У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
передачу предмета застави в заклад, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 15 листопада 2013 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, просило вилучити у
ОСОБА_3 та передати в заклад банку
автомобіль «Тойота Прадо», 2007 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, а також комплект ключів та
свідоцтво про реєстрацію вказаного
транспортного засобу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 2
серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 укладено кредитний договір,
за умовами якого останньому надано
кредит у розмірі 47 138,41 доларів США до 2
серпня 2014 року зі сплатою 10,08% річних за
користування грошовими коштами.

У забезпечення виконання зобов'язань
за цим кредитним договором ОСОБА_3
передав у заставу банку належний йому
автомобіль «Тойота Прадо», 2007 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня
2011 року звернуто стягнення на предмет
застави, шляхом його продажу банком.
Проте у порушення умов договору
заставодавець не передав у заклад
банку предмет застави.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 15 листопада
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 12 лютого
2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» просить скасувати
судові рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 2 серпня 2007 року
між банком та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № КЗА1АК04156504,
відповідно до якого останньому надано
кредит у розмірі 47 138,41 доларів США зі
сплатою 10,8 % річних за користування
грошовими коштами до 2 серпня 2014 року.

2 серпня 2007 року у забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
кредитним договором укладено договір
застави, відповідно до якого ОСОБА_3
передав у заставу Банку належний йому
автомобіль «Тойота Прадо», 2007 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Заочним рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
17 жовтня 2011 року, яке набрало законної
сили, звернуто стягнення на автомобіль
«Тойота Прадо», 2007 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
шляхом проведення прилюдних торгів у
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження».
Відмовлено у позові в частині надання
Банку повноважень на укладення від
імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу
з іншим покупцем, зі зняттям автомобіля
з обліку в органах ДАІ, а також інших
повноважень, необхідних для здійснення
продажу.

На виконання вказаного заочного
рішення видано виконавчий лист №
2-3176/2011, який ПАТ КБ «ПриватБанк» до
органів державної виконавчої служби не
подав.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» не пред'явив до органів
державної виконавчої служби
виконавчий документ про звернення
стягнення на предмет застави, тому
вимоги банку про передачу предмета
застави в заклад є передчасними.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
дослідив умови договору застави, які
передбачають порядок передачі
предмета застави в заклад банку, та
дійшов висновку, що вимоги банку не
підлягають задоволенню з тих підстав,
що відповідно до договору застави
рухомого майна відповідач зобов'язаний
доставити автомобіль за відповідною
адресою в термін сім днів із моменту
пред'явлення заставодержателем
письмової вимоги з вказівкою суми
заборгованості, термін сплати якої
настав. У матеріалах справи відсутні
докази направлення банком зазначеної
вимоги. Позивач не довів виконання
банком п. 17.10 договору застави рухомого
майна.

Згідно із ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон) заклад - застава
рухомого майна, при якій майно, що
складає предмет застави, передається
заставодавцем у володіння
заставодержателя. За угодою
заставодержателя із заставодавцем
предмет застави може бути залишено у
заставодавця під замком та печаткою
заставодержателя (тверда застава).
Індивідуально визначена річ може бути
залишена у заставодавця з накладенням
знаків, які засвідчують заставу.

Згідно із ст. 45 Закону
заставодержатель, якщо інше не
передбачено договором, зобов'язаний,
зокрема, вживати заходів, необхідних
для збереження предмета закладу;
регулярно надсилати заставодавцю звіт
про користування предметом закладу,
якщо користування ним допускається
відповідно до частини першої статті 46
цього Закону; належним чином
утримувати предмет закладу, нести
відповідальність за нього у випадках,
коли немає доказів, що втрата,
пошкодження або загибель закладу
сталися не з його вини; негайно
повідомляти заставодавця про
виникнення загрози загибелі чи
пошкодження предмета закладу; негайно
повертати предмет закладу після
виконання заставодавцем або третьою
особою забезпеченого закладом
зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 584 ЦК України у
договорі застави визначаються суть,
розмір і строк виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, подається опис
предмета застави, а також визначаються
інші умови, погоджені сторонами
договору.

Згідно із п. 17.10 Договору застави, у
випадку порушення заставодавцем
будь-якого із зобов'язань за кредитним
договором чи/або заставодавцем за цим
договором заставодавець зобов'язаний
доставити предмет застави за адресою,
зазначеною у п. 34.8 цього договору в
термін 7 днів з моменту пред'явлення
заставодержателем письмової вимоги з
вказівкою суми заборгованості, термін
сплати якої настав (у т.ч. за кредитом,
відсотками, іншими платежами), а також
неустойки. В іншому випадку
заставодержатель має право здійснити
доставку предмета застави за вказаною
адресою як своїми силами, так і на
договірних умовах із третіми особами.
Витрати, пов'язані з доставкою предмета
застави несе заставодавець; у той самий
термін передати предмет застави
заставодержателю в заклад за актом
прийому-передачі, який підписується
сторонами. У цьому випадку
заставодержатель має право виставити
охорону предмета застави як своїми
силами, так і на договірних умовах з
третіми особами. Витрати, пов'язані з
доставкою предмета застави несе
заставодавець.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд дав належну
оцінку умовам Договору застави та
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову з огляду на невиконання банком
порядку передачі предмета застави в
заклад.

Доводи касаційної скарги не
спростовують зазначеного висновку
апеляційного суду про недотримання
визначеного договором порядку
доставлення предмета застави.

Висновки апеляційного суду
узгоджуються із нормами матеріального
та процесуального права, а доводи
касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк»
про те, що наявність рішення суду про
звернення стягнення на предмет застави
не є перешкодою для звернення до суду
із позовом про передачу предмета
застави в заклад, не дають підстав для
скасування ухвалених у справі судових
рішень.

З огляду на викладене, ухвалені у
справі судові рішення необхідно
залишити без змін відповідно до ч. 1 ст.
337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник