Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2014 р.
Справа146/626/14-ц

Ямпільський районний суд Вінницької
області

у складі головуючого судді
Любинецької-Онілової А.Г.

секретаря судового засідання
Сарафімовської Т.О.

позивача ОСОБА_1 та її представника
адвоката ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - начальника Служби у
справах дітей Томашпільської РДА
Вінницької області - Мокрак Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ямпіль Вінницької
області

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та визнання права власності
на одну другу частину квартири,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 заявила позов до
відповідача ОСОБА_3 про визнання майна
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та визнання права
власності на одну другу частину
квартири. Зазначила, що 17 травня 1998 року
між нею та відповідачем був укладений
шлюб, який зареєстрований виконкомом
Комаргородської сільської ради
Томашпільського району Вінницької
області. Від спільного проживання у
них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позивач зазначила, що за період шлюбу
із відповідачем вони придбали
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. При
укладенні договору купівлі-продажу
право власності було зареєстроване на
відповідача ОСОБА_3 Позивач зазначає,
що після розірвання шлюбу вона
звернулася до суду із позовом про
розподіл майна подружжя шляхом
припинення права власності
відповідача на одну другу частину
квартири та визнання за нею права
власності на всю квартиру, остаточним
судовим рішенням у цій справі у
задоволенні позовних вимог їй
відмовлено. Позивач зазначає, що згоди
про добровільний розподіл майна не
досягнуто, тому вона з метою захисту
свого права на спільне майно подружжя
вимушена звернутися до суду із
позовними вимогами на предмет спору,
однак, з інших підстав. В ході судового
розгляду позивач зменшила свої позовні
вимоги, про що подала заяву вх..№6597 від
29.10.2014 року. Вважаючи свої права щодо
спільного майна подружжя порушеними,
позивач просить суд визнати квартиру
АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, визнати за нею
право власності на одну другу вказаної
квартири та стягнути із відповідача на
її користь судові витрати, пов'язані із
з оплатою судового збору та правової
допомоги.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали. Зазначили, що спірна
квартира була придбана подружжям в
період спільного проживання і є їх
спільною власністю, право позивача
порушене і тому є підстави для
задоволення позовних вимог. Реєстрація
за позивачем права власності на
вказане нерухоме майно, яка була
здійснена на підставі судового
рішення, 28.03.2014 року скасована за заявою
представника відповідача. На даний час
квартира залишається об'єктом їх із
відповідачем права спільної сумісної
власності подружжя, і між ними існує
спір щодо цього нерухомого майна.
Заперечували проти застосування
позовної давності. Пояснили, що
позивачем не порушено строку позовної
давності, оскільки позивач увесь час
користується квартирою, проживає в ній
разом із дитиною, відповідач квартирою
не користується, однак не визнає право
позивача на частку квартири, до цього
часу питання поділу майна подружжя не
вирішено. Просять суд задовольнити
позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав,
заперечував тим, що відповідно до
договору купівлі-продажу право
власності виникло з моменту державної
реєстрації. На підставі попереднього
судового рішення право власності на
спірну квартиру було зареєстроване за
позивачем. Після скасування в
апеляційному порядку судового рішення
та відмови позивачеві у задоволенні
позову, було скасовано державну
реєстрацію та запис у реєстрі. На даний
час відсутня державна реєстрація права
власності на спірне майно. Представник
відповідача вказує, що факт
реєстрації шлюбу між сторонами не
свідчить про те, що квартира є
спільною власністю. Вказав, що квартира
придбана за особисті кошти матері
відповідача, про що свідчить договір
купівлі-продажу квартири, за яким право
власності на квартиру перейшло
відповідачу. Зазначив, що майно, яке не
пройшло державну реєстрацію, не можна
ділити. Крім цього, представник
відповідача зазначив, що до цього спору
слід застосувати позовну давність,
оскільки шлюб між сторонами розірвано
у 2008 році, а позов заявлено в 2014 році,
тобто з пропуском строку,
встановленого ст.72 СК України. Просить
відмовити у задоволенні позову.

Представники третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_7 та начальника
Служби у справах дітей Томашпільської
РДА Вінницької області - Мокрак Л.В., які
брали участь у справі, не заперечують
проти задоволення позову, зазначили,
що позивач виховує одна малолітнього
сина, іншого житла не має. Застосування
позовної давності у цьому спорі
позбавить дитину права на житло.
Просять врахувати інтереси дитини.

Судом встановлені такі обставини
і визначені відповідно до них
правовідносини.

Із досліджених судом письмових
доказів - копії паспорту позивача,
копії свідоцтва про шлюб, встановлено,
що позивач та відповідач зареєстрували
шлюб 17.05.1998 року, із копії нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
квартири серії ВВЕ №075068 встановлено,
що за час шлюбу 22 червня 204 року на
підставі договору купівлі-продажу
придбали квартиру АДРЕСА_1. Із копій
паспорту позивача, свідоцтва про
народження дитини, та будинкової книги
встановлено, що позивач разом із
малолітньою дитиною ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з 27.07.2010 року
зареєстровані у вказаній квартирі. Із
матеріалів витребуваної із
Томашпільського районного суду
Вінницької області цивільної справи за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл
майна подружжя, встановлено, що 12.05.2008
року позивач пред'являла позов до
відповідача про розподіл майна та
заявляла вимогу про визнання за нею
права власності на вказану спірну
квартиру, а відповідачу виділити
грошову. Остаточне судове рішення, яке
набрало законної сили у цій справі, є
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 11 червня 2013 року, яким
скасовано рішення Томашпільського
районного суду Вінницької області від
28.01.2013 року та ухвалено нове, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя відмовлено. Як встановлено зі
змісту досліджених судових рішень у
цій справі, позивачем не доведено
неможливості поділу квартири в натурі,
спірна квартира має два жилих
приміщення, що дає можливість
встановити порядок сторонам
користуватися ними. Частка ОСОБА_3 є
значною та становить одну другу,
позбавлення її шляхом припинення права
власності завдасть істотної шкоди
інтересам відповідача та його сім'ї.

Із копії витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
28.03.2014 року встановлено, що за заявою
представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на підставі
рішення апеляційного суду Вінницької
області від 11.06.ю2013 року скасовано
реєстрацію права власності на спірну
квартиру на ім'я ОСОБА_1 Із висновку
будівельно-технічного дослідження « 204
від 27.03.2014 року встановлено, що ринкова
вартість двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, становить 144419 гривень.

Суд не приймає як належні та
допустимі докази - надані сторонами
довідки про склад сім'ї, про навчання
дитини, медичну довідку, квитанції про
плату за навчання, розрахунки
заборгованості по аліментах,
повідомлення Томашпільського РВ УМВС
України у Вінницькій області, довідку
про неотримання допомоги, копію вироку,
оскільки дані, які містяться у
вказаних документах, не стосуються
обставин, що є предметом доказування у
спорі про поділ майна подружжя.

Докази про наявність між
сторонами шлюбного договору відсутні.

Дослідивши усі докази, які містять
фактичні дані щодо предмету
доказування у цьому спорі, суд вважає
встановленим, що між сторонами виникли
спірні сімейні правовідносини щодо
права власності на майно - квартиру
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Сторонами не заявлено клопотань
про витребування інших доказів, виклик
свідків чи призначення судових
експертиз, а тому суд розглянув справу
на підставі наявних у ній доказів,
відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення

домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо)

самостійного заробітку (доходу).

Відповідно ст.70 Сімейного Кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Суд вважає недоведеними
обставини, на які посилається
представник відповідача про
безпідставність позову та застування
строку позовної давності, виходячи із
наступного. Відповідачем та його
представником не надано жодного доказу
в підтвердження пояснень, що спірна
квартира придбана за кошти виключно
матері відповідача і що позивач не
надавала коштів на її придбання.
Вказані доводи не ґрунтуються на
вимогах закону, зокрема суперечать
положенням ст.60 СК України, яка
презюмує принцип рівності часток майна
подружжя. Доводи представника
відповідача про відсутність
реєстрації права власності на спірну
квартиру не є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог, оскільки
як встановлено із дослідженого доказу -
договору купівлі-продажу квартири -
право власності на спірну квартиру
було зареєстроване за час шлюбу сторін,
а саме - 22.06.2004 року. Подальша реєстрація
права власності та її скасування на
підставі судових рішень не свідчить
про відсутність реєстрації набутого
майна сторін за час їх шлюбу. Крім
цього, судовим рішенням, яке набрало
законної сили - рішенням апеляційного
суду Вінницької області від 11 червня 2013
року, встановлено, що частка ОСОБА_3 є
значною та становить одну другу
спірної квартири. Відповідно до ст.61
ч.3 ЦПК України обставини, встановлені
судовим рішенням, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлені
ці обставини.

Суд також вважає необґрунтованою
заяву відповідача вх..№5474 від 08.09.2014
року про застосування строку позовної
давності та доводи представника
відповідача у цій частині, оскільки
початок строку позовної давності для
вимоги про поділ майна подружжя, шлюб
якого розірвано обчислюється не лише з
дати набрання рішення суду про
розірвання шлюбу законної сили, а також
з дня, в коли один із подружжя дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності, відповідно до ст.72 СК
України з урахуванням положень ст.261 ЦК
України. Із досліджених доказів судом
встановлено, що позивач після
розірвання шлюбу продовжує бути
зареєстрованою та проживає у спірній
квартирі відкрито та безперешкодно.
Відповідач не перешкоджає позивачу у
здійсненні цього права - володінні та
користуванні майном, хоча й не визнає
права позивача на частку у цьому майні.
Тобто, між сторонами після закінчення
судового розгляду цивільної справи з
іншими підставами позову щодо
вказаного предмета спору, продовжують
існувати правовідносини з приводу
спірного нерухомого майна.
Відповідачем та його представником
достовірно не доведено коли саме
позивач дізналася чи могла дізнатися
про порушення свого права. Із пояснень
позивача та її представника,
встановлено, що спір щодо однієї другої
частки квартири між сторонами виник
після закінчення судового розгляду у
попередній справі по спору з інших
підстав, - у серпні 2013 року після
отримання позивачем ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ. Вказана обставина не
спростована відповідачем та його
представником. Наявність судового
рішення у іншій цивільній справі по
спору між цими ж сторонами про цей же
предмет, але з інших підстав та відмова
позивачу у задоволенні її позовних
вимог не припиняє право позивача на
частку у спільному майні подружжя.

Суд вважає встановленим, що
позивачем не порушено строку позовної
давності, оскільки його перебіг за
правилами ст.72 СК України, з
урахуванням положень ст.261 ч.1 ЦК
України, обчислюється із серпня 2013
року, тобто із дати, коли позивач
дізналася про порушення свого права, а
саме - не визнання відповідачем її
права на одну другу частку квартири.

Суд вважає встановленим, що
позивачем обрано належний спосіб
захисту її права на спільне майно
подружжя, невизнане право позивача
підлягає судовому захисту у вказаний
нею спосіб, який відповідає вимогам
ст.16 ч.2 п.1 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд має
підстави для задоволення позовних
вимог у частині визнання об'єктом права
спільної сумісної власності майно -
квартиру АДРЕСА_1 та визнання за
позивачем права власності на одну
другу її частину.

При вирішенні питання про
розподіл судових витрат, пов'язаних зі
сплатою судового збору, оскільки позов
задоволено, суд за правилами ст.88 ЦПК
України має підстави присудити
позивачу з відповідача понесені нею та
документально підтверджені судові
витрати пропорційно до розміру
задоволених вимог, з урахуванням ціни
позову - вартості однієї другої частки
квартири - 72209 гривень 50 копійок, за
ставкою, встановленою п.1.1 ч.2 ст.4 ЗУ
«Про судовий збір», що складає 722 гривні
10 копійок судового збору. З урахуванням
наведеного,Ю суд має підстави для
задоволення цієї частини позовних
вимог.

При вирішенні питання про розподіл
судових витрат, заявлених позивачем на
суму 4872 гривні, пов'язаних з оплатою
правової допомоги адвоката ОСОБА_2,
який діє на підставі укладеної із
позивачем угоди про надання правової
допомоги від 03.09.2014 року, суд керується
положеннями ст.84, 88 ЦПК України та ст.1
Закону України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-YI,
якою встановлено, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи (станом на 2014 рік відповідно до
ст.8 ЗУ «Про державний бюджет України на
2014 рік» від 16.01.2014 року № 719-VII - 487
гривень 20 копійок), яка надавала
правову допомогу, у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді.

Із квитанції № 20/11 від 20.11.2014 року
слідує, що позивач сплатила адвокату
за три години - ознайомлення з
матеріалами справи, шість годин -
надання правової допомоги в судових
засіданнях, одна година - складання
заяви про зменшення розміру позовних
вимог, всього 4872 гривні. Здійснюючи
розрахунок судових витрат у цій
частині, що підлягають стягненню із
відповідача на користь позивача, суд
вважає їх обґрунтованими в частині
участі в судових засіданнях 08.09.2014 року
з 09 години 00 хвилин по 09 годину 57
хвилин, 02.10.2014 року з 09 години 10 хвилин
по 11 годину 37 хвилин, 29.10.2014 року з 10
години 13 хвилин по 13 годину 57 хвилин та
20.11.2014 року з 11 години 02 хвилин по 13
годину 19 хвилин, що підтверджується
технічним записом та журналом судових
засідань, що адвокат ОСОБА_2 брав
участь в судових засіданнях та надавав
правову допомогу позивачу.

З урахуванням наведеного, суд має
підстави для стягнення із відповідача
на користь позивача 4384 гривні 80 копійок
судових витрат, пов'язаних із наданням
правової допомоги, задовольнивши
частково позовні вимоги. У задоволенні
іншої частини вказаних позовних вимог
про стягнення судових витрат, суд має
підстави відмовити, оскільки відсутні
докази про час ознайомлення адвоката з
матеріалами справи та час складання
заяви про зменшення розміру позовних
вимог.

Оскільки спір вирішено, суд
відповідно до ст.154 ЦПК України має
підстави скасувати захід забезпечення
позову, обраний до закінчення судового
розгляду справи ухвалою
Томашпільського районного суду
Вінницької області від 24 квітня 2014
року, у виді заборони на відчуження
спірної квартири та реєстрації права
власності.

Спірні правовідносини, що виникли
між сторонами, врегульовані ст.ст.60, 61,
70, 71 Сімейного Кодексу України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 154 ч.6,
212, 213, 214, 215 ЦПК України і на підставі
ст.ст.60, 61, 70, 71 Сімейного Кодексу
України, ст.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» від 20 грудня
2011 року № 4191-YI, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити
частково.

Визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя - ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 квартиру під АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на одну другу частину
квартири під АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 722 гривні (сімсот двадцять дві)
гривні 10 копійок судових витрат,
пов'язаних зі сплатою судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 з 4384 гривні (чотири тисячі
триста вісімдесят чотири гривні) 80
копійок судових витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги адвоката.

В задоволенні іншої частини
позову відмовити.

Скасувати захід забезпечення
позову, застосований на підставі
ухвали Томашпільського районного суду
Вінницької області від 24 квітня 2014
року.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Ямпільський
районний суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий
А.Г.Любинецька-Онілова