УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О.,
Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,
Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Макарівське бюро технічної
інвентаризації», Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області про захист права
власності, усунення перешкод у
користуванні майном, за зустрічним
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання
права власності та усунення перешкод у
користуванні майном, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 -
на рішення Макарівського районного
суду Київської області від 4 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 23 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що в період з 2001 року
до кінця 2009 року вона та ОСОБА_10
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. 30 жовтня 2003 року ОСОБА_10
подарував їй 1/2 частки житлового
будинку АДРЕСА_1. У березні 2010 року
ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до
неї про позбавлення її права
користування будинком, який він
побудував на місці зруйнованого, а 15
квітня 2010 року - подарував спірний
будинок своєму сину - ОСОБА_7, який
зареєстрував право власності на
будинок та отримав свідоцтво про право
власності на нього.

ОСОБА_6 вважала, що ОСОБА_10, укладаючи
договір дарування зі своїм сином,
приховав, що спірний будинок є спільною
частковою власністю, тому просила суд:
скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане на
ім'я ОСОБА_7; визнати недійсним договір
дарування від 15 квітня 2010 року;
скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 5
лютого 2010 року, видане на ім'я ОСОБА_10;
скасувати державні акти на право
власності на земельні ділянки; визнати
за нею право власності на 1/2 частки
житлового будинку з господарськими
спорудами, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним
позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_6 не
має законних прав на 1/2 частки спірного
будинку та створює йому перешкоди в
користуванні майном.

Ураховуючи викладене, просив суд
визнати за ним право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, усунути
перешкоди в користуванні належним йому
майном шляхом виселення відповідача з
будинку та зняття його з реєстрації за
вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, до участі у
справі залучені його правонаступники:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 28 серпня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 3 грудня 2012 року, у задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено, зустрічний
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_7
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, що складається з побудованого
у 2009 році житлового будинку «а»
загальною площею 220,4 кв. м, житловою
площею 108,7 кв. м. Усунуто ОСОБА_7
перешкоди в користуванні зазначеним
будинком шляхом виселення з нього
ОСОБА_6 та знято останню з реєстрації за
адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 квітня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_6, подану
представником - ОСОБА_11, задоволено
частково. Рішення Макарівського
районного суду Київської області від 28
серпня 2012 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 3 грудня 2012
року скасовано, справу передано на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 4 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 23 липня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний
позов ОСОБА_7 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_9 - просила скасувати рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 4 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 23 липня 2014 року, ухвалити
нове рішення про задоволення прозову
та відмову у задоволенні зустрічного
позову, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Перевіривши доводи, викладені у
касаційній скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що 14 травня 2003 року між
ОСОБА_12 і ОСОБА_10 укладений договір
дарування, за яким останній отримав у
дар житловий будинок з господарськими
спорудами, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

30 жовтня 2003 року ОСОБА_10 подарував 1/2
частки зазначеного будинку ОСОБА_6, яка
31 жовтня 2003 року зареєструвала право
власності на дану частку будинку та
отримала свідоцтво про право власності
на неї.

Рішенням Виконавчого комітету
Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області від 27 жовтня 2009 року № 65 ОСОБА_10
надано дозвіл на будівництво житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням
Виконавчого комітету Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області від 25 грудня 2009 року
№ 76 затверджено акт про закінчення
будівництва та впровадження в
експлуатацію індивідуального
житлового будинку № 26 з господарськими
спорудами за вищезазначеною адресою та
оформлено право власності на нього за
ОСОБА_10

Державні акти на право власності на
земельні ділянки площею 0,388 га та 0,250
га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1,
видані на ім'я ОСОБА_10 на підставі
рішення Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області від 27 квітня 2005 року.

15 квітня 2010 року ОСОБА_10 подарував
житловий будинок АДРЕСА_1 своєму сину -
ОСОБА_7

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову та зустрічного
позову, з яким також погодилася колегія
суддів апеляційного суду, виходив з
того, що матеріалами справи не
підтверджено доводів позивача ОСОБА_6
щодо того, що домоволодіння у якому їй
належала Ѕ частини, не було зруйновано,
а реконструйовано та добудовано за
спільні з ОСОБА_10 кошти, внаслідок чого
змінилася його площа з 80 м2 до 22 м2 . Не
підтверджуються посилання позивача
ОСОБА_6 на те, що вона проживала з
ОСОБА_10 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, а рішенням апеляційного суду м.
Києва від 7 лютого 2012 року було
скасовано рішення Оболонського
районного суду м. Києва за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ майна, а позов ОСОБА_6
залишено без задоволення.

Також суди попередніх інстанцій не
знайшли підтвердження доводам
позивача ОСОБА_6 на те, що в період з 2006
року по 2008 рік вона разом з ОСОБА_10 за
спільні кошти здійснювали
реконструкцію житлового будинку
АДРЕСА_1, а саме: добудували другий
поверх, розширили кімнати, зробили
перепланування. Так, рішення виконкому
про дозвіл на проведення реконструкції
чи перепланування, яке є обов'язковим
для таких робіт, позивачем також не
надано. Таким чином, підстав для
визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ
частини спірного домоволодіння за
площею більшою, ніж їй належало,
відсутні.

Право власності ОСОБА_6 на належну їй Ѕ
частини домоволодіння першочергово
було порушено виконавчим комітетом
сільської ради при ухваленні рішення
про знесення будинку без її згоди,
частина якого їй належала, надання
дозволу ОСОБА_10 на будівництво будинку,
прийняття будинку в експлуатацію та
оформлення на нього права власності,
однак вказані рішення позивачем не
оскаржувались та підстав для
скасування свідоцтва про право
власності без оцінки законності
вказаного рішення ради немає.

Також судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що спірний
будинок належить ОСОБА_7 на підставі
договору дарування від 15 квітня 2010
року. Право власності на домоволодіння
зареєстровано 13 травня 2010 року, а
оскільки сумніви та претензії ОСОБА_6
щодо спірного майна не позбавляють
ОСОБА_7 реалізувати свої правомочності
щодо нього, додаткового визнання права
власності на це майно за останнім не
потрібно.

Однак з такими висновками судів
попередніх інстанції повністю
погодитися не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
права.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Цими правами власник
розпоряджається на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 120 ЗК
України ( у редакції, чинній на час
укладення договору дарування від 30
жовтня 2003 року) при переході права
власності на будівлю та споруду до
кількох осіб право на земельну ділянку
визначається пропорційно часткам осіб
у вартості будівлі та споруди, якщо
інше не передбачено у договорі
відчуження будівлі і споруди.

Також відповідно до вимог ст. 349 ЦК
України право власності на майно
припиняється у разі його знищення. У
разі знищення майна, права на яке
підлягають державній реєстрації, право
на це майно припиняється з моменту
внесення за заявою власника змін до
державного реєстру.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення, є обов'язковими для суду
першої чи апеляційної інстанції при
новому розгляді справи.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, ч. 4 ст. 338
ЦПК України суди на зазначені
положення закону уваги не звернули; не
визначилися з характером спірних
правовідносин; доводів сторін належним
чином не перевірили, не врахували, що
ОСОБА_10, ввівши в оману Виконавчий
комітет Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області та Голову Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області, отримав рішення
Виконавчого комітету Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області від 30 червня 2009 року
№ 37 «Про знесення житлового будинку»,
від 27 жовтня 2009 року № 65 «Про дозвіл на
будівництво житлового будинку», від 25
грудня 2009 року № 76 «Про затвердження
акта вводу в експлуатацію від 30
листопада 2009 року та оформлення права
власності індивідуального
домоволодіння на ім'я ОСОБА_10», які, як
наслідок таких його дій, були скасовані
рішенням Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області від 17 грудня 2012 року, позбавив
ОСОБА_6 права власності на 1/2 частки
спірного житлового будинку та права на
приватизацію земельної ділянки під
належною їй частиною будинку, яка є
необхідною для його обслуговування.

Крім того, відповідно до Порядку
ведення Реєстру прав власності на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 28
січня 2003 року № 7/5, ідентифікатором
об'єкта нерухомого майна є його адреса,
яка у даному випадку не змінювалась.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не
оскаржувала рішення Виконавчого
комітету Мотижинської сільської ради
Макарівського району Київської
області, за якими ОСОБА_10 отримав у
власність спірне домоволодіння, суди
попередніх інстанцій поза увагою
залишили те, що вказані рішення були
скасовані рішенням Мотижинської
сільської ради Макарівського району
Київської області від 17 грудня 2012 року,
а також те, що Мотижинська сільська
рада Макарівського району Київської
області та Комунальне підприємство
Київської обласної ради «Макарівське
бюро технічної інвентаризації»
визнали позовні вимоги ОСОБА_6, які
стосуються їх діяльності, та дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Оскільки зазначені порушення були
допущені судом першої інстанції та не
усунені судом апеляційної інстанції,
справу необхідно передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 4 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 23 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.Головуючий

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Н.А.
Горелкіна О.І. Євтушенко І.М.
Завгородня Ю.Г.Іваненко