УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Леванчука А.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
позики, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 12 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути
з ОСОБА_4 656 941 грн 91 коп. боргу з яких: 94
381 грн 40 коп. - втрати від
інфляції за період з 27 липня 2009 року до 6
грудня 2012 року, 53 694 грн 84 коп. - 3 % річних,
та 3 219 грн - судовий збір.

На обґрунтування своїх вимог посилався
на ті обставини, що 26 червня 2009 року він
надав відповідачу 531 560 грн позики зі
строком її повернення до 26 липня 2009
року, який було продовжено до 26 грудня
2009 року, про що відповідач склав
розписку, однак відповідач взятих на
себе зобов'язань не виконав, просив
задовольнити позов.

12 листопада 2013 року рішенням
Шевченківського районного суду
м. Києва позов ОСОБА_3 задоволено.

12 червня 2014 року рішенням апеляційного
суду м. Києва рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове,
яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник
позивача просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно із законом, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач не виконав взятих
на себе зобов'язань із повернення боргу
у визначений договором строк, який був
продовжений за домовленістю сторін, що
є підставою для стягнення боргу, а
також інфляційних та трьох відсотків
річних від простроченої суми.

При цьому вважав, що позивачем
дотримано строк для звернення до суду
з цим позовом, а відповідачем не надано
доказів того, що він не підписував
розписку від 22 серпня 2009 року про
продовження строку виконання
зобов'язання за договором позики.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що відповідач не
надавав своєї згоди на продовження
строку виконання зобов'язань з
повернення грошових коштів, надана
позивачем розписка не є належним
доказом на підтвердження цих обставин,
отже позивач пропустив трирічний строк
для звернення до суду з цим позовом, не
просив його поновити, а відповідач
подав заяву про застосування строку
позовної давності.

Проте погодитися з таким рішенням суду
апеляційної інстанції не можна на
таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК
України).

Цим вимогам оскаржуване судове рішення
не відповідає.

Судами встановлено, що 26 червня 2009 року
ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг 531 560
грн, які він зобов'язався повернути до 26
липня 2009 року, про що була складена
розписка, а 22 серпня 2009 року
відповідачем видана розписка про
визначення строку виконання
зобов'язання з повернення боргу до 26
грудня 2009 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції не виконав вимоги
процесуального права щодо повного та
всебічного встановлення та з'ясування
обставин справи, не перевірив
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції щодо невиконання
відповідачем своїх зобов'язань, та,
зробивши висновок про те, що відповідач
не надавав своєї згоди на продовження
строку його виконання, не перевірив і
не навів мотивів, чому він вважає, що
розписка не є належним і допустимим
доказом.

А пославшись на те, що позивач
відмовився від проведення експертизи,
тому є підстави для висновку про
недоведеність ним своїх позовних
вимог, не зазначив, як саме це може
вплинути на спростування його доводів
про продовження строків виконання
зобов'язання з повернення боргу, не
встановив на що вказує розписка та яким
чином проведення експертизи та
визначення часу її складення впливає
чи може вплинути на відносини, що
склалися між сторонами, з урахуванням
того, що судом на розгляд експертів
питання належності підпису
відповідачу у розписці не ставилось.

Не перевірив висновків суду першої
інстанції про наявність підстав для
задоволення позову та його висновків
про те, що строк повернення грошових
коштів був продовжений за домовленістю
сторін, а отже позивач не пропустив
строк для звернення до суду з цим
позовом, ухвалив передчасне рішення
про відмову в задоволенні позову з
порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, що є
підставою для скасування ухваленого
судового рішення та направлення справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК
України.

За таких обставин касаційну скаргу
потрібно задовольнити частково,
рішення апеляційного суду м. Києва від
12 червня 2014 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення
апеляційного суду м. Києва від 12 червня
2014 року скасувати, а справу направити
до суду апеляційної інстанції на новий
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.О. Леванчук