Справа № 361/4575/14-ц Головуючий у І
інстанції Білик Г.О.Провадження №
22-ц/780/6580/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 03 жовтня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання договору недійсним,

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому посилався на те,
що згідно свідоцтв про право на
спадщину за законом від 05 січня 2011 року
йому на праві власності належить 2/3
частини житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 в м. Бровари
Київської області, а відповідачці
решта 1/3 частки даного житлового
будинку.

Згідно умов договору конкретного
користування житловим будинком від 29
січня 2011 року, посвідченого державним
нотаріусом Броварської міської
державної нотаріальної контори
Журавською В.В. сторони встановили
наступний порядок конкретного
користування домоволодінням: у
конкретне користування позивача
переходять приміщення житлового
будинку загальною площею 27,8 кв. м,
позначені на плані цифрами: 1-4 кімната
житловою площею 13,7 кв. м, 1-5 тамбур
загальною площею 5,9 кв. м, 1-6 кімната
житловою площею 8,2 кв. м, та надвірні
будівлі: сарай «Ж». У конкретне
користування відповідача переходять
приміщення житлового будинку
загальною площею 68 кв. м, позначені на
плані цифрами: 1-1 коридор загальною
площею 4,5 кв. м, 1-2 кухня загальною
площею 11,7 кв. м, 1-3 кімната житловою
площею 20,6 кв. м, та надвірні будівлі:
вбиральня «В», колодязь «К». Самочинно
побудована прибудова «а1» прим. І
відносяться до частини ОСОБА_2 В
спільне користування сторін
переходить огорожа «№».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що під
час укладення договору конкретного
користування житловим будинком він
помилявся щодо обставин які мають
істотне значення, а саме щодо
розрахунку частин домоволодіння, якими
будуть користуватись сторони після
укладення даного договору, в
результаті чого відповідач, як власник
1/3 частини, отримав у конкретне
користування 68 кв. м, тобто у два рази
більшу площу будинку, ніж йому належить
на праві спільної часткової власності,
в той час як позивач, володіючи 2/3
частини будинку отримав у користування
лише 27,8 кв. м будинку.

Тому позивач вважає, що договір
конкретного користування має бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України, оскільки
за його умовами домоволодіння
розподілено між сторонами
непропорційно.

Просив визнати недійсним договір
конкретного користування житловим
будинком, укладений 29 січня 2011 року між
ним та ОСОБА_2, посвідчений державним
нотаріусом Броварської міської
державної нотаріальної контори
Журавською В.В. і зареєстрований в
реєстрі за № 1-240.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 03 жовтня 2014
року позовну заяву залишено без
задоволення повністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати зазначене рішення суду і
ухвалити нове, яким задовольнити позов,
посилаючись на те, що під час укладення
спірного договору конкретного
користування були порушені норми ч. 3
ст. 203 ЦК України, оскільки на момент
його укладення волевиявлення позивача
не відповідало його внутрішній волі,
так як укладення даного договору
відбулось у зв'язку із заявою
державного нотаріуса, що укладення
цього договору є обов'язковим
відповідно до законодавства України.

Крім того, позивачем помилково, невірно
оцінений запропонований нав'язаний
державним нотаріусом варіант поділу
домоволодіння, а також досвід та
технічна можливість державного
нотаріуса на проведення поділу
домоволодіння, оскільки під час
укладення даного договору державним
нотаріусом незаконно здійснено поділ
майна та запропоновані невірні
варіанти поділу домоволодіння, які
порушують права власності на нерухоме
майно, що є грубим порушенням положень
ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Також укладений договір конкретного
користування житловим будинком
суперечить інтересам позивача,
оскільки порушує права власності
позивача на домоволодіння. У зв'язку з
помилковим укладенням даного договору
позивач втратив можливість
користуватися домоволодінням, так як
за його умовами позивач, який володіє 2/3
частинами, фактично отримав у
користування 1/3 частину домоволодіння.
Тому позивач вважає, що договір
конкретного користування укладений з
порушенням вимог ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 321
ЦК України, у зв'язку з чим повинен бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 229 та ч. 1 ст. 215 ЦК
України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обґрунтовував свої
висновки відсутністю підстав для
визнання даного договору недійсним,
оскільки договір укладений відповідно
до норм чинного законодавства, позивач
добровільно погодився на його
укладення, визнавши умови договору
прийнятними для себе.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно роз'яснень п. 19 постанови
Пленуму Верховного суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Встановлено, що згідно свідоцтв про
право на спадщину за законом від 05
січня 2011 року позивачеві на праві
власності належить 2/3 частини
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 в м. Бровари
Київської області, а відповідачці 1/3
частина даного будинку.

Згідно умов договору конкретного
користування житловим будинком від 29
січня 2011 року, посвідченого державним
нотаріусом Броварської міської
державної нотаріальної контори
Журавською В.В. сторони попередньо
ознайомлені з вимогами чинного
законодавства щодо недійсності угод,
розуміючи значення своїх дій та
володіючи відповідними долями
житлового будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_1 у м. Бровари Київської області,
встановили наступний порядок
конкретного користування житловим
будинком: у конкретне користування
позивача переходять приміщення
житлового будинку загальною площею 27,8
кв. м, позначені на плані цифрами: 1-4
кімната житловою площею 13,7 кв. м, 1-5
тамбур загальною площею 5,9 кв. м, 1-6
кімната житловою площею 8,2 кв. м, та
надвірні будівлі: сарай «Ж». У
конкретне користування відповідача
переходять приміщення житлового
будинку загальною площею 68 кв. м,
позначені на плані цифрами: 1-1 коридор
загальною площею 4,5 кв. м, 1-2 кухня
загальною площею 11,7 кв. м, 1-3 кімната
житловою площею 20,6 кв. м, та надвірні
будівлі: вбиральня «В», колодязь «К».
Самочинно побудована прибудова «а1»
прим. І відносяться до частини ОСОБА_2 В
спільне користування сторін
переходить огорожа «№».

Крім того, згідно умов даного договору
сторони свідчать, що цей договір не є
мнимою чи удаваною угодою та
стверджують, що вони не є недієздатними
чи обмежено дієздатними, укладення
даного договору відповідає їх
інтересам, волевиявлення є вільним,
усвідомленим і відповідає їх
внутрішній волі, умови договору
зрозумілі і відповідають реальній
домовленості сторін, договір не
приховує іншого правочину і
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені у ньому.
Сторони свідчать, що у тексті цього
договору зафіксовано усі істотні
умови, що стосуються користування
приміщеннями даного житлового будинку
та надвірними будівлями. (а. с. 11-12)

Тобто, відповідно до вимог ст. 358 ЦК
України, яка передбачає здійснення
права спільної часткової власності,
сторони домовилися про порядок
володіння та користування житловим
будинком, що є їхньою спільною
частковою власністю, про що уклали
нотаріально посвідчений договір
конкретного користування житловим
будинком.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
вірного висновку про відсутність
підстав для визнання договору
недійсним, оскільки позивач на
підтвердження своїх вимог про визнання
спірного договору недійсним не довів,
що він помилявся щодо правової природи
правочину, прав та обов'язків, які
виникнуть після його укладення між ним
і відповідачем, і така помилка дійсно
мала місце, а також що вона має істотне
значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що на
момент укладення даного договору
волевиявлення позивача не відповідало
його внутрішній волі не заслуговують
на увагу, оскільки як убачається із
його змісту укладення даного договору
відповідає інтересам сторін,
волевиявлення є вільним, усвідомленим
і відповідає їх внутрішній волі.

Крім того, не заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги про те, що
під час укладення даного договору
державним нотаріусом незаконно
здійснено поділ майна та запропоновані
невірні варіанти поділу домоволодіння,
оскільки питання поділу нерухомого
майна, що є у спільній частковій
власності, яке регулюється ст. 367 ЦК
України, не було предметом договору
конкретного користування житловим
будинком.

Предметом даного договору є здійснення
права спільної часткової власності
співвласниками шляхом встановлення
порядку володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю, яке регулюється ст. 358 ЦК
України, про що сторони домовилися в
даному договорі.

Доказів того, що спірний житловий
будинок, що є у спільній частковій
власності, поділений між сторонами в
натурі у встановленому законом
порядку, позивач суду не надав.

Також не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що договір
конкретного користування житловим
будинком укладений з порушенням вимог
ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 321 ЦК України, у
зв'язку з чим повинен бути визнаний
недійсним з підстав, передбачених ч. 1
ст. 229 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки
питання позбавлення позивача права
власності чи обмеження у його
здійсненні у зазначеному договорі не
вирішувалося.

Крім того, позов заявлено з підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України, а не з
підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК
України, як зазначено в апеляційній
скарзі, що не було предметом судового
розгляду, виходячи з принципу
диспозитивності цивільного
судочинства згідно ст. 11 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду про відмову в позові,
рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасовано з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 363 ЦПК України,
колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 03
жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді