УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 16 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 12 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом до ОСОБА_3,
посилаючись на те, що 17 січня 2007 року із
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за яким йому надано кредит у
розмірі 5 тис. грн зі сплатою 30 % річних
на суму залишку заборгованості, з
кінцевою датою повернення, що
відповідає строку дії картки.
Позичальник зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував,
унаслідок чого виникла заборгованість,
яка за розрахунком банку станом на 20
червня 2013 року склала 30 905 грн 01 коп.

У зв'язку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
вказану суму кредитної заборгованості,
а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 16 квітня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 12 серпня 2014 року, у задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_3 понесені судові витрати
за проведення судової почеркознавчої
експертизи у сумі 900 грн 48 коп.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення та ухвалу судів попередніх
інстанцій, посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що ОСОБА_3 кредитний
договір з банком не укладав. Згідно з
висновком судової почеркознавчої
експертизи від 14 квітня 2014 року підпис
у кредитному договорі та в оригіналі
заяви позичальника на отримання
строкового кредиту в сумі 5 тис. грн
виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 17 січня 2007 року
між позивачем та особою, яка назвалась
ОСОБА_3, було укладено кредитний
договір, за яким йому, позичальнику,
було надано кредит у вигляді
встановленого ліміту на кредитну
картку у розмірі 5 тис. грн зі сплатою 30 %
річних на суму залишку заборгованості,
з кінцевою датою повернення, що
відповідає строку дії картки (а. с. 7-11).

Пунктом 2.2 Правил користування
платіжною карткою передбачено, що
разом з карткою в спеціальному
конверті держатель картки отримує
ПІН-код.

Обов'язками клієнта відповідно до п. 6.1.
Умов та правил надання банківських
послуг передбачено не передавати
карти, ПІН-код третім особам, не
використовувати карти або нанесення на
них дані в цілях, не передбачених цим
договором або які суперечать чинному
законодавству.

Також у п. 6.10. Умов та правил надання
банківських послуг зазначено, що
клієнт повинен вживати заходів з
запобігання втрати Карти, ПІН-код або
інформації, нанесеної на карту і
магнітну стрічку, або їх незаконному
використанню.

Позичальник зобов'язань за вказаним
договором належним чином не виконував,
унаслідок чого виникла заборгованість,
яка за розрахунком банку станом на 20
червня 2013 року склала 30 905 грн 01 коп.

Відповідно до висновку судової
почеркознавчої експертизи від 14 квітня
2014 року Д/№ 120 підписи на зворотному
боці заяви про видачу кредиту від 17
січня 2007 року на 1-му аркуші, у графах
«Подпись» в розділах «Клиент»,
«Кредитную карту и ПИН получил»
виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (а. с.
85-88).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має мотивувати це.

Так, суди першої та апеляційної
інстанцій не звернули уваги на те, що
кредитний договір, укладений між
сторонами, недійсним не визнаний,
відповідач користувався кредитною
карткою, про що свідчить розрахунок
заборгованості з зазначенням операцій
про внесення коштів до банківської
установи на погашення заборгованості,
що в силу ст. 642 ЦК України є прийняттям
пропозиції.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди попередніх інстанцій у порушення
вимог ст. 212 ЦПК України вищезазначених
вимог закону до уваги не взяли,
належним чином доводів сторін не
перевірили, не врахували вимог ч. 4 ст. 60,
ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що
рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях, а всі докази оцінюються у
сукупності і жоден з них не має для суду
наперед встановленого значення. При
цьому, відхиляючи одні докази і беручи
за основу інші, суд має надати оцінку
всім доказам у сукупності, що судами
зроблено не було.

За таких обставин оскаржувані судові
рішення підлягають скасуванню з
підстав, передбачених ст. 338 ЦПК
України, з передачею справи на розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 16 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 12 серпня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

В.М.
Колодійчук

І.М.
Фаловська