Справа № 464/7118/14-ц
пр.№ 2/464/1609/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.10.2014 року

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої-судді
ОСОБА_1

при секретарі
Гулі А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Іскра» про
скасування наказу, зміну причин та дати
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

позивачка звернулась до суду з позовом,
збільшивши вимоги якого просить
визнати незаконним її звільнення з
роботи за п.4 ст.40 КЗпП України та
скасувати наказ про звільнення від
27.03.1998р., змінити формулювання причин
та дату звільнення з роботи за п.4 ст.40
КЗпП України за прогул із 02.03.1998р. на
ст.38 КЗпП України за власним бажанням з
часу винесення рішення, стягнути з
відповідача в свою користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
пов»язаний із невидачею трудовою
книжки, з 02.03.1998р. по день прийняття
рішення, стягнути з відповідача в свою
користь середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 124 413 грн. 48 коп. та відшкодування
моральної шкоди в сумі 50 000 грн. В
обгрунтування позову покликається на
те, що працювала у відповідача на
посаді гардеробниці з 07.10.1991р., після
народження дитини з 13.01.1992р. перебувала
у відпустці по догляду за дитиною,
15.05.1994р. у неї народилась друга донька, у
зв»язку із чим вона продовжила
перебувати у відпустці по догляду за
дітьми до досягнення молодшою донькою 6
років. Після закінчення відпустки
написала заяву на звільнення, оскільки
на заводі не виплачували заробітну
плату. Однак, при звільненні їй не
виплатили розрахункових коштів та не
видали трудової книжки, неодноразові
звернення до відповідача протягом
кількох років жодного результату не
дали,а згодом вона перестала
звертатись до відповідача. 16.01.2014р.
вона вирішила звернутись до
відповідача з наміром влаштуватись на
роботу, у зв»язку із чим прийшла на
підприємство. Однак, умови праці та
розмір зарплати їй не підійшли тому
вона використавши момент перебування
на підприємстві вирішила з»ясувати чи
не знайшлась її трудова книжка. На її
запитання працівниця відділу кадрів
видала їй трудову книжку, у якій був
запис про її звільнення за власним
бажанням з 02.03.1998р., у зв»язку із чим
вона запитала про розрахункові кошти.
Почувши таке запитання інший працівник
відділу кадрів вирвала у неї трудову
книжку та внесла запис про її
звільнення за прогул. Вказані події
відбувались в присутності особи, яка
теж влаштовувалась на роботу, а саме
ОСОБА_3 Після цього, їх обох вивели за
територію заводу. Вважає наказ про
звільнення за прогул незаконним, тому
його скасувати, змінивши формулювання
причин та дати звільнення та стягнути
всі належні їй виплати та
відшкодування за заподіяну моральну
шкоду. Крім цього, просить поновити
строк позовної давності, оскільки
такий пропущений з поважних причин.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позов підтримали, дали
пояснення аналогічні змісту позовної
заяви, просять позов задоволити.

Представники відповідача позов не
визнали і пояснили, що наказом № 72-сз
від 27.03.1998р. позивачку звільнено з
роботи з 02.03.1998р. за прогул без поважних
причин, оскільки остання після
шестирічної відпустки по догляду за
дитиною не з»явилась на роботі, заяви
про звільнення не подавала. Оскільки на
час звільнення позивачка не працювала
їй було скеровано повідомлення про
необхідність з»явитись за трудової
книжкою, однак, остання за отриманням
трудової книжки не з»явилась, заяви про
скерування їй такої поштою не подавала.
Лише 16.01.2014р. позивач звернулась з
проханням видати їй трудову книжку, на
її вимогу така їй була видана, однак,
при цьому, було виявлено помилковий
запис у трудовій книжці, у зв»язку із
чим працівником відділу кадрів було
виправлено допущену помилку та внесено
запис про звільнення у відповідності
до прийнятого наказу. Оскільки жодних
порушень трудового законодавства при
звільненні позивача відповідачем не
було допущено, вважає позов
безпідставним. Крім того, позивачкою
пропущено строк звернення до суду,
поважні причини пропуску такого строку
нею не зазначені, тому просить
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача,
представників сторін, показання свідка
ОСОБА_3, з"ясувавши дійсні обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивачка
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем, працювала на посаді
гардеробниці з 09.10.1991 р. Наказом № 340к
від 20.04.1992р. позивачці надано
відпустку по догляду за дитиною з
06.04.1992р. по 13.01.1995р. Відповідно до наказу
№355к від 17.04.1995р. позивачці надано
відпуску по догляду за дитиною з
22.08.1994р. по 15.05.1997р., згідно наказу №17 від
04.11.1997р. позивачці на підставі поданої
заяви надано відпустку без збереження
заробітної плати з 02.11.1997р. по 01.03.1998р.
Наказом № 72-сз від 27.03.1998р. позивачку
звільнено із займаної посади на
підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, з
02.03.1998р. у зв"язку із прогулом без
поважних причин. Зазначені обставини
стверджуються копіями наказів про
надання відпустки, копією трудової
книжки позивача, копією наказу про
звільнення .

Як вбачається із наказу про звільнення
підставою його прийняття стала
доповідна записка майстра, витяг з
протоколу засідання профкому.

Судом встановлено, що до виконання
трудових обов»язків після закінчення
відпустки, з 02.03.1998р., позивачка не
приступала, що визнано нею в судовому
засіданні, відтак, вказана обставина
свідчить про допущення нею прогулу.
Доказів у підтвердження того, що нею
було подано заяву про звільнення за
власним бажанням позивачкою також не
надано. Крім того, навіть у випадку
подання такої заяви, остання в силу
ст.38 КЗпП України повинна була
попередити про таке відповідача у
двотижневий термін. Однак, на роботу з
02.03.1998р. позивачка не виходила.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського)
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Незважаючи на те, що наказ про
звільнення позивачки прийнятий
27.03.1998р., до суду із позовом щодо
незаконності звільнення вона
звернулась лише після спливу 16 річного
строку. Пропущений нею і строк
звернення до суду з часу видачі
трудової книжки, оскільки таку вона
отримала 16.01.20014р., а до суду з позовом
звернулась 14.07.2014р.

Поважні причини пропуску такого строку
нею не наведені, залишення
попереднього позову без розгляду у
зв»язку з неявкою позивача не
перериває пропущеного строку
звернення до суду, а тому суд приходить
до висновку, що в задоволенні позову
про визнання незаконним звільнення з
роботи за п.4 ст.40 КЗпП України та
скасування наказ про звільнення від
27.03.1998р., зміну формулювання причин та
дати звільнення з роботи за п.4 ст.40
КЗпП України за прогул із 02.03.1998р. на
ст.38 КЗпП України за власним бажанням
слід відмовити.

При цьому, показання свідка ОСОБА_3 не
спростовують зазначених обставин, а
тому не приймаються судом до уваги.

Щодо вимоги про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, у
зв»язку з невидачею трудової книжки то
така теж не підлягає до задоволення
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку .

Статтею 48 цього ж кодексу передбачено,
що порядок ведення трудових книжок
визначається Кабінетом Міністрів
України. Наказом № 58 від 29.07.93 р.
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
затверджено Інструкцію про порядок
ведення трудових книжок працівників.
Пунктами 4.1, 4.2. вказаної Інструкції
визначено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
видати працівнику його трудову книжку
в день звільнення з внесеним до неї
записом про звільнення. Якщо працівник
відсутній на роботі в день звільнення,
то власник або уповноважений ним орган
в цей день надсилає йому поштове
повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки. Пересилання трудової книжки
поштою з доставкою на зазначену адресу
допускається тільки за письмовою
згодою працівника.

Як встановлено судом в день звільнення
позивачка не працювала, заяви про
доставку їй трудової книжки поштою не
подавала, будь-які дані про її
звернення до відповідача за видачею
трудової книжки та його зволікання у
цьому відсутні. Відтак, судом не
встановлено обставин вини відповідача
у затримці видачі позивачу трудової
книжки, а тому підстави для стягнення
середнього заробітку відсутні.

Крім того, відповідно до ст.117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 КЗпП
України, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. Згідно ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Судом встановлено, що в день звільнення
позивачка не працювала, оскільки після
закінчення відпустки на роботу не
виходила, доказів пред»явлення
відповідачеві вимоги про розрахунок
позивачкою не надано, а відтак,
підстави для стягнення такого
відсутні, а тому в цій частині позов
також не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Однак, враховуючи те, що судом не
встановлено факту порушення
відповідачем трудових прав позивача,
які б призвели до вказаних наслідків,
суд приходить до висновку, про
відсутність підстав для відшкодування
моральної шкоди, а тому така позовна
вимога не підлягає до задоволення .

На підставі ст.ст. 47, 48, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП
України, п.41., 4.2 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затв. Наказом № 58 від 29.07.93 р.
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту та
керуючись ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України,
суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Іскра» про скасування наказу, зміну
причин та дати звільнення, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди– відмовити .

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана до апеляційного суду Львівської
області через Сихівський районний суд
м.Львова протягом 10 днів після його
проголошення.

Головуюча :