Номер провадження: 22-ц/785/8473/14
Головуючий у першій інстанції Гудіна
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Комаровської Н.В., Калараш
А.А.

з участю секретаря Волчанського
О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», третя особа приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання договору
споживчого кредиту, договору іпотеки,
договору поруки недійсними за
апеляційною скаргою ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Одеської обласної
дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» на
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 29 травня 2014 року, -

встановила:

04.06.2013 року позивачі звернулись до суду
з вищезазначеним позовом до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», посилаючись
на те, що між ним - ОСОБА_7 та банком
22.05.2006 року укладено кредитний договір,
який є недійсним, в зв'язку з
встановленням умовами договору
обов'язку позичальника здійснювати
розрахунки за отримані послуги в
готівковій іноземній валюті, що є
порушенням в момент укладання договору
чинного законодавства України та
відсутністю у банку на момент
укладення договору індивідуальної
ліцензії Національного банку України,
яка б дозволяла використовувати ним -
ОСОБА_7 готівкову іноземну валюту на
території України, як засіб платежу при
оплаті послуг, а саме сплаті процентів
за кредит.

На виконання вимог п. 3.5 розділу 3
зазначеного кредитного договору 22
травня 2006 року між ОСОБА_7 та АППБ
«Аваль» укладено договір іпотеки,
предметом якого є майнові права на
квартири АДРЕСА_1, будівництво яких не
завершено /а.с.30-38/.

На забезпечення кредитного договору №
014/0075/74/53826 від 22 травня 2006 року між АППБ
«Аваль» та ОСОБА_3, ОСОБА_7 укладено
договір поруки від 22 травня 2006 року
/а.с.10/.

Недійсність основного кредитного
зобов'язання, на думку позивачів, тягне
недійсність договору іпотеки від 22
травня 2006 року, укладеного між ОСОБА_7
та АППБ «Аваль» та договору поруки
від 22 травня 2006 року, укладеного між
АППБ «Аваль» та ОСОБА_3, ОСОБА_7, чим
порушуються права позивачів як сторони
недійсного забезпечувального
зобов'язання.

Представник відповідача позов не
визнав.

Третя особа залишила розгляд справи на
розсуд суду.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 29 травня 2014 року позов
задоволено.

Відповідач, ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», вважаючи рішення суду таким, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
05.06.2014 року надав до суду апеляційну
скаргу про його скасування з
постановленням нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, законність i
обґрунтованість рішення суду першої
iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги,
колегія суддів вважає за необхідне її
відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 22
травня 2006 року позивач ОСОБА_7 та АППБ
банк «Аваль» уклали кредитний договір
№ 014/0075/74/53826, відповідно до якого
позивач ОСОБА_7 отримав споживчий
кредит у розмірі 213 230, 00 доларів США
строком на 240 місяців з 22 травня 2006 року
по 22 травня 2026 року, процентна ставка за
користування кредитом складає 13,25 %,
кредитні кошти призначені для
використання на споживчі цілі - у
заставу передаються квартири, які
знаходяться в стані будівництва,
загальною площею 66,05 кв.м. та 88.99 кв.м.
АДРЕСА_1 /а.с.11-12/.

На виконання вимог п. 3.5 розділу 3
зазначеного кредитного договору 22
травня 2006 року між ОСОБА_7 та АППБ
«Аваль» укладено договір іпотеки,
предметом якого є майнові права на
квартири АДРЕСА_1, будівництво яких не
завершено /а.с.30-38/.

На забезпечення кредитного договору №
014/0075/74/53826 від 22 травня 2006 року між АППБ
«Аваль» та ОСОБА_3, ОСОБА_7 укладено
договір поруки від 22 травня 2006 року
/а.с.10/.

Відповідно до ст. ст.. 524, 533 ЦК України,
ст.ст. 32, 47 Закону України «Про
Національній банк України», Правил
використання готівкової іноземної
валюти на території України,
затверджених Постановою Правління
Національного банку України від 26
березня 1998 р. N 119, зареєстрованою в
Міністерстві юстиції України 15 квітня
1998 р. за № 245/2685, використання іноземної
валюти, як засобу платежу на території
України заборонено, та встановлено
вичерпний перелік випадків, коли
використання готівкової іноземної
валюти, як засобу платежу дозволяється.

Окрім того, як вірно звернуто увагу
суду першої інстанції, у банку на
момент укладення договору була
відсутня індивідуальна ліцензія
Національного банку України, яка
передбачена пп. "г" п. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", яка б дозволяла
використовувати позивачам готівкову
іноземну валюту, як засіб платежу при
виконанні своїх зобов'язань за
кредитним договором згідно пункту п.5.1.
розділу 5 спірного договору.

Суд першої інстанції також правильно
не прийняв до уваги банківську
ліцензію № 10 від 11.10.2006 р. на право
здійснення банківських операцій,
визначені ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону
України „Про банки та банківську
діяльність", та Дозвіл Національного
Банку № 10-4 від 11.10.2006р.( з додатком до
дозволу), на підставі яких ВАТ
„Райффайзен Банк Аваль" мав право на
здійснення операцій з валютними
цінностями, оскільки ця ліценція
банком отримана після укладення
кредитного договору від 22.05.2006 року.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу
України, законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Приписуючи виражати зобов'язання в
грошовій одиниці України, тобто в
гривнях, стаття 524 Цивільного кодексу
України допускає визначення грошового
еквівалента зобов'язання в іноземній
валюті. В останньому випадку сума, що
підлягає сплаті, визначається
відповідно до частини 2 статті 533
Цивільного кодексу Кодексу, відповідно
до якої якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року N
2346-III кошти існують у готівковій формі
(формі грошових знаків) або у
безготівковій формі (формі записів на
рахунках у банках);Гривня як грошова
одиниця України (національна валюта) є
єдиним законним платіжним засобом в
Україні, приймається усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України для
проведення переказів.

Стаття 32 Закону України «Про
Національній банк України» встановлює,
що грошовою одиницею України є гривня,
що дорівнює 100 копійкам. Випуск та обіг
на території України інших грошових
одиниць і використання грошових
сурогатів як засобу платежу
забороняються» .

Відповідно до п.4.1. статті 4 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» для
проведення переказу можуть
використовуватися кошти як у
готівковій, так і в безготівковій
формі.

Відповідно до п.п. 7.1.5. статті 7
вищезазначеного Закону «зарахування
коштів на рахунок клієнта здійснюється
як шляхом внесення їх у готівковій
формі, так і шляхом переказу коштів у
безготівковій формі з інших рахунків.

З аналізу умов кредитного договору №
014/0075/74/53826 від 22.06.2006 року судом
встановлено, що розрахунки за надані
послуги ( надання кредиту) здійснюються
в готівковій іноземній валюті шляхом
внесення її у касу банку.

Заслуговують на увагу квитанції банку,
оглянуті в судовому засіданні судом
першої інстанції, які підтверджують
здійснення розрахунків за отримані
послуги в готівковій іноземній валюті,
а саме сплата процентів у доларах США,
готівкою, через касу банку, в
квитанціях зазначено призначення
платежу «Погашення заборгованості за
відсотками згідно договору» /а.с. 122-165/.

Окрім того, колегія суддів звертає свою
увагу, на відсутність в спірному
договорі обов'язку позивача відкрити
розрахунковий рахунок у валюті для
здійснення оплати процентів в
іноземній валюті у безготівковій
формі.

Стаття 47 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" встановлює
загальні вимоги до здійснення
комерційними банками банківських
операцій та передбачає для вчинення
яких банківських операцій комерційним
банкам слід отримати банківську
ліцензію та письмові дозволи.

Разом з тим, режим здійснення валютних
операцій на території України,
загальні принципи валютного
регулювання, повноваження державних
органів і функції банків та інших
фінансових установ України в
регулюванні валютних операцій, права й
обов'язки суб'єктів валютних відносин,
порядок здійснення валютного контролю,
відповідальність за порушення
валютного законодавства визначається
Декретом КМУ "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного
Декрету, до валютних операцій
відносяться операції, пов'язані з
переходом права власності на валютні
цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 5
Декрету, до валютних цінностей
відноситься іноземна валюта - іноземні
грошові знаки у вигляді банкнотів,
казначейських білетів, монет, що
перебувають в обігу та є законним
платіжним засобом на території
відповідної іноземної держави, а також
вилучені з обігу або такі, що
вилучаються з нього, але підлягають
обмінові на грошові знаки, які
перебувають в обігу, кошти у грошових
одиницях іноземних держав і
міжнародних розрахункових
(клірингових) одиницях, що перебувають
на рахунках або вносяться до
банківських та інших фінансових
установ за межами України.

Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом.

Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету,
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції, зокрема індивідуальна
ліцензія потребується у разі
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають
цільовий характер і надаються на
вчинення разової валютної операції.
Також, за змістом аналізованої ст. 5
Декрету, ліцензії на право вчинення
операцій з валютними цінностями,
видаються лише юридичним особам.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету, одержання
індивідуальної ліцензії однією із
сторін валютної операції означає також
дозвіл на її здійснення іншою стороною
або третьою особою, яка має відношення
до цієї операції, якщо інше не
передбачено умовами індивідуальної
ліцензії.

Разом з цим, у банку на момент укладення
спірного договору кредиту
індивідуальна ліцензія, видана НБУ на
використання іноземної валюті при
здійсненні платежів за вказаним
договором кредиту - відсутня.

Пункт 11 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року роз»яснює, що у
разі виникнення спору щодо отримання
сторонами кредитного договору
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "Про
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року N 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року N
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій).

При цьому п. 1.2. Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року N 1429/10028) встановлено,
що це Положення регламентує порядок та
умови видачі Національним банком
України (далі - Національний банк)
резидентам і нерезидентам
індивідуальних ліцензій на
використання безготівкової іноземної
валюти на території України як засобу
платежу.

Судом встановлено, що на момент
укладання спірного договору 22.05.2006
року діяла Постанова Правління
Національного банку України від 26
березня 1998 р. № 119, зареєстрована в
Міністерстві юстиції України 15 квітня
1998 р. за N 245/2685, якою затверджено Правила
використання готівкової іноземної
валюти на території України, Главою 2
цих Правил встановлено, що
«використання на території України
готівкової іноземної валюти як засобу
платежу або як застави дозволяється у
разі відсутності в фізичних осіб -
нерезидентів чи резидентів, а також
повноважних представників юридичної
особи нерезидента - суб'єкта
підприємницької діяльності коштів у
грошовій одиниці України і
неможливості здійснення
валютно-обмінної операції через пункт
обміну іноземної валюти в таких
випадках».

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.2. глави 2
Правил можливість використання
готівкової іноземної валюти як засобу
платежу на територіях митниць ( п.п.2.1.)
та на територіях вокзалів, аеропортів
та портів (п.п.2.2.).

Однак згідно умов спірного договору
позивач навпаки вимушено здійснював
валютно-обмінні операції, шляхом
обміну гривні на іноземну валюту -
долари США, для здійсненні сплати
процентів за користування кредиту.

Згідно пункту 4.1. глави 4 Правил
«дозволяється зараховувати готівкову
іноземну валюту на рахунок в іноземній
валюті юридичної особи - резидента в
разі:

а) отримання її як благодійного внеску
від нерезидента (підтверджується
прибутковими ордерами, актами тощо);

б) сплати фізичними особами -
резидентами та нерезидентами
державного мита згідно з чинним
законодавством України;

в) сплати фізичними особами -
нерезидентами зборів за дії, пов'язані
з охороною прав на об'єкти
інтелектуальної власності.

Фізичні особи - нерезиденти подають до
уповноваженого банку копію митної
декларації про ввезення в Україну
готівкової іноземної валюти, довідку
банку про зняття коштів з рахунку через
уповноважений банк України.»

Відповідно до п. 4.9. глави 4 Правил « У
разі використання іноземної валюти у
зазначених у главі 2 цих Правил
випадках при визначенні ціни товару та
вартості наданих послуг
використовується офіційний курс
гривні до іноземних валют,
встановлений Національним банком
України на день здійснення платежу, а у
випадках, зазначених у главі 3, -
офіційний курс гривні до іноземних
валют Національного банку України,
встановлений на час перетинання
митного кордону України транспортним
засобом.

Отже, вищезазначеними Правилами було
встановлено вичерпний перелік
випадків використання готівкової
іноземної валюти як засобу платежу.

З аналізу кредитного договору
вбачається, що сторони погодили
порядок видачі кредитних коштів (без
видачі яких договір в силу його
реальності не є укладеним), - а саме,
зарахування Банком коштів на поточний
рахунок позичальника.

Таким чином, ініціатором вчинення
валютної операції з надання валютного
кредиту є саме позичальник, який
звертається до банку з проханням
видати кредит та укладає Договір про
надання кредиту. Докази, що ініціатором
видачі кредиту був Акціонерний
поштово-пенсійний банк «Аваль», в
судовому засіданні не були надані.
Отримувачем за такими операціями також
є позичальник, так як банк надає на його
користь суму кредиту. Випадків,
передбачених законодавством, в яких
позичальник має право використовувати
іноземну валюту як засіб платежу за
відсутності індивідуальної ліцензії
не передбачено.

Позивач ОСОБА_7, в свою чергу,
використовував готівкову іноземну
валюту як засіб платежу при виконанні
своїх зобов'язань за спірним кредитним
договором, вносячи готівкою долари США
в касу ПАТ «Райффайзен банк Аваль» для
оплати послуг банка, а саме сплата
процентів.

Сторонами у вказаному договорі
погоджено, що сплатою кредиту
(виконання позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором)
вважається внесення готівки
позичальником в касу банку, і саме з
цього моменту позичальник вважається
таким, що належним чином виконав свої
зобов'язання перед банком,
використовуючи при цьому готівкову
іноземну валюту як засіб платежу.

Згідно Інструкції про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків у національній та іноземних
валютах, затвердженої постановою НБУ №
492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок -
рахунок, що відкривається банком
клієнту на договірній основі для
зберігання грошей і здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

З огляду на наведене, позивачам ОСОБА_3
та ОСОБА_7 чинним законодавством не
надано право здійснювати використання
готівкової іноземної валюти при
здійсненні платежів за кредитним
договором від 22.05.2006р. та під час
внесення плати за користування
кредитом на користь ПАТ «Райффайзен
банк Аваль» шляхом внесення доларів
США в касу банку.

Крім того, ці положення розгорнуті у
листах НБУ від 29.09.2005р. №13-134/4580-9703; від
09.11.2005р. №13-135/5657-11177;від 06.10.2000р. №28-113/3704,
в яких зазначено, про необхідність
розраховуватися гривнею за послуги
надані на території України
уповноваженими банками резидентам.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що чинним на момент укладення
спірного кредитного договору
законодавством України не було
передбачено, що безпосередньо
банківська ліцензія, дозвіл та додаток
до дозволу Національного банку України
надають право банкам отримувати від
клієнтів оплату за надані послуги в
іноземній валюті, зокрема виконувати
грошові зобов'язання по сплаті
процентів за кредитним договором в
іноземній валюті, в силу імперативних
положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч.
4 ст. 5 Декрету.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Стаття 227 ЦК України встановлює, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії"),
згідно зі статтею 227 ЦК України є
оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину
недійсним можуть заявлятися як
сторонами правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси, а також органами
державної влади, які відповідно до
закону здійснюють контроль за видом
діяльності, яка потребує ліцензування.

Отже, оспорюванний кредитний договір,
відповідно до ст. ст. 203,215, 227 ЦК України
є недійсними.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548
Цивільного кодексу України, недійсне
зобов'язання не підлягає забезпеченню.
Недійсність основного зобов'язання
(вимоги) спричиняє недійсність
правочину щодо його забезпечення, якщо
інше не встановлено цим Кодексом.
Цивільним кодексом України у параграфі
6 глави 49 не передбачено інших
негативних наслідків визнання
недійсним основного зобов'язання,
забезпеченого договором застави
(іпотеки), як визнання недійсним і
додаткового зобов'язання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
доведеність вимог позивача щодо
недійсності кредитного договору, в
забезпечення виконання позивачем
ОСОБА_7 обов'язків, за яким укладено
договір іпотеки також підлягає
визнанню судом недійсними на підставі
ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України.

Крім того, недійсність кредитного
договору від 22.05.2006р тягне за собою
недійсність договір поруки від 22
травня 2006 року укладений між АППБ
«Аваль» та ОСОБА_3, ОСОБА_7

Як вбачається з розділу "Застосування
правових наслідків недійсності
правочину" Листа Верховного Суду
України "Практика розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 24.11.2008 року,
"згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди
вправі з дотриманням правил
підсудності розглядати позови: про
визнання спірного правочину недійсним
і застосування наслідків його
недійсності; про встановлення
нікчемності правочину і застосування
наслідків його недійсності.

Стосовно положення ч. 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України про те, що суд не
вимагає визнання правочину недійсним,
якщо його недійсність встановлена
законом, необхідно зазначити, що така
потреба може виникнути у разі, коли:
сторони виконали певні умови
нікчемного правочину, який нотаріально
посвідчений; він порушує права третіх
осіб; він зареєстрований у державних
органах тощо. У таких випадках рішенням
суду, який лише констатує недійсність
правочину, можуть бути визначені
відповідні правові наслідки
недійсності правочину, зобов'язано
державні органи скасувати його
реєстрацію тощо.

Визнані недійсними правочини не
створюють для сторін тих прав і
обов'язків, які вони мають
встановлювати, а породжують наслідки,
передбачені законом. І хоча реституція
не передбачена у ст. 16 Цивільного
кодексу України як один із способів
захисту, проте норма ч. 1 ст. 216
Цивільного кодексу України є
імперативною і суд має забезпечити
зазначені в ній правові наслідки.
Реституцію цілком можна вважати
окремим способом захисту цивільних
прав, які порушуються у зв'язку з
недійсністю правочину, оскільки у ст. 16
Цивільного кодексу України немає
вичерпного переліку способів захисту
цивільних прав".

Отже, з метою надання повного правового
захисту правам та інтересам позивачів,
виходячи з зацікавленості позивачів
щодо застосування наслідків
недійсності договору іпотеки, за яким
позивач ОСОБА_7 заставив належні йому
майнові права на нерухоме майно,
вбачається за можливе в порядку
застосування реституції за недійсним
договором іпотеки виключити з
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно запис про заборону
відчуження нерухомого майна № 3238123 від
26.05.2010р. про державну реєстрацію
Договору іпотеки від 22 травня.2006 року.

Згідно розрахунку заборгованості
наданого відповідачем на даний час
позивач фактично сплатив банку 201 848,3
доларів США, а саме кредиту 23 044,34
доларів США та процентів - 178 803,96
доларів США.

Згідно частини 1 статті 10571 Цивільного
кодексу України у разі визнання
недійсним кредитного договору суд за
заявою сторони в обов'язковому порядку
застосовує наслідки недійсності
правочину, передбачені частиною першою
статті 216 цього Кодексу, та визначає
грошову суму, яка має бути повернута
кредитодавцю.

Отже ОСОБА_7 повинен повернути ПАТ
«Райффайзен банк Аваль» 11 381,7 доларів
США (213 230 - 201 848,3).

Доводи скарги та матеріали справи не
дають підстав вважати, що судом при
розгляді даної справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
статтями 309 ЦПК України, як
підстави для скасування рішення.
Приведені в апеляційній скарзі доводи
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки вони зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду по
їх оцінці та особистого тлумачення
скаржником норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному
та об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Як видно з матеріалів справи, суд
об'єктивно оцінив зібрані по справі
докази, дав їм належну правову оцінку і
ухвалив обґрунтоване рішення, підстав
для скасування якого, колегія суддів,
відповідно до ст. 308 ЦПК України, не
вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 29 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді

Н.В.Комаровська

А.А.Калараш