Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №289/848/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І.,
Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового
засідання: Кучерявого О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про
захист прав споживача та встановлення
нікчемності правочину

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Радомишльського районного
суду Житомирської області від 02
вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК»). Просив встановити
нікчемність правочину - пункту 4.3
кредитного договору від 19 червня 2007
року. В обґрунтування позову посилався
на те, що спірним пунктом кредитного
договору передбачено вирішення усіх
спорів, які виникають з цього договору,
у Жовтневому районному суді м.
Дніпропетровська. Наявність
вищезазначеної домовленості суттєво
обмежує його право на судове
оскарження, а підсудність справ
конкретному суду взагалі нівелює його
права, як споживача.

Рішенням Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 02 вересня 2014 року у задоволенні
позову відмолено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким позов
задовольнити. Вважає, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що правочин, який
обмежує можливість фізичної особи мати
не заборонені законом цивільні права
та обов'язки, є нікчемним; вимога про
встановлення нікчемності правочину
підлягає розгляду в разі наявності
відповідного спору; суд безпідставно у
мотивувальній частині послався на
строк позовної давності та помилково
вважав, що немає такого способу
захисту, як визнання окремого пункту
правочину нікчемним.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що діюче на момент укладення договору
законодавство надавало сторонам
договору право домовитися про
територіальну підсудність справи,
сплив строків позовної давності, про
застосування яких заявив клопотання
представник відповідача, є підставою
для відмови у задоволенні позову та
законодавством не передбачений такий
спосіб захисту прав, як визнання пункту
правочину нікчемним.

Колегія суддів повністю не може
погодитися з такою мотивацією,
виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст.112 ЦПК
України, яка діяла на час укладення
кредитного договору, сторони мали
право письмово визначити
територіальну підсудність справи, крім
справ, для яких встановлена виключна
підсудність. Норма виключена Законом
від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Пунктом 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що відповідно до статті 215
ЦК необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220,
ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом. Оспорюваний правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Із матеріалів справи вбачається
та судом встановлено, що між сторонами
19 червня 2007 року укладено кредитний
договір №ZRZ0AE00003978 (6-9).

Пунктом 4.3 вищевказаного договору
передбачено, що усі спори, розбіжності
або вимоги, які виникають з даного
договору або в зв'язку з ним, у тому
числі такі, що стосуються його
виконання, порушення, припинення або
визнання недійсним, підлягають
вирішенню у Жовтневому районному суді
м. Дніпропетровська (49000, м.
Дніпропетровськ, вул. Паторжинського,
18-А) (а.с.8).

Із змісту позовної заяви та
доказів, які містяться у матеріалах
справи, вбачається, що ОСОБА_1 не
оспорює свого підпису у договорі.
Кредитний договір є укладеним. На
момент його укладення діяла договірна
підсудність. Сторони скористалися
таким правом та досягли взаємної згоди
з приводу договірної підсудності на
час укладення кредитного договору.

До даної справи не встановлено
виключної підсудності.

Матеріали справи також не містять
доказів порушення прав позивача на
судовий захист.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних осіб чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції відносно того, що на
момент укладення кредитного договору,
домовленість сторін про договірну
підсудність відповідала вимогам
чинного законодавства, а відтак
відсутні підстави для визнання п.4.3
правочину нікчемним.

Однак, у мотивувальній частині рішення
суду першої інстанції помилково
вказується на відмову у позові за
пропуском строку позовної давності.

Оскільки позов є необґрунтованим, то
суд відмовляє у його задоволенні за
безпідставністю, а не за пропуском
строку позовної давності.

Таким чином, колегія суддів
змінює рішення суду першої інстанції,
виключаючи з його мотивувальної
частини посилання про відмову у позові
за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожен
має право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань. За положеннями ст.124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Стаття 16 ЦК України не встановлює
вичерпного переліку способів захисту
цивільного права, вказуючи на те, що суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Цивільним законодавством України
передбачено випадки, за наявності яких,
договір (або його частина) можуть бути
визнані судом нікчемними.

Суд першої інстанції не врахував
можливість захисту в обраний
позивачем спосіб.

Таким чином, колегія суддів виключає із
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції посилання на
відсутність способу захисту
цивільного права у виді визнання
пункту правочину нікчемним, як
помилкове.

У решті рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 02 вересня 2014 року змінити.

Виключити з мотивувальної
частини рішення висновок суду про
відсутність способу захисту у вигляді
визнання пункту правочину нікчемним та
про відмову у позові за пропуском
строку позовної давності.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: