Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк»,
третя особа - Житомирське відділення
публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк» № 43,
про визнання іпотеки на квартиру
припиненою, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 20
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 22 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк»
(далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний
банк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 25
квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4
укладено договір № 240/04, відповідно до
умов якого останній отримав кредит у
розмірі 29 000 доларів США. В той же день з
метою виконання зобов'язань
позичальника за кредитним договором
між нею та банком укладено договір
іпотеки, за умовами якого вона передала
в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.
Рішенням Андрушівського районного
суду Житомирської області від 03 липня
2012 року, що набрало законної сили 14
липня 2012 року, визнано недійсними
додаткові угоди № 1 та № 2 до кредитного
договору, кредитний договір № 240/04
розірвано. Оскільки дію основного
зобов'язання припинено, просила
визнати припиненим іпотечний договір
від 25 квітня 2008 року та припинити
обтяження нерухомого майна.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 20 травня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 22 липня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 25 квітня 2008 року
між ОСОБА_4 та ПАТ «Всеукраїнський
акціонерний банк» укладено кредитний
договір № 240/04, згідно з
умовами якого банк надав позичальнику
кредит у розмірі 29 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання
кредитного договору в той же день між
ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»
та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Житомирського нотаріального округу
ОСОБА_5 за № 7816, сторонами укладений
договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_3
передала в іпотеку банку квартиру по
АДРЕСА_1.

Рішенням Андрушівського районного
суду Житомирської області від 03 липня
2012 року у справі № 2-200/11, яке набрало
законної сили 14 липня 2012 року,
визнано недійсними додаткові угоди № 1
та № 2 до кредитного договору від 25
квітня 2008 року № 240/04, а вказаний
кредитний договір розірвано. Також
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Всеукраїнський акціонерний банк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 2 006 004 грн 33 коп. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив зі змісту норм ст. ст. 598,
599, 653 ЦК України, в яких законодавець
розрізняє поняття «розірвання
договору» і «припинення зобов'язання»,
та дійшов висновку, що оскільки
зобов'язання ОСОБА_4 з повернення
кредиту, забезпеченого іпотекою, не
виконано, то зобов'язання останнього
перед банком не припинилися, а тому
договір іпотеки припиненню не
підлягає.

Такі висновки судів відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
фактичних обставинах справи.

За змістом ст. ст. 598, 599 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом. А
також виконанням, проведеним належним
чином.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
іпотеку» іпотека припиняється у разі:
припинення основного зобов'язання або
закінчення строку дії іпотечного
договору; реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її; з
інших підстав, передбачених цим
Законом.

У п. 17 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що зобов'язання
припиняється з підстав, передбачених
договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК
України). Такі підстави, зокрема,
зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.
Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни. Якщо договір змінюється або
розривається у судовому порядку,
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили.

Отже, при розірванні кредитного
договору в судовому порядку його дія
припиняється на майбутнє. При цьому
рішення про розірвання кредитного
договору та про стягнення
заборгованості не звільняє від
обов'язку виконання зобов'язань,
зокрема проведення розрахунків, що
виникли до розірвання договору, та не
позбавляє кредитора права на
задоволення своїх законних вимог за
рахунок іпотечного майна.

Такий же правовий висновок викладено у
постанові Верховного Суду України від
16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України
є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій відповідно до ст. ст. 10, 60,
212-214, 303, 316 ЦПК України повно, всебічно
та об'єктивно з'ясували обставини
справи та дійшли обґрунтованого
висновку про відмову в позові, виходячи
з того, що іпотека припиняється
належним виконанням позичальником
усіх зобов'язань перед банком, а не
внаслідок розірвання кредитного
договору, який не виконано.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставинами, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги
висновків судів першої та апеляційної
інстанцій не спростовують та не дають
підстав вважати, що при розгляді справи
судами допущено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення спору, колегія суддів вважає
за необхідне касаційну скаргу
відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 20 травня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Житомирської
області від 22 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик