Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року Солом'янський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко
О.Б.

при секретарі - Войцеховській
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою та
знесення самочинно збудованих споруд, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачки 01.07.2014 року
звернувся з позовом, в якому просив
зобов'язати відповідачку ОСОБА_2
усунути перешкоди в користуванні
позивачкою земельною ділянкою,
загальною площею 0,0845 га, розташованою
за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення за
власний рахунок самочинно збудованого
гаражу літ.3. площею забудови 20,4 кв. м, та
стягнути з відповідачки на користь
позивачки судові витрати, що
складаються з витрат на сплату
судового збору у розмірі 243,60 грн. та
витрати на адвокатську допомогу 2000,00
грн.

Свої вимоги мотивував тим, що
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 17.03.2009 року
позивачка є власником Ѕ частини
житлового будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 57.10 кв. м, та Ѕ частини земельної
ділянки, площею 0,0845 га, за вищевказаною
адресою. Інша половина будинку та
земельної ділянки належить
відповідачці ОСОБА_2

На спільній земельній ділянці, яка не
поділена в натурі, відповідачкою
розміщено самочинно збудований гараж
літ.3, площею забудови 20,4 кв. м, згода на
здійснення якого ні позивачкою, ні
попереднім власником не надавалася.

Представник позивачки зазначав, що
розміщення самочинно збудованого
гаражу прямо порушує права позивачки у
вільному пересуванні, обслуговуванні
будівлі, а саме: здійснювати поточний
ремонт житлового будинку, капітальний
ремонт огорожі земельної ділянки,
господарських споруд, така перешкода
також не дає змоги здійснити
ландшафтне дизайнерське оформлення
такої ділянки та будівель на ній, що для
позивачки є важливою обставиною у
користуванні власним майном.

В судовому засіданні представник
позивачки підтримав позовні вимоги в
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити.

Відповідачка та її представник проти
задоволення позовних вимог
заперечували, пояснюючи, що спірний
гараж був побудований попереднім
власником ОСОБА_3 ще у 1988 році за згодою
всіх співвласників, є розташованим під
вікнами відповідачки та зі сторони
переднього фасаду будинку розподіляє
земельну ділянку між співвласниками,
до 2009 року жодних суперечок між
співвласниками спірного будинку не
виникало.

Після смерті у 2008 році ОСОБА_4 Ѕ частина
будинку АДРЕСА_1 була успадкована
позивачкою.

Однак жодних претензій від позивачки з
приводу спірного гаража відповідачка
не отримувала, оскільки позивачка
ніколи фактично не користувалась
успадкованим майном, до березня 2009 року
вона взагалі не мала жодних правових
підстав на володіння, користування та
розпорядження будинком і земельною
ділянкою, адже отримала вказане майно у
спадок лише 17.03.2009 року, а тому позовні
вимоги щодо знесення спірного гаражу,
який знаходиться на земельній ділянці,
що перебуває у користуванні
відповідачки і був побудований за
згоди попередніх власників ще у 1988
році, є безпідставними.

На підставі викладеного відповідачка
та її представник в задоволенні позову
просили відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивачки, відповідачки та її
представника, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позов підлягає
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 377 ЦК України
до особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України у
разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. Якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
пункті 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 року N 7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», порядок користування
спільною земельною ділянкою, у тому
числі тією, на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед їхньою угодою
залежно від розміру їхніх часток у
спільній власності на будинок, тому
відповідно до статті 88 ЗК України слід
брати до уваги цю угоду при вирішенні
спорів як між ними самими, так і за
участю осіб, котрі пізніше придбали
відповідну частку в спільній власності
на землю або на жилий будинок і для яких
зазначена угода також є обов'язковою.

Таким чином, порядок користування
земельною ділянкою, який було
досягнуто за згодою між співвласниками
будинку, є обов'язковим також для осіб,
які пізніше придбали відповідну частку
в спільній власності на землю або на
жилий будинок.

Судом встановлено, що позивачці на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 17.03.2009 року,
посвідченого державним нотаріусом
Дев'ятої Київської нотаріальної
контори ОСОБА_5, належить на Ѕ частини
житлового будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 57,10 кв. м, та Ѕ частини земельної
ділянки, площею 0,0845 га, по АДРЕСА_1 Інша
Ѕ частини будинку та земельної ділянки
по АДРЕСА_1 належить відповідачці на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 10.01.2011 року.

Згідно з відомостями технічного
паспорту станом на 08.10.2010 року
індивідуального житлового будинку в м.
Києві по вул. Кіровоградській, 124, що в
цілому складається з житлового будинку
з прибудовами та господарськими
спорудами.

До теперішнього часу між
співвласниками будинку, що належав їм
на праві спільної часткової власності,
був встановлений порядок володіння і
користування майном, в тому числі і
земельною ділянкою з надвірними
будівлями, жодних претензій один до
одного не мали.

Спірний гараж був побудований у 1988 році
за згодою всіх співвласників, проте,
своєчасно не був оформлений. На час
завершення будівництва гаража у 1988
році передбачалась реєстрація права
власності на підставі технічного
паспорта на споруду.

Із зміною законодавства було
встановлено новий порядок реєстрації
права власності, при цьому для будівель
зведених до 05.08.1992 року передбачався
спрощений порядок реєстрації.

Так, відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 09.09.2009 року «Про
затвердження тимчасового порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом приватних житлових
будинків садибного типу, дачних та
садових будинків з господарськими
спорудами і будівлями, споруджених без
дозволу на виконання будівельних
робіт», яка була чинною до 02.06.2011 року,
підставою для оформлення права
власності на приватні житлові будинки,
дачні та садові будинки, споруджені до
05.08.1992 року, був складений БТІ висновок
про технічний стан будівлі та
документи, що засвідчують право
власності або користування земельною
ділянкою, на якій розміщена будівля.

Законом України від 17.02.2011 року «Про
регулювання містобудівної діяльності»
передбачалось, що прийняття в
експлуатацію зведених до 31.12.2009 року
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків, які
збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт, здійснюється
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж таких об'єктів за наявності
документа, що посвідчує право
власності або користування земельною
ділянкою, на якій вони розташовані.

Законом України від 20.11.2012 року № 5496
були внесені зміни у вище вказаний
закон, які передбачали право Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю лише до 31.12.2013 року безоплатно
протягом 10 робочих днів з дня подання
заяви власниками (користувачами)
земельних ділянок, на яких розміщені
об'єкти будівництва, збудовані без
дозволу на виконання будівельних
робіт, за результатами технічного
обстеження будівельних конструкцій та
інженерних мереж приймати в
експлуатацію: індивідуальні (садибні)
житлові будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі і
споруди, прибудови до них, збудовані у
період з 05.08.1992 року до 12.03.2011 року.

Пунктом 3.1 Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських будівель і споруд,
прибудов до них, затвердженого наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 19.03.2013року №
95, передбачено, що документом, який
засвідчує відповідність закінчених
будівництвом до 05.08.1992 року
індивідуальних житлових будинків,
господарських будівель та споруд
вимогам законодавства, будівельним
нормам, державним стандартам і
правилам, зокрема для потреб державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, є технічний паспорт, складений
за результатами технічної
інвентаризації.

Сам же Порядок передбачає прийняття в
експлуатацію гаражів, як господарських
споруд, побудованих вже після 05.08.1992
року. Тобто, уперше на законодавчому
рівні був встановлений порядок і умови
прийняття в експлуатацію об'єктів
будівництва, оскільки до 05.08.1992 року не
передбачалася процедура введення
приватних житлових будинків та
господарських будівель і споруд в
експлуатацію.

Між тим, обґрунтовуючи свій позов,
позивачка посилалась на законодавчі
акти, що набрали чинності після
завершення будівництва спірного
гаражу.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 58 Конституцій
України закони і інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або відміняють
відповідальність особи. Крім того,
відповідно до ч. 1,2 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

А, отже, посилання позивачки на порядок,
встановлений нормативно-правовими
актами, що набрали законної сили після
будівництва спірного гаражу, є
незаконним.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. Якщо договір між
співвласниками про порядок володіння
та користування спільним майном
відповідно до їхніх часток у праві
спільної часткової власності
посвідчений нотаріально, він є
обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Крім того, відповідно до ч. 4, 5 ст. 357 ЦК
України визначено, що співвласник
житлового будинку, іншої будівлі,
споруди може зробити у встановленому
законом порядку за свій рахунок
добудову (прибудову) без згоди інших
співвласників, якщо це не порушує їхніх
прав. Така добудова (прибудова) е
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

З матеріалів справи вбачається, що
порядок користування земельною
ділянкою між сторонами не встановлено
і на даний час між сторонами
розглядається спір про це в судовому
порядку.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом можуть
бути підтверджені відповідними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В свою чергу, приписами ст. 60 ЦПК
України встановлено обов'язок кожної
сторони надавати докази на доведення
тих обставин, щодо яких виник спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як вбачається з роз'яснень, які
містяться в п.27 постанови №2 Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 року
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції», виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін та
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів.

Представник позивача в обґрунтування
позовних вимог зазначав, що розміщення
відповідачкою на спільній земельній
ділянці самочинно збудованого гаража
прямо порушує права позивачки у
вільному пересуванні на земельній
ділянці та обслуговуванні будівлі,
однак жодних доказів на підтвердження
зазначених ним обставин суду не надав,
як і не було зазначено, яким чином
відповідачка чинить перешкоди у
користуванні позивачкою земельною
ділянкою, в чому це проявляється, якими
доказами підтверджується.

Натомість, як вбачається із пояснень
відповідачки та її представника, і не
заперечувалось представником
позивачки в ході розгляду справи, саме
позивачка встановила на спірній
земельній ділянці паркан, виділивши
самостійно частину земельної ділянки у
своє особисте користування, тим самим
фактично провівши розподіл земельної
ділянки зі сторони переднього фасаду
будинку, і на даний час гараж, наявність
якого, на думку позивачки, порушує її
права як співвласника земельної
ділянки, знаходиться на тій частині
земельної ділянки, яка залишилась у
фактичному користуванні відповідачки,
і розташований під вікнами частини
будинку, якою користується
відповідачка.

За положеннями ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Крім того, ст. 3 ЦПК України визначено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Під час розгляду справи ні позивачкою,
ні ї представником не було надано суду
доказів, які б підтверджували
порушення прав та інтересів позивачки
відповідачкою згідно з фактично
встановленим сторонами порядком
користування земельної ділянкою, і не
підтверджується наявність таких
обставин і матеріалами справи.

За викладеним, зважаючи на те, що
представником позивача не доведено
обставин, зазначених в позовній заяві,
підстави для задоволення позовних
вимог відсутні.

Керуючись ст. ст. 3, 317, 321, 356, 358, 377 ЦК
України, ст.ст. 120-152 ЗК України, ст.ст. 3-4,
10-11, 57-61, 79, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та знесення
самочинно збудованих споруд відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: