УХВАЛА

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, товариства з обмеженою
відповідальністю «Чорне море» про
визнання недійсним договору оренди за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 31 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом, у якому
просили визнати недійсним договір
оренди нерухомого майна з правом
викупу, укладений 27 грудня 2007 року між
ОСОБА_5 та ТОВ «Чорне море».

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
вони є спадкоємцями ОСОБА_6, який був
власником нерухомого майна -
двоповерхової не закінченої
будівництвом та не зданої в
експлуатацію будівлі універсаму з
офісним центром АДРЕСА_1. Судовим
рішенням, яке у подальшому було
скасовано, визнано дійсним договір
купівлі-продажу зазначеного
нерухомого майна, який начебто
укладений їх батьком та ОСОБА_5, та за
останньою визнано право власності на
вказане майно. Після визнання за ОСОБА_5
права власності на вищезазначене
приміщення остання передала його в
оренду ТОВ «Чорне море» на підставі
договору оренди
від 27 грудня 2004 року з правом викупу
орендованого майна. Оскільки
ОСОБА_5 не мала права передавати
вказане майно в оренду,договір оренди
не відповідає вимогам закону, вони
вважають, що договір оренди не
відповідає вимогам закону та порушує
їх права як спадкоємців за законом
після смерті їх батька - ОСОБА_6

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 31 січня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 14 травня 2014 року виключено
з мотивувальної частини рішення
місцевого суду посилання на
нечинність свідоцтва про право
власності на будівлю офісного центру,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
виданого на ім'я ОСОБА_5 від 27 грудня 2004
року, з посиланням на ст. 215 ЦК України.

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
просять скасувати судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, виходив із того, що
оспорюваний договір оренди нерухомого
майна є нікчемним, не зазначивши з яких
саме підстав, визнання такого договору
недійсним судом не вимагається,
позивачі не довели яким чином
порушуються їх права зазначеним
договором оренди.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог про
визнання договору оренди недійсним,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що позивачі не надали доказів
порушення їх прав.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами установлено, що 13 квітня 2002 року
ОСОБА_6 згідно з договором
купівлі-продажу придбав у ТОВ
«Стандарт» двоповерхову не закінчену
будівництвом та не здану в
експлуатацію будівлю універсаму з
офісним центром АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 30 березня 2004 року, яке у
подальшому скасоване ухвалою
апеляційного суду Одеської області
від 13 вересня 2006 року,
визнано дійсним договір
купівлі-продажу двоповерхової не
закінченої будівництвом та не зданої в
експлуатацію будівлі універсаму з
офісним центром АДРЕСА_1, який укладено
26 серпня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
та за ОСОБА_5 визнано право власності на
вищевказану будівлю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, позивачі по
справі є спадкоємцями останнього.

27 грудня 2004 року між ОСОБА_5 та
телекомпанією «Чорне море» було
укладено договір оренди нерухомого
майна з правом викупу.

Згідно з п.п.3.1,3.2 зазначеного договору
майно передається орендодавцем
орендарю на строк одинадцять місяців з
правом пролонгації цього договору на 4
роки. У випадку завершення строку дії
цього договору, якщо жодна сторона не
заявить про розірвання договору, він
буде вважатися пролонгованим на таких
самих умовах.

Згідно з рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 7 червня 2013 року, яке
набрало законної сили, за позивачами в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_6 визнано право власності
по 1/8 частці на спірне нерухоме майно.

Звертаючись до суду, позивачі
указували на те, що предметом договору
оренди є спадкове майно, на яке вони
набули право власності, вважають
договір оренди недійсним на підставі
ст. ст.203 та 215 ЦК України, оскільки
ОСОБА_5 не була власником майна,
переданого в оренду, договір укладений
з порушенням чинної на той час ч.1 ст.794
ЦК України.

В частинах 1, 2 ст. 203 ЦК України
зазначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна зі сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Крім того, у пунктах 4 та 5 Пленуму
Верховного Суду України
від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
зазначено, що судам відповідно до
статті 215 ЦК України необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша ст. 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані правочини - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (частина друга статті 222,
частина друга статті 223, частина перша
статті 225 ЦК України тощо).

Відповідно до ст. ст. 15 та 216 ЦК України
суди розглядають справи за позовами:
про визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули, не врахували,
що позивачі є власниками ј частини
майна, переданого в оренду по
оспорюваному ними договору, не
з»ясували та не зазначили в судових
рішеннях чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З огляду на викладене ухвалені судами
рішення не можна вважати законними та
обґрунтованими, вони підлягають
скасуванню, а справа - передачі на новий
розгляд до суду першої інстанції з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 31 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
14 травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель