У Х В А Л А

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, треті
особи: служба у справах дітей
Іванівського району Одеської області,
прокуратура Іванівського району
Одеської області, про звернення
стягнення на нерухоме майно за
касаційними скаргами публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Іванівського районного суду Одеської
області від 29 серпня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
08 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 15 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 07 березня 2007 року ОСОБА_3 отримав
кредитні кошти у розмірі 24 тис. доларів
США. На забезпечення виконання умов
кредитного договору сторони 16 березня
2007 року уклали договір іпотеки,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 77,3 кв. м. У результаті
порушення умов кредитного договору за
ним утворилася заборгованість, яку він,
незважаючи на вимоги, не погасив.
Ураховуючи викладене, позивач просив у
рахунок погашення кредитної
заборгованості у розмірі 19 888,21 доларів
США звернути стягнення на предмет
іпотеки.

Рішенням Іванівського районного суду
Одеської області від 29 серпня 2013 року у
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 08 квітня 2014 року
провадження у даній справі зупинено на
час проходження ОСОБА_3 військової
служби.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 15 липня 2014 року рішення
Іванівського районного суду Одеської
області від 29 серпня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі на ухвалу
апеляційного суду про зупинення
провадження у справі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати ухвалу,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, й направити
справу на продовження розгляду до суду
апеляційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 травня 2014 року
відкрито касаційне провадження за
касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк»
на ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 08 квітня 2014 року.

Враховуючи те, що ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 23 червня 2014
року провадження у даній справі
відновлено, а, відтак, предмет
оскарження відсутній, касаційне
провадження за касаційною скаргою ПАТ
КБ «ПриватБанк» на ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 08 квітня 2014
року підлягає закриттю.

У касаційній скарзі на судові рішення
по суті спору ПАТ КБ «ПриватБанк»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що у
спірному житловому будинку, який є
предметом іпотеки, проживає малолітня
дитина, що відповідно до вимог Закону
України «Про охорону дитинства»,
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», СК України є
перешкодою для звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Апеляційний суд, залишаючи рішення
районного суду без змін, погодився із
таким висновком суду, а також зазначив,
що 07 червня 2014 року набрав чинності
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», який забороняє звертати
стягнення на спірний предмет іпотеки,
що є підставою для відмови в
задоволенні позову.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 07 березня 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого він отримав
кредитні кошти у розмірі 24 тис. доларів
США.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору сторони 16 березня
2007 року уклали договір іпотеки,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 77,3 кв. м.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк»
посилалося на те, що у результаті
порушення умов кредитного договору за
ОСОБА_3 утворилася заборгованість, яку
він, незважаючи на вимоги, не погасив,
що є підставою для звернення стягнення
на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року, після ухвалення
рішення судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із ст.4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із ст. 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Застосувавши на стадії апеляційного
провадження зазначений Закон України,
суд апеляційної інстанції не звернув
уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що апеляційний суд дійсно
мав право на застосування Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», якщо були б підстави,
передбачені нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки у такому разі при ухваленні
власного судового рішення, апеляційний
суд застосовує закон, який є чинним на
час ухвалення такого рішення. Разом з
тим, апеляційний суд у порушення вимог
ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України підстав,
передбачених нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції не
вказав, оцінку доводам апеляційної
скарги не надав.

Сам по собі наведений вище Закон
України не може бути підставою для
залишення рішення суду першої
інстанції без змін, оскільки на час
його ухвалення місцевий суд не міг його
застосувати, так як його не існувало, а
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Крім того, залишаючи рішення суду без
змін з посиланням на те, що не було
отримано згоди органу опіки та
піклування не звернув уваги на те, що
така згода потрібна при укладенні
договору іпотеки, а не при зверненні
стягнення на предмет іпотеки, яке
застосовується при порушенні умов
кредитного договору та договору
іпотеки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212, 213, 303
ЦПК України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційне провадження за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» на ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 08 квітня 2014
року закрити.

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Іванівського районного суду Одеської
області від 29 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
15 липня 2014 року задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 15 липня 2014 року скасувати,
справу у цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська