У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 28 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 04 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
стягнення коштів. Позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що з 26 листопада 1994
року до 12 травня 2010 року вони з
відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі. Вказувала, що 12
листопада 2010 року між сторонами був
укладений договір про поділ майна
подружжя, за умовами якого ОСОБА_4 набув
право власності на земельну ділянку
площею 1000 кв. м по АДРЕСА_4, вартістю 57 370
грн, а вона набула право власності на
квартиру АДРЕСА_1 вартістю 71 327 грн.

Посилалась на те, що під час шлюбу ними
також було придбано, але не поділено
наступне майно: квартира АДРЕСА_2
вартістю 348 450 грн; майно за списком на
суму 662 200 грн; кредитні кошти, які вона
отримала за кредитним договором від 08
квітня 2008 року у ВАТ «Ерсте Банк» в сумі
80 тис. доларів США, зі сплатою 12 % річних,
із строком повернення до 07 квітня 2025
року - для придбання трикімнатної
квартири АДРЕСА_3. В якості
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором був
укладений іпотечний договір, за яким
сторони передали банку в іпотеку
зазначену квартиру заставною ціною 523
759 грн. Кредитні кошти повертались ними
щомісячно за спільні кошти подружжя до
квітня 2009 року. У подальшому погашення
кредиту відбувалось за рахунок її
власних коштів в розмірі 66 630,73 доларів
США, що становить 532 366 грн 21 коп.

Також зазначала, що 06 червня 2007 року за
договором про надання споживчого
кредиту вона отримала в АКІБ
«УкрСиббанк» кредит в сумі 31 128 доларів
США зі сплатою 12,5 % річних, зі строком
повернення до 04 квітня 2014 року для
придбання автомобіля «Mercedes Benz» А-170, 2007
року випуску. Кредитні кошти були
сплачені особисто ОСОБА_3

Таким чином, уточнивши позовні вимоги,
просила суд стягнути з відповідача на
свою користь 1/2 частини коштів,
внесених нею в ПАТ «Ерсте Банк»
на повернення кредиту в період з 01
квітня 2009 року по 26 березня 2012 року в
розмірі 33 315, 36 доларів США, що згідно з
офіційним курсом Національного банку
України становило 266 189 грн 73
коп., 1/2 частини коштів, внесених на
погашення кредиту внесених нею в АКІБ
«УкрСиббанк» у розмірі 15 564 доларів США,
що згідно з офіційним курсом
Національного банку України становило
124 356 грн 36 коп. Крім цього, ОСОБА_3
просила стягнути з ОСОБА_4 1/2 вартості
квартири АДРЕСА_2 у сумі 174 225 грн та 1/2
вартості спільного майна за списком у
сумі 331 100 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 26
березня 2014 року позовну заяву ОСОБА_3 в
частині вимог про розподіл спільного
майна згідно з переліком на суму 662 200
грн та стягнення 1/2 частини його
вартості на суму 331 100 грн залишено без
розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 28
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 04 червня 2014
року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію належної їй 1/2
частки у спільному майні подружжя -
квартирі АДРЕСА_2 - в сумі 174 225 грн,
залишивши право власності на всю
вказану квартиру за ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення в частині задоволення позовних
вимог, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

В іншій частині вказані судові рішення
не оскаржують, тому в силу
ч. 1 ст. 335 ЦПК України в касаційному
порядку судові рішення в цій частині не
переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
згодна на отримання компенсації, у
зв'язку з чим суд вважав за можливе
виділити в натурі квартиру АДРЕСА_2
відповідачу, стягнувши на користь
позивачки грошову компенсацію за 1/2 її
частини.

Крім того, суд зазначив, що вказана
квартира є предметом поділу як спільне
майно подружжя, оскільки договір
купівлі-продажу зазначеної квартири на
час розгляду даної справи є дійсним і
ніким оспорений, скасований,
розірваний не був, а відповідачем не
доведено, що квартира була придбана не
подружжям, а його сестрою ОСОБА_5

З такими висновками погодився і
апеляційний суд. При цьому, відхиляючи
доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про
необхідність обов'язкової згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим з подружжя відповідної грошової
суми на депозитний рахунок суду, суд
апеляційної інстанції зазначив, що
позивач ОСОБА_3 просила стягнути з
відповідача її долю в спільній
сумісній власності у грошовому
еквіваленті, а тому обов`язкова згода
другого із подружжя в цьому випадку
законом не передбачена. Також суд
зазначив, що вартість спірної квартири
сторонами погоджена у судовому
засіданні.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна з наступних
підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення судів попередніх інстанцій не
відповідають.

Судом встановлено, що 26 листопада 1994
року до 12 травня 2010 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому
шлюбі.

У період шлюбу, а саме: 22 вересня 2006 року
ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_2
вартістю 348 450 грн.

Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
розґяснено, що, вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК
України щодо обов'язкової згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК України, за умови звернення
подружжя (одного з них) до суду з таким
позовом (ст. 11 ЦК України) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка
поширюється і на суд апеляційної
інстанції, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і
сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має мотивувати це.

З матеріалів справи вбачається, що 22
вересня 2006 року ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу придбав квартиру
АДРЕСА_2 вартістю 348 450 грн (а. с. 6).

У матеріалах справи міститься копія
договору про надання споживчого
кредиту від 22 вересня 2006 року,
укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_5 Предметом договору є грошові
кошти у сумі 348 450 грн на купівлю
квартири АДРЕСА_2 (а. с. 34-38).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України
суд зобов'язаний зупинити провадження
у справі у разі неможливості розгляду
цієї справи до вирішення іншої справи,
що розглядається в порядку цивільного
судочинства.

Таким чином, необхідність в зупиненні
провадження у справі виникає у випадку,
якщо неможливо прийняти рішення у
даній справі до ухвалення рішення в
іншій справі. Тобто між двома справами,
що розглядаються, повинен існувати
тісний матеріально-правовий зв'язок. Це
виражається в тому, що факти,
встановлені в одній із справ, будуть
мати преюдиціальне значення (при
оцінці юридичних фактів) для іншої
справи.

Разом з тим, суди у порушення вимог ст.
ст. 214-215, 315 ЦПК України характер спірних
відносин не встановили; не зґясували
наявність об'єктивної можливості
одного співвласника виплатити грошову
компенсацію іншому співвласнику, а
відсутність у нього коштів може
призвести до примусового виконання
рішення суду шляхом продажу квартири,
як і не врахували того, що відповідач не
надавав згоди викупити у позивача її
частку у праві власності, а примушувати
його до цього є також порушенням і його
прав, оскільки законодавством не
передбачено можливості набуття права
власності у примусовому порядку при
відсутності підстав, передбачених ст.
364 ЦК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 28
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Хмельницької області від 04 червня
2014 року в частині стягнення грошових
коштів у сумі 174 225 грн скасувати, справу
в цій частині направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Кафідова

О.В.
Умнова