Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"22" жовтня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарі -
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в приміщенні
Дніпровського районного суду м. Києва,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа: Дніпровський районний відділ
Головного управління Державної
міграційної служби у м. Києві про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_1, звернулися
до Дніпровського районного суду м.
Києва з позовом, в якому просять суд:
визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
такими, що втратили право користування
житлом за адресою: АДРЕСА_1

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим,
що вони є співвласниками трикімнатної
квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстровані
і проживають. В 2000 році їх родич ОСОБА_3,
був депортований з Прибалтики до
України і попросив тимчасово, до
придбання власної квартири,
зареєструвати в квартирі його з
дружиною та донькою, на що вони
погодились. ОСОБА_1 підписав з ОСОБА_3
договір від 17 травня 2000 року, за яким
зобов'язався надати ОСОБА_3 в оренду
жиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 без
визначення істотних умов цього
договору (строк дії, орендної плати,
тощо). Після підписання договору,
приміщення в оренду фактично не
передавалося, Акт прийому-передачі не
підписувався, відповідачі ніколи в
квартирі не проживали, власних речей не
завозили, жодної оплати не здійснювали.
Оплату комунальних платежів за них
вимушені здійснювати вони. Даний
договір став підставою для реєстрації
відповідачів за вказаною адресою і
визнання за ними права користування
квартирою № 221 будинку № 24. Своє право
на користування житлом відповідачі
ніколи не використовували. Згідно Акту
ЖРЕО-409 від 13 березня 2014 року,
зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1
відповідачі фактично за даною адресою
не проживали з моменту реєстрації. Із
заявою про розшук відповідачів ОСОБА_1
звертався до міліції, на що отримав
відповідь про те, що міліція не змогла
встановити місцезнаходження
відповідачів. Відповідачі не
повідомляли про причини своєї
відсутності у вказаному житловому
приміщенні, їм не перешкоджали у
доступі до вказаного житла і між
сторонами не було встановлено іншого
порядку втрати права на користування
житлом, ніж порядок встановлений
законом.

Позивачі в судове засідання не
з'явилися, подали до суду заяви, з
проханням розглядати справу у їх
відсутність, позовні вимоги
підтримують в повному обсязі, проти
винесення заочного рішення не
заперечують.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, про день, час та місце
судового розгляду повідомлялися
належним чином, суд про причини неявки
не повідомили.

Відповідно до ст. 224 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки або якщо зазначені ним
причини визнані неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність позивачів, відповідачів,
та за згодою позивачів постановити
заочне рішення.

У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного
процесуального кодексу України, у
зв'язку з неявкою в судове засідання
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані по справі докази, суд приходить
до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі-продажу квартири від
02 листопада 1999 року (а.с.3).

17 травня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
було укладено договір, відповідно до
умов якого ОСОБА_1 передає в найм, а
ОСОБА_3 приймає в оренду житлове
приміщення, належне ОСОБА_1 за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.5).

Згідно довідки форми 3, виданої
Житловою ремонтно-експлуатаційною
організацією № 409 від 29 січня 2014 року №
65, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 19 листопада 1999
року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 - з 20 липня 2000
року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 - з 18 травня 2000
року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 - з 15 лютого 2001
року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 - з 15 лютого 2001
року (а.с.4).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного
кодексу України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу
України власник має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

За вимог ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу
України, член сім`ї власника житла
втрачає право користування цим житлом
у разі відсутності члена сім'ї без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником житла або законом.

Як вбачається з акту свідчень
сусідів-мешканців будинку № 24 по пр-ту
Ватутіна в м. Києві від 13 березня 2014
року, складеного комісією у складі
майстра технічної дільниці № 2 ЖРЕО №
409 Шевчук О.М. та сусідів-свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та затвердженого начальником
ЖРЕО № 409, при обстеженні квартири
АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1, але фактично за даною адресою
не проживали з моменту реєстрації
(а.с.6).

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

17 лютого 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Дніпровського РУ ГУ МВС
України в м. Києві із відповідним
поясненням, відповідно до якого просив
вчинити розшук ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5
(а.с.8).

Відповідно до листа-відповіді
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 20 березня 2014 року № 48/Б-601,
проведеними заходами місцезнаходження
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не встановлено
(а.с.7).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 та
ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3, ОСОБА_10 та
ОСОБА_5 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1 є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 319, 391, 405 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10, 58, 60, 197, 208, 209, 212-215,
218, 224-228, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_11, третя особа: Дніпровський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби у м. Києві
про визнання осіб такими, що тратили
право користування житлом -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя: