У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Ізмайлової
Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник
А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Івано-Франківської міської ради,
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради,
відділу Держземагентства у м.
Івано-Франківську, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
недійсними та скасування державних
актів на право власності на земельну
ділянку, рішень міської ради та
виконавчого комітету міської ради,
зобов'язання виділити земельну ділянку
в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 2 грудня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, просила
визнати недійсним та скасувати
державний акт на право приватної
власності на землю, виданий ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на земельну
ділянку площею 0,07 га по АДРЕСА_1;
визнати недійсним та скасувати
державний акт на право приватної
власності на землю серія І-ІФ № 027353 від
26 травня 1997 року, виданий ОСОБА_9, а
також державний акт серія ІФ № 085094 від
10 жовтня 2005 року, виданий ОСОБА_8, на
земельну ділянку площею 0,0308 га по
АДРЕСА_2; скасувати рішення
Івано-Франківської міської ради від 3
серпня 2010 року про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності та
передачу у спільну сумісну власність
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
земельної ділянки площею 0,07 га;
скасувати рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради № 82 від 20 лютого 1996 року про
надання ОСОБА_9 земельної ділянки
площею 0,0308 га по АДРЕСА_2; зобов'язати
Івано-Франківську міську раду прийняти
рішення про надання ОСОБА_3 дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку, на
приватизацію та на виділення частини
земельної ділянки загального
користування в натурі площею 0,0223 га по
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, що відповідає її
частині у домоволодінні; виділити
ОСОБА_3 частину земельної ділянки
загального користування в натурі по
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, загальною площею
0,0223 га, що відповідає її частині у
домоволодінні, зобов'язавши управління
Держземагентства у м.
Івано-Франківську виготовити технічну
документацію та державний акт на
вказану земельну ділянку з відповідною
його реєстрацією.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
вона є власником квартири № 4 у будинку
АДРЕСА_1.

Для обслуговування
чотирьохквартирного будинку АДРЕСА_1
та двоквартирного будинку АДРЕСА_2
виділено земельну ділянку загального
користування площею 0,1241 га.

Ідеальні частки в загальній власності
домоволодіння по АДРЕСА_1 -
АДРЕСА_2 розподілені таким чином:
квартира № 1 у будинку АДРЕСА_1 - 14/100
частин домоволодіння, квартира № 2 у
будинку АДРЕСА_1 - 17/100, квартира № 3 у
будинку АДРЕСА_1 - 18/100, квартира № 4 у
будинку АДРЕСА_1 - 18/100 частин; квартира
№ 1 у будинку АДРЕСА_2 - 17/100, квартира № 2
у будинку АДРЕСА_2 - 16/100 частин
домоволодіння.

Оскільки їй належить 18/100 частин
домоволодіння, то розмір земельної
ділянки для обслуговування її частини
будинку може становити 0,0223 га.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, які проживають у квартирах № №
1, 2 у будинку АДРЕСА_1, а також ОСОБА_8,
яка проживає у квартирі № 2 у будинку
АДРЕСА_1, без її згоди приватизували
частину земельної ділянки загального
користування та на підставі рішень
Івано-Франківської міської ради № 223-LYI
від 3 серпня 2010 року та № 82 від 20 лютого
1996 року отримали державні акти на
земельні ділянки площею 0,0700 га і 0,0308 га
відповідно.

При виготовленні кадастрового плану
для видачі відповідачам державних
актів на право приватної власності на
землю, до нього не було внесено межі
земельних ділянок сусідніх
землевласників, що призвело до
виготовлення плану із зазначенням
неправильних меж.

Рішенням Івано-Франківської міської
ради № 131-VIII від 25 березня 2011 року їй
надано дозвіл на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
площею 0,01 га, що є меншою від розміру
земельної ділянки, право на яку вона
має відповідно до її частки у
домоволодінні.

При ухваленні зазначених вище рішень
орган місцевого самоврядування
неправильно визначив частки земельних
ділянок співвласників домоволодіння,
тому такі рішення, а також видані на їх
підставі державні акти, підлягають
визнанню недійсними у судовому
порядку.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 2
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15 січня
2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що до складу
домоволодіння по АДРЕСА_1-АДРЕСА_2
входять чотирьохквартирний будинок
АДРЕСА_1 та двоквартирний будинок
АДРЕСА_2.

Згідно копії плану присадибної ділянки
двох будинків: чотирьохквартирного
будинку АДРЕСА_1 та двоквартирного
будинку АДРЕСА_2 площа ділянки станом
на 1953 рік становить 0,1241 га.

ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є
співвласниками у рівних частинах
приватизованої квартири № 4 у будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради № 82 від 20 лютого 1996 року ОСОБА_12,
який був власником квартири № 2 у
будинку АДРЕСА_2, для будівництва та
обслуговування житлового будинку було
надано земельну ділянку площею 0,0308 га
по АДРЕСА_2. На підставі вказаного
рішення ОСОБА_12 видано державний акт на
право приватної власності на землю від
26 травня 1997 року.

Згідно із договором дарування від 14
листопада 2003 року власником земельної
ділянки площею 0,0308 га стала ОСОБА_13,
якій було видано державний акт від 2
грудня 2004 року.

Відповідно до договору міни від 18
грудня 2004 року вказана земельна
ділянка перейшла у власність нового
власника квартири № 2 у будинку АДРЕСА_2
- ОСОБА_8, якій видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 10 листопада 2005 року.

Рішенням Івано-Франківської міської
ради № 223-І VI від 3 серпня 2010 року
затверджено технічну документацію із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право власності, та
передано у спільну сумісну власність
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
земельну ділянку площею 0,07 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1. На
підставі цього рішення міської ради
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку від 14 червня 2011 року.

Таким чином, судами встановлено, що у
співвласників житлового будинку
АДРЕСА_1 і будинку АДРЕСА_2 визначені
частки у праві спільної часткової
власності.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
не довела порушень при виділенні
відповідачам земельних ділянок та
того, що вона є суміжним
землекористувачем із відповідачами.
Крім того, між сторонами вже склався
порядок користування земельною
ділянкою під домоволодінням,
відповідно до якого відповідачам
виділено земельні ділянки у приватну
власність.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін.

Відповідно до ст. 6 ЗК України 1990 року (у
редакції, чинній на час видачі ОСОБА_14
державного акта про право власності на
землю) громадяни України мають прав на
одержання у власність земельних
ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель.

Згідно із ст. 17 ЗК України 1990 року
підставою для виникнення права
власності на земельну ділянку є
рішення відповідної Ради народних
депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.

Статтею 23 ЗК України 1990 року визначено,
що право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими районними Радами
народних депутатів.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
визначено ст. 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного
кодексу України (у редакції, чинній на
час виділення земельної ділянки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7)
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності, зокрема, для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибної ділянки), у межа
норм безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та висновки
конкурсної комісії (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що
площа земельної ділянки під двома
будинками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 визначена
станом на 1953 рік, не підтверджена на час
розгляду справи.

Крім наданих у власність співвласникам
трьох квартир земельних ділянок,
наявні інші земельні ділянки: така, що
оформляється позивачем у приватну
власність, а також не надана в
користування.

Позивачем не доведено виникнення
спільної часткової власності на
домоволодіння на момент виділення
земельної ділянки під двома будинками
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а також надання
земельної ділянки як прибудинкової
території, тому доводи касаційної
скарги не спростовують висновків
судів.

Висновки судів відповідають нормам
матеріального права та встановленим
обставинам справи.

З огляду на викладене, касаційна скарга
ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанції - залишенню без змін
відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 2
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 15
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.
Мартинюк

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник