АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі - Бережняк Н.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_5 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 14 березня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа:
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві про поділ майна подружжя та
визнання права власності на частину
майна,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду до
ОСОБА_5 про визнання Ѕ частини будинку
АДРЕСА_1, набутого ОСОБА_5 за договором
дарування від 06.04.2004 року,
зареєстрованого в реєстрі № 521,
об'єктом права спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки вважає, що
за час сумісного проживання вартість
цього будинку значно збільшилася за
рахунок зроблених добудов. Просив суд
поділити між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
зазначений будинок та визнати за ними
право власності на 1/4 частину будинку
за кожним. Крім того, просив визнати за
ними право власності на 1/2 частину
матеріалів, обладнання, конструктивних
елементів, які були використані при
будівництві прибудови літера «а-6»
площею 10.9 м.кв., надбудови літера « 1-2»
площею 88.8 м.кв., до вказаного будинку та
гаража літера «Б» площею 20,6 м кв.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 14.03.2014 року позов
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право власності на 1/2 частину
матеріалів, обладнання, конструктивних
елементів: гаража літера «Б» площею 20,6
кв. м.; прибудови до квартири 1/2 частини
АДРЕСА_1 літера «а-6», площею 10,9 кв. м та
надбудови літера « 1-2» площею 88,8 кв. м.В
іншій частині позовної заяви -
відмовити. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користьОСОБА_3 частину від сплаченої
суми судового збору в розмірі 1720,50 грн.

Справа №760/16579/13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/12028/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Козленко
Г.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Саліхов В.В.В апеляційній
скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду
першої інстанції скасувати та позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апелянт посилається на
необґрунтованість рішення,
постановлення його з порушенням норм
процесуального та матеріального права.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що
майно набуте за договором дарування
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових та
грошових затрат, тому може бути визнане
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі. Апелянт посилається на
незаконність рішення та не в повній
мірі з'ясовано обставини, що мають
значення для справи.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які приймали участь в
судовому засіданні, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає
задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_5
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
матеріали, обладнання та конструктивні
елементи для будівництва гаража літера
«Б» площею 20,6 кв. м.; прибудови до
частини АДРЕСА_1 літера «а-6», площею 10,9
кв. м та надбудови літера « 1-2» площею 88,8
кв. м. придбані подружжям під час шлюбу,
а тому є спільним майном останнього, в
зв'язку з чим підлягають поділу в
рівних частках.

З таким висновком суду колегія суддів
повністю погодитись не може.

При розгляді справи в апеляційній
інстанції встановлено, що 30.11.2002 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був
зареєстрований шлюб, який 03.08.2010 року
був розірваний, що підтверджується
копією паспорта позивача та свідоцтва
про розірвання шлюбу (а. с. 6-7).
Відповідно до договору дарування
частини житлового будинку від 06.04.2004
року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_51/2
частину житлового будинку з
відповідними надвірними
господарськими будівлями та спорудами,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.
с. 35-36). Згідно з технічним паспортом,
домоволодіння має самовільне
будівництво, а саме прибудову «а-6»
площею 10,9 м.кв., гараж «Б»площею 20,6 м.кв.,
надбудова «1-2»площею 88,8 м.кв., які не
введені в експлуатацію відповідно до
чинного законодавства (а. с.58-62). Наявні
квитанції та накладні про сплату за
будівельні матеріали (а. с. 8-16). Позивач
вважає, що оскільки вартість
подарованого відповідачці будинку за
рахунок вищезгаданого будівництва
значно збільшилася за час перебування
з ним у шлюбі, то будинок є спільною
сумісною власністю колишнього
подружжя, в зв'язку з чим підлягає
поділу. Крім того, вважає, що має право
розраховувати на визнання за ним права
власності на Ѕ частину будівельних
матеріалів, які були використані при
вищезгаданому будівництві.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позовних вимог в
частині визнання за позивачем право
власності на ј частку спірного будинку.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 статті 57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Відповідно до статті 59 СК України той
із подружжя, хто є власником майна,
визначає режим володіння та
користування ним з урахуванням
інтересів сім'ї, насамперед дітей. При
розпорядженні своїм майном дружина,
чоловік зобов'язані враховувати
інтереси дитини, інших членів сім'ї, які
відповідно до закону мають право
користування ним.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 61 СК України, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Речі для
професійних занять (музичні
інструменти, оргтехніка, лікарське
обладнання тощо), придбані за час шлюбу
для одного з подружжя, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

З наведеного можливо зробити висновок
про те, що законодавець виходить з того,
що усе майно, яке придбане у шлюбі, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя за виключенням того майна,
право власності на яке виникло з
підстав передбачених ст. 57 СК України.

З матеріалів справи вбачається, що
об'єктом спору є Ѕ частка житлового
будинку з відповідними надвірними
господарськими будівлями та спорудами,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
який отриманий відповідачкою під час
перебування у шлюбі на підставі
договору дарування, тобто відповідно
до вимог п.2 ч. 1 статті 57 СК України є
особистою власністю ОСОБА_5

Також з матеріалів справи вбачається,
що під час шлюбу до вказаного будинку
були зроблені добудови, а саме
прибудова «а-6» площею 10,9 м.кв., гараж
«Б»площею 20,6 м.кв., надбудова «1-2»площею
88,8 м.кв.,

Згідно з ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Враховуючи наведені обставини, а також
те, що зазначені прибудови та
надбудови до теперішнього часу не
введені в експлуатацію, висновки суду
першої інстанції щодо відмови у
визнанні за позивачем права власності
на ј частини вищезгаданого будинку є
правильними.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що суд першої інстанції
необґрунтовано відмовив у задоволенні
даної частини позовних вимог, не
врахувавши, що під час шлюбу вартість
спірного будинку значно збільшилась, в
зв'язку з чим зазначений будинок є
об'єктом спільної сумісної власності
сторін по справі є таким, що суперечать
вимогам діючого законодавства, а тому
не можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині визнання за
позивачем права власності на Ѕ частку
будівельних матеріалів, які були
використані при проведенні
зазначеного будівництва.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

До завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані у процесі цього
будівництва (створення майна).

Враховуючи, що спірний будинок ще не
введено в експлуатацію, висновки суду
першої інстанції про обґрунтованість
вимог позивача щодо визнання за ним
права власності на Ѕ частку
будівельних матеріалів, які були
витрачені на вказане будівництво є
правильними.

Аналіз вимог ст. 331 ЦК України та
судової практики, яка склалася при
розгляді справ даної категорії, дає
можливість зробити висновок про те, що
висуваючи зазначені вимоги, позивач
повинен зазначити та поіменувати
матеріали та обладнання, які були
використані при будівництві для того,
щоб у подальшому у випадку задоволення
судом його позовних вимог суд мав
можливість зазначити (поіменувати) ці
матеріали чи обладнання у тексті
резолютивної частини рішення.

Разом з тим, при винесенні вказаного
рішення суд першої інстанції на
вказані вимоги закону уваги не звернув,
в зв'язку з чим ухвалив рішення, яке не
відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК України, суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим кодексом.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції представнику відповідача
було роз'яснено його право на заявлення
клопотання про проведення по справі
експертизи, яка дасть можливість
визначити найменування і кількість
матеріалів, які були використані при
проведенні зазначеного будівництва,
але такого клопотання заявлено не було.
Більш того, представник відповідача
наполягав на розгляді справи на
підставі доказів, які є в матеріалах
справи.

Враховуючи наведені обставини та
вимоги п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову у задоволенні цієї частини
позовних вимог в зв'язку з їх
недоведеністю.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргуОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 14 березня 2014
року в частині визнання за ОСОБА_3 право
власності на Ѕ частину матеріалів,
обладнання, конструктивних елементів -
гаража літера «Б» площею 20,6 кв. м.;
прибудови до квартири 1/2 частини
АДРЕСА_1 літера «а-6», площею 10,9 кв. м. та
надбудови літера « 1-2» площею 88,8 кв. м.-
скасувати.

Ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні цієї частини
позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:
В.В. Саліхов

Судді:
Т.О. Невідома

А.А. Пікуль