У х в а л а

22 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф. суддів: Гримич
М.К., Лесько А.О., Червинської М.Є.,
Черненко В.А.розглянувши заяву ОСОБА_1
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 вересня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсними договорів позики та
розписок та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договорами позики,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
визнати недійсними договір позики та
розписку від 4 квітня 2007 року, укладені
між ним та ОСОБА_2

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в
судовому засіданні під час розгляду
справи про поділ майна подружжя між ним
та його колишньою дружиною ОСОБА_2,
остання надала суду договір позики від
4 квітня 2007 року та розписку про
отримання коштів. Вказаний договір він
не укладав та не підписував, позику у
розмірі 150 тис. доларів США не
отримував. Зазначав, що для
виготовлення оспорюваного договору та
розписки були використані чисті аркуші
паперу з його підписами. Як на правову
підставу вирішення спору посилався на
ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 листопада 2009 року
об'єднано в одне провадження вказаний
позов та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору позики від 28 травня
2008 року та розписки недійсними з тих
самих підстав.

У листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернулась
до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1
про стягнення коштів за договорами
позики від 4 квітня 2007 року у розмірі 150
тис. доларів США та від 28 травня 2008 року
- 200 тис. доларів США, посилаючись на те,
що між нею та ОСОБА_1 було укладено два
договори позики, за якими він отримав 350
тис. доларів США. Факт передачі грошей
підтверджений двома розписками. За
умовами укладених договорів, позика
надається без процентів з терміном
повернення - за першою вимогою, яку вона
надіслала 10 листопада 2009 року. ОСОБА_1
зазначену вимогу не виконав.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2013 року у
первісному позові відмовлено.
Зустрічний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 797
500 грн боргу за договорами позики від 4
квітня 2007 року та від 28 травня 2008 року.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 липня 2013 року рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 1 квітня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення первісного
позову частково.

Визнано недійсними договори позики
від 4 квітня 2007 року та від 28 травня 2008
року. У зустрічному позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 6 листопада 2013
року рішення апеляційного суду м. Києва
від 17 липня 2013 року скасовано та
направлено справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
28 січня 2014 року рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 1 квітня 2013
року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 вересня 2014
року касаційну скаргу ОСОБА_1
відхилено, рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
залишено без змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом
України ухвали суду касаційної
інстанції з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема ст. ст. 57, 60 СК України.

Заявник, на підтвердження викладених у
заяві доводів, додав копії ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 жовтня 2014 року та від 29
жовтня 2014 року, постановлені за
результатом розгляду, на його думку,
аналогічних справ, де по-іншому
застосовані ті самі норми
матеріального права.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Виходячи з роз'яснень, викладених у п. 9
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей 353
- 360 ЦПК України», під судовими
рішеннями, на які заявник посилається
на підтвердження підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України,
можуть бути рішення :

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним. Обов'язковим є те,
щоб цими рішеннями, що набрали законної
сили, був вирішений спір по суті та в
них судом (судами) касаційної інстанції
неоднаково застосовані одні й ті самі
норми матеріального права.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня

2011 року «Про судову практику
застосування статей 353-360 ЦПК України»
під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Зі змісту доводів, наведених заявником,
в обґрунтування заяви та наданих ним
копій ухвал суду касаційної інстанції
не вбачається наявних ознак, які згідно
з п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставами
для перегляду Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 вересня 2014
року у зв'язку з неоднаковим
застосуванням судами ст. ст. 57, 60 СК
України, зокрема, правовідносини є
подібними, але різні фактичні
обставини справи.

Оскільки неоднакового застосування
норм матеріального права не було, а
виникли питання щодо доведення вимог,
що є питанням процесуального права і
вони не є підставою для допуску до
провадження, то в задоволенні заяви
слід відмовити.

За таких підстав у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсними
договорів позики та розписок та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення боргу за договорами
позики за заявою ОСОБА_1 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 вересня 2014
року до провадження Верховного Суду
України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С.Ф. Хопта

Судді: М.К.
Гримич

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко