АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 22-ц79614058
Головуючий у 1 інстанції - Шаховніна М.О
Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач
Л.Д .

при секретарі Бугай О.О.

за участю представників
ОСОБА_11,ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
стягнення коштів за договором позики

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_7

на рішення Подільського районного
суду м. Києва від 2 жовтня 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з зазначеним позовом, в якому свої
вимоги обґрунтовував тим, що 16 жовтня
2009 року передав за договором позики
ОСОБА_5 гроші в сумі 250 000 дол. США,зі
строком їх повернення через сім
місяців. Відповідачка ОСОБА_6 на
виконання зобов'язань за договором
поруки виступила поручителем ОСОБА_5
Проте в строк гроші йому не були
повернуті, у зв'язку з чим позивач
просив стягнути з відповідачів
солідарно на його користь боргу в сумі
еквівалентній 250 000 дол. США, інфляційні
втрати 190 800 грн., 3% річних в сумі 95 178,09
грн. та судові витрати.

Справа переглядалась судами
неодноразово і останнім рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 2 жовтня 2014 року в задоволені
позову ОСОБА_4 відмовлено, з підстав
недоведеності позивачем існування між
ним та відповідачами договірних
відносин за позикою.

Не погодившись з рішенням суду
представник позивача - ОСОБА_7 подав
апеляційну скаргу та посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального і порушення норм
процесуального права просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог ОСОБА_4

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що висновки
суду про те,що договір позики був
безгрошовим, суперечить фактичним
обставинам та поясненням ОСОБА_5 про те,
що гроші було передано не в день
написання розписки,а раніше і за інших
обставин. Розписка від 16 жовтня 2009 року
є належним доказом отримання
відповідачем грошей і факт,що гроші не
передавались у день написання розписки
не спростовують факт наявності боргу. Є
також таким,що зроблено на порушення
ст.ст.1046 та 1047 ЦК висновок суду про те,
що між сторонами склалися
правовідносини про надання послуг,а не
боргові,оскільки судом не прийнято до
уваги той факт,що дійсно між сторонами
стосунки виникли ще в 2008 році з приводу
договорів про надання послуг ТОВ
«Аріадна Плюс» на супровід
приватизації земельних ділянок,проте
гроші передавались безпосередньо
ОСОБА_5,як фізичній особі,а не як
засновнику зазначеного товариства.
Договори з товариством укладались з
метою формалізації правовідносин та
представницьких аспектів, однак ці
правовідносини існували безпосередньо
між ОСОБА_4 ОСОБА_8 та ОСОБА_9

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції представник
ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги
підтримала.

Представники ОСОБА_5та ОСОБА_10
проти апеляційної скарги
заперечували,просили залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді
Шахової О.В., пояснення осіб, які брали
участь у справі, перевіривши матеріали
справи та обговоривши апеляційну
скаргу, в межах її доводів, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів(суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми .

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 16 жовтня 2009 року
ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 гроші в сумі 250 000
дол.США,про що останній написав
письмову розписку та зобов'язався
повернути борг протягом семи місяців
(т.1 а.с.224а).

ОСОБА_6 поручилася за виконання ОСОБА_5
взятих зобов'язань, про що вказала у
розписці.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції, в судовому засіданні 08 липня
2014 року позивач пояснював, що між ним
та ТОВ "Аріадна Плюс",засновником якого
є ОСОБА_5 ще в 2008 році були укладені
договори про надання послуг на
юридичний супровід приватизації, кошти
він передавав починаючи з 2008 року за
послуги, однак в якій сумі та конкретно
кому не зміг пояснити. Оскільки
послуги не були виконані, то він і
звернувся до відповідачів з приводу
написання розписок. При цьому в своїх
поясненнях як позивач та і відповідач
зазначали, що у день написання розписки
у нотаріуса грошові кошти ОСОБА_4
ОСОБА_5 не передавалися. Свої вимоги
ОСОБА_4обгрутовував наявністю у нього
боргової розписки відповідачів.

Розглянувши позов в заявлених межах
та встановивши зазначені обставини,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що між сторонами склалися не боргові,а
правовідносини з приводу надання
послуг, з огляду на що не знайшов
підстав для задоволення позову ОСОБА_4
про стягнення з відповідачів солідарно
заборгованості за договором позики.

Таких висновків суд першої інстанції
дійшов після повного, всебічного
з'ясування обставин справи, перевірки
доводів і заперечень сторін, надання
належної правої оцінки зібраним у
справі доказів та застосування
правових норми, які регулюють дані
правовідносини, з огляду на що рішення
суду відповідає матеріалам справи та
вимогам закону і підстав для його
скасування не вбачається.

Дотримуючись вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК
України, судом першої інстанції
враховані та виконані
вказівки,викладені в постанові
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року по дані цивільній справі і при
дослідженні боргової розписки
укладеної між сторонами 16 жовтня 2009
року з‛?ясовані дійсні
правовідносин,які склалися між ними та
виявлено справжню правову природу
укладеного договору, а саме договору
про надання послуг.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. Статтею 202 ЦК
України визначено, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є
одностороннім.договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов'язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики або
рівної кількості речей того ж роду та
такої ж якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК
України). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051
ЦК України при укладенні договору
позики в письмовій формі (крім випадків
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини) безгрошовість такого
договору не може ґрунтуватись на
поясненнях свідків, а може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами (ст. 58, ст. 59 ЦПК
України).

Жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження передачі
відповідачам та отримання ними в борг
грошей саме за договором позики,
позивач не надав.

Відповідно до ст. ст.3 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК здійснюючи
правосуддя,суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб,державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
визначений в ст. 16 ЦК, згідно п.1 ч.2 якої,
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів про визнання права,
що рівною мірою означає як наявність
права, так і його відсутність або і
відсутність обов'язків.

Суд може захисти цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом (ч.2
ст. 16 ЦК).

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданих відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Під підставами позову, які згідно ст. 11
ЦПК може змінити тільки позивач, слід
розуміти відповідно до п.5 ч.1 ст.119 цього
Кодексу обставини, якими
обгрунтовуються позовні вимоги, а не
саме по собі посилання позивача на
певну норму закону.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначені вимоги закону враховані
судом першої інстанції під час
дослідження доказів та встановлення
обставин справи, з огляду на що рішення
суду згідно ст.ст.213,214 ЦПК є законним та
обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції
процесуального та невірне
застосування матеріального права не
знайшли свого підтвердження, на
правильність висновків суду не
впливають та не спростовують їх, що
відповідно до ст.308 ЦПК України є
підставою для відхилення апеляційної
скарги та залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Подільського районного суду
м. Києва від 2 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів, з моменту її
проголошення.

Головуючий

Судді