
поважних причин, за порушення трудової
дисципліни або вчинення злочину.

Пленум Верховного Суду
України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» роз'яснив
судам, що Якщо гуртожиток надано у
зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид
трудового договору, укладеного між
позивачем і відповідачем, і

за яких підстав він був припинений,
маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК
УРСР без надання іншого жилого
приміщення можуть бути виселені
сезонні, тимчасові працівники, які
припинили роботу, особи, які працюють
за строковим трудовим договором, а
також інші працівники, які звільнилися
за власним бажанням без поважних
причин, або звільнені за порушення
трудової дисципліни чи вчинення
злочину. При припиненні трудового
договору з інших підстав вони, як і
особи, перелічені в ст. 125 ЖК УРСР,
можуть бути виселені лише з наданням
іншого жилого приміщення.

Апеляційний суд не
звернув увагу на вказані положення ст.
132 ЖК УРСР й на те, що ОСОБА_3 був
звільнений з роботи за порушення
трудової дисципліни, допустивши прогул
без поважних причин.

Також, посилаючись на ч.
3 ст. 132 ЖК України, яка встановлює
гарантії для осіб, що пропрацювали на
підприємстві не менш як 10 років,
апеляційний суд не врахував, що ці
виключення стосуються осіб, які
припинили роботу з інших підстав, ніж
зазначені в частині другій цієї статті,
тобто гарантії для осіб, які порушили
трудову дисципліну, не зберігаються.

Проте апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув, не з'ясував належним чином
фактичних обставин справи щодо
заявлених вимог, які правовідносини
сторін випливають з установлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин,
дійшовши передчасного висновку про
залишення в силі рішення суду першої
інстанції.

Крім того, апеляційний суд не врахував,
що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення,
суд касаційної інстанції в ухвалі від
20 листопада 2013 року зазначив про
необхідність з'ясування наведених вище
фактичних обставин та дослідження й
належної оцінки поданих сторонами
доказів. Проте апеляційний суд цього не
здійснив.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Глибоцького
професійного ліцею задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернівецької
області від 24 вересня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська