У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя та визнання права
власності на половину квартири, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 11 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона перебувала з
ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 26
червня 2004 року, в якому мають доньку
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу
відповідачем за її згодою була
придбана квартира АДРЕСА_1. Вважаючи, що
спірна квартира була нажита нею та
відповідачем під час шлюбу, а тому
належить їм на праві спільної сумісної
власності. Позивачка з урахуванням
уточнених позовних вимог просила суд у
порядку поділу майна подружжя визнати
за нею право власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, залишивши іншу 1/2 її
частини у власності ОСОБА_4, з
урахуванням інтересів дитини.

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 11 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
28 травня 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати зазначені судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що
відповідач ОСОБА_4 набув спірну
квартиру за власні кошти, одержані ним
від продажу іншої квартири, яку він
отримав в порядку спадкування, тому
спірна квартира є його особистою
приватною власністю та не може бути
об'єктом поділу майна подружжя.

Положеннями ст. 60 СК України
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя»).

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі, то обов'язок з
доведення тієї обставини, що майно,
придбане у шлюбі, є особистою власністю
одного з подружжя, покладений на
останнього.

Судами установлено, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом спадкоємцем квартири
АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_6, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_4

26 квітня 2012 року між відповідачем
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який
зареєстровано в реєстрі за № 416 та
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, за яким відповідач
продав ОСОБА_7 спірну квартиру. 26 квітня
2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, який посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
та зареєстровано в реєстрі за № 421.

Слід звернути увагу, що договір
купівлі-продажу спірної квартири
вчинено того ж дня після продажу
квартири, отриманої у спадщину
відповідачем, про що свідчать
реєстрові номери.

Таким чином, правильним є висновок про
те, що відповідач ОСОБА_4
використав свої власні кошти на
придбання квартири АДРЕСА_1, які
отримав від реалізації свого
спадкового майна.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Таким чином, правильним є висновок суду
про те, що відповідач ОСОБА_4 довів
джерело коштів, за які придбав спірну
квартиру у власність, а саме: у зв'язку з
продажем квартири, отриманої у порядку
спадкування. Цим самим ОСОБА_4
спростував існуючу у сімейному
законодавстві презумпцію спільного
майна подружжя, адже доказів
протилежного позивач не надала.

За таких обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для їх скасування
відсутні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 11 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.Черненко