АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д.,
Чупікової В.В.

секретар Тодоряк Г. Д.

за участю позивачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, представника
відповідача Українця О. П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав
споживачів, відшкодування шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вижницького районного суду
Чернівецької області від 17 жовтня 2014
року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд
з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
захист прав споживачів, відшкодування
шкоди. В подальшому розмір позовних
вимог було збільшено.

Позовні вимоги було також названо
вимогами про розірвання договорів,
проте фактично такі вимоги не
пред'являлися.

Позивачка зазначала, що впродовж 2011-2012
років між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено чотири договори
банківського вкладу:

11 травня 2011 року - договір про
заощадження № SAMDN7855 терміном на 12
місяців на суму 15000 доларів США;

11 травня 2011 року - договір про
заощадження № SAMDN8690 терміном на 12
місяців на суму 10000 євро;

04 серпня 2011 року - договір № SAMDN1389
терміном на 12 місяців на суму 7000 євро
під 12% річних;

14 вересня 2012 року - договір № SAMDN1731
терміном на 1 місяць на суму 17000 доларів
США під 12% річних.

Після закінчення терміну дії договорів
банк кошти їй не повернув, а на
звернення у червні 2014 року повідомив,
що зазначені депозитні договори згідно
програмних комплексів банку на її ім'я
відсутні та раніше не укладалися.

Згідно листів СУ УМВС України в
Чернівецькій області на даний час
відкрито кримінальне провадження за
ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3
КК України.

Посилаючись на винні дії працівників
банку у неповерненні їй вкладених
коштів, позивачка просила стягнути на з
ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди 17000 євро та 32000 доларів США.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 17 жовтня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити .

Посилається на неповне з'ясування
обстави, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з
недоведеності позовних вимог.

Такий висновок суду є по суті
правильним.

Вимоги позивачки зводяться до
відшкодування шкоди, завданої
працівниками банку, з вини яких
позивачці не повернуто внесені на
підставі договорів банківського
вкладу від 11 травня, 4 серпня 2011 року та
14 вересня 2012 року кошти в іноземній
валюті на загальну суму 17000 євро та 32000
доларів США.

На підтвердження факту завдання шкоди
позивачка посилалася на відповідні
договори банківського вкладу.

З матеріалів справи вбачається, що
дійсно між позивачкою та
представниками ПАТ КБ «ПриватБанк»
були підписані чотири договори
банківського вкладу:

11 травня 2011 року - договір про
заощадження «Стандарт» № SAMDN7855
терміном на 12 місяців на суму 15000
доларів США;

11 травня 2011 року - договір про
заощадження «Стандарт» № SAMDN8690
терміном на 12 місяців на суму 10000 євро;

04 серпня 2011 року - договір № SAMDN1389
на вклад «Строковий» терміном на 12
місяців на суму 7000 євро під 12% річних;

14 вересня 2012 року - договір № SAMDN1731
на вклад «Строковий» терміном на 1
місяць на суму 17000 доларів США під 12%
річних (а.с.8-10, 70).

Проте на жодні докази передання
вказаних коштів банку чи їх
працівникам позивачка не посилалася й
такі докази у справі відсутні.

В силу ст. ст. 1166, 1172 ЦК України, а саме з
цих правових підстав пред'явлено позов
про відшкодування шкоди, позивач має
довести факт та розмір заподіяння
шкоди.

Сам зміст поданих позивачкою договорів
банківського вкладу не свідчить про
передачу коштів банку.

Відповідно до частини першої статті 1058
ЦК України за договором банківського
вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є
реальним, оплатним договором і
вважається укладеним з моменту
прийняття банком від вкладника або
третьої особи на користь вкладника
грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України
врегульовує питання форми
банківського вкладу та наслідки
недодержання письмової форми договору.
Так, за змістом цієї статті договір
банківського вкладу укладається у
письмовій формі. Письмова форма
договору банківського вкладу
вважається додержаною, якщо внесення
грошової суми підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки або сертифіката чи іншого
документа, що відповідає вимогам,
встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту. У разі недодержання письмової
форми договору банківського вкладу цей
договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про
порядок здійснення банками України
вкладних (депозитних) операцій з
юридичними та фізичними особами,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 3
грудня 2003 року № 516 залучення банком
вкладів (депозитів) юридичних і
фізичних осіб підтверджується:
договором банківського рахунку;
договором банківського вкладу
(депозиту) з видачею ощадної книжки;
договором банківського вкладу
(депозиту) з видачею ощадного
(депозитного) сертифіката; договором
банківського вкладу (депозиту) з
видачею іншого документа, що
підтверджує внесення грошової суми або
банківських металів і відповідає
вимогам, установленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту.

Відповідно до положень Інструкції про
порядок відкриття, використання і
закриття рахунків у національній та
іноземних валютах, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 12 листопада 2003 року №
492 та зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 17 грудня 2003 року за №
1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки
відкривають своїм клієнтам за
договором банківського вкладу вкладні
(депозитні) рахунки (пункт 1.8
Інструкції); договір банківського
рахунку укладається в письмовій формі;
один примірник договору зберігається в
банку, а другий - банк зобов'язаний
надати клієнту під підпис (пункт 1.9
Інструкції); письмова форма договору
банківського вкладу вважається
дотриманою, якщо внесення грошової
суми на вкладний (депозитний) рахунок
вкладника підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки або іншого документа, що
відповідає вимогам, установленим
законом, іншими нормативно-правовими
актами у сфері банківської діяльності
(банківськими правилами) і звичаями
ділового обороту; у договорі
банківського вкладу, зокрема,
зазначаються: вид банківського вкладу,
сума, що вноситься або перераховується
на вкладний (депозитний) рахунок, строк
зберігання коштів (за строковим
вкладом), розмір і порядок сплати
процентів або доходу в іншій формі,
умови перегляду їх розміру,
відповідальність сторін, умови
дострокового розірвання договору тощо
(пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає
порядок відкриття вкладних
(депозитних) рахунків фізичним особам.
Зокрема, після пред'явлення фізичною
особою необхідних документів
уповноважений працівник банку
ідентифікує цю фізичну особу, після
чого між банком і фізичною особою
укладається в письмовій формі договір
банківського вкладу; після укладення
договору банківського вкладу фізична
особа вносить або перераховує з іншого
власного рахунку кошти на вкладний
(депозитний) рахунок, після чого на
підтвердження укладення договору
банківського вкладу і внесення
грошових коштів на вказаний рахунок
банк видає фізичній особі ощадну
книжку або інший документ, що її
замінює і який видається згідно з
внутрішніми положеннями банку.

Таким чином, відповідно до зазначених
норм матеріального права письмова
форма договору банківського вкладу
вважається дотриманою, якщо внесення
грошової суми на вкладний (депозитний)
рахунок вкладника підтверджено
договором банківського вкладу з
видачею ощадної книжки або іншого
документа, що відповідає вимогам,
установленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) і звичаями ділового обороту.

В силу недодержання письмової форми
договорів банківського вкладу,
підписаних між сторонами, а отже їх
нікчемності, посилання апелянта, як на
доказ передачі коштів та завдання
шкоди, на зміст вказаних договорів є
необґрунтованим.

Апелянт посилається на неприйняття до
уваги судом першої інстанції листів
відповідача про її повідомлення
відповідачем про відсутність у
програмному комплексі банку даних про
укладення договорів, фіктивність
номерів зазначених на примірниках
договорів, невідповідності процентних
ставок діючим ставкам.

Проте такі листи відповідача свідчать
про відхилення претензій позивачки та
не є доказом завдання позивачці шкоди
працівниками банку.

Апелянт посилається на наявність
відкритого кримінального провадження
за ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3
КК України, зміст листа прокурора
Чернівецької області від 30 квітня 2014
року про те, що на стадії досудового
розслідування встановлено, що
працівник банку ОСОБА_4, перебуваючи на
посаді начальника Вижницького
відділення ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк»
шляхом втручання у роботу каси
відділення банку привласнила грошові
кошти.

Проте на час пред'явлення позову та
розгляду справи кримінальне
провадження не завершено, а службова
особа банку лише підозрюється у
вчиненні кримінального провадження за
ст. 191 ч. 5 КК України.

Відповідачем у даній справі не
визнається факт вчинення службовими
особами банку протиправних дій, які
спричинили заподіяння позивачці
матеріальної шкоди.

Наведене свідчить, що рішення суду
першої інстанції про відмову у позові
ухвалене на підставі повно з'ясованих
обставин справи, з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування.

Суд першої інстанції у мотивувальній
частині помилково зазначив, що питання
про відповідальність винної особи може
бути вирішено лише за наявності
постанови (вироку) у кримінальній
справі.

Проте це не вплинуло на правильність по
суті вирішення спору.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 17 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
В. В. Яремко

Судді :
А. Д. Галичанський

В.В. Чупікова