АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції - Малинников
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі
:

головуючого
судді Рубан С.М.

суддів
Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі
Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 10 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства
аграрної політики та продовольства
України, Держаного підприємства
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин», третя особа: ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за затримку виплати та моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 червня 2014
року позов ОСОБА_1 до Міністерства
аграрної політики та продовольства
України, Держаного підприємства
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин», третя особа: ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за затримку виплати та моральної шкоди
- задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин» на користь ОСОБА_1
заборгованість за невиплачену
заробітну плату з липня 2010 року по
листопад 2010 року по день його
звільнення 29.11.2010 року в сумі 43 628 грн. 85
коп.

Стягнуто з Державного підприємства
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин» на користь держави судовий
збір в розмірі 121 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду змінити в
частині незадоволених позовних вимог
та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1
про:

зобов'язання Державне підприємство
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин» сплатити ОСОБА_1 інфляційні
втрати у зв'язку з невиплатою
заробітної плати за період з липня 2010
року по 07 травня 2014 року в сумі 10 543, 88
грн.;

зобов'язання Державне підприємство
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин» сплатити ОСОБА_1 середній
заробіток за період затримки виплати
заробітної плати в сумі 455 263, 6 грн.

стягнення з Державне підприємство
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин» на користь ОСОБА_1 моральну
шкоду в сумі 7 000 грн., посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача ДП «Агенство з
ідентифікації і реєстрації тварин»
заперечив проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, про час і місце
розгляду справи повідомлені належно,
тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх
неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, дійшла
наступного висновку.

В березні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до Міністерства
аграрної політики України, треті особи
Державне підприємство «Агенство з
ідентифікації і реєстрації тварин»,
ОСОБА_3, про стягнення заборгованості
по заробітній платі, середнього
заробітку за затримку виплати та
моральної шкоди.

Позивач зазначив, що з 29.07.2002 року він
відповідно до наказу Міністерства
аграрної політики України № 213 був
призначений на посаду директора
Державного підприємства «Агенство з
ідентифікації і реєстрації тварин»,
яким було укладено контракт з
позивачем на три роки, а 23.11.2005 року
укладено контракт на 5 років до 29.11.2010
року. Однак, наказом Міністерства
аграрної політики України 21.05.2010 року
контракт було розірвано, позивача
звільнено з посади за п.8 ст.36 КЗпП
України.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2011 року
скасовано наказ про звільнення та
поновлено на роботі позивача з 21.05.2010
року. Ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 19 жовтня 2011 року рішення суду
залишено без змін.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 липня 2012 року
змінені рішення судів, визнано наказ
Міністерства аграрної політики
України від 21.05.2010 року незаконним та
ухвалено вважати позивача звільненим з
підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.36 КЗпП
України у зв'язку із закінченням строку
контракту з 29 листопада 2011 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 вересня 2012
року виправлено в рішенні Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 липня 2012 року описку та
прийнято вважати датою закінчення
строку дії контракту «29 листопада 2010
року», замість «29 листопада 2011 року».

Позивач зазначив, що він має право на
підставі зазначених судових рішень на
отримання заробітної плати у сумі 51 282
грн. з 21 травня до 29 листопада 2010 року.
На день звернення до суду заробітна
плата за цей період не виплачена, чим
спричинені інфляційні збитки за період
з травня 2010 року по листопад 2010 року у
сумі 10 094,04 грн. Крім цього, підлягає
стягненню середній заробіток за час
невиплати зазначеної заробітної плати,
що складає на 01.03.2013 року (звернення до
суду) із розрахунку середньоденна
зарплата 409,09 грн. за 566 робочих днів
затримки - 231 544,94 грн.

Також просив відшкодувати йому
моральну шкоду у сумі 7 000 грн.

В процесі розгляду справи позивач
у жовтні 2013 року уточнив позовні вимоги
про стягнення з відповідача:

- неотриману зарплату у сумі 43 628,85 грн.
за липень-листопад 2010 року;

- інфляційні втрати за період з травня
2010 року до 01.09.2013 року - 8 771, 27 грн.;

- середній заробіток за час невиплати
на 01.09.2013 року - 374 756,80 грн.

Та стягнути моральну шкоду з
Міністерства аграрної політики та
продовольства України у сумі 7 000 грн.
(а.с.98).

За клопотанням представника позивача
ухвалою суду від 14 жовтня 2013 року
залучено співвідповідачем Державне
підприємство «Агенство з
ідентифікації і реєстрації тварин»,
яке було третьою особою. (а.с.102).

В січні 2014 року позивач уточнив позовні
вимоги у розмірі сум зазначених про
стягнення з відповідача Державного
підприємства «Агенство з
ідентифікації і реєстрації тварин»:

- неотриману зарплату у сумі
43 628,85 грн. за липень-листопад 2010 року;

- інфляційні втрати за період
з травня 2010 року до 01.09.2013 року - 8 771,27
грн.;

- середній заробіток за час
невиплати на 01.09.2013 року - 374 756,80 грн.;

- а також просив стягнути з
Міністерства аграрної політики та
продовольства України моральну шкоду у
сумі 7 000 грн. (а.с.114-121).

В травні 2014 року (а.с.155-161) позивач
уточнив позовні вимоги з покладенням
на відповідача Державне підприємство
«Агенство з ідентифікації і реєстрації
тварин» стягнення у розмірі сум
зазначених у позові, а саме:

- неотриману зарплату у сумі
43 628,85 грн. за липень-листопад 2010 року;

- інфляційні втрати за час з
травня 2010 року до 07.05.2014 року -10 543,88 грн.

- середній заробіток за
період затримки виплати - 455 263,60 грн.

- стягнення моральної шкоди в
сумі 7 000 грн. з ДП «Агенство з
ідентифікації і реєстрації тварин»,
замість відповідача Міністерства
аграрної політики.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що Наказом № 103-п від
21.05.2010 року ОСОБА_1 було звільнено із
займаної посади, яку він займав з 23
листопада 2005 року згідно із контрактом,
укладеним між ним та Міністерством
аграрної політики та продовольства
України відповідно до встановленої
типової форми контракту з керівником
підприємства, що є у державній
власності.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17.03.2011 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 19 жовтня 2011 року, було
задоволено в повному обсязі позовні
вимоги ОСОБА_1 до Міністерства аграрної
політики України, треті особи: Державне
підприємство «Агентство з
ідентифікації і реєстрації тварин»,
ОСОБА_3 про скасування наказу № 103-п від
21.05.2014 року та поновлення на роботі.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.07.2012 року,
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва та ухвала Апеляційного
суду м. Києва змінені, позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволені частково: визнано
наказ Міністерства аграрної політики
України № 103-п від 21.05.2010 року -
незаконним; ОСОБА_1 визнано звільненим
на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у
зв'язку із закінченням дії контракту з
29.11.2011 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 вересня 2012
року виправлено в рішенні Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 липня 2012 року описку та
прийнято вважати датою закінчення
строку дії контракту «29 листопада 2010
року», замість «29 листопада 2011 року».

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з наступного.

Вимоги ОСОБА_1 у поданій в березні 2014
року позовній заяві пов'язані із
невиконанням відповідачем, яким
первісно було вказано Міністерство
аграрної політики України, ст.116 КЗпП
України щодо не проведення розрахунку
з ним та ст.47 того ж Кодексу про
невидачу належно оформленої трудової
книжки у день звільнення.

Згідно ст.47 КЗпП України обов'язок
власника або уповноваженого ним органу
провести розрахунок з працівником і
видати йому трудову книжку

Власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Положеннями ст.116 КЗпП України
встановлені строки розрахунку при
звільненні, яка зобов'язує при
звільненні працівника виплату всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, що провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Як вбачається з матеріалів справи,
остаточне рішення по суті позову щодо
звільнення ОСОБА_1 прийнято Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ 04.07.2012 року, яким, визнано
незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1
за п.8 ст.36 КЗпП, визнано звільненим
ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України у зв'язку із закінченням дії
контракту з 29.11.2010 року.

У зв'язку з опискою щодо дати
звільнення в судовому рішенні, була
прийнята ухвала Вищим спеціалізованим
судом України з розгляду цивільних і
кримінальних справ 05 вересня 2012 року
щодо виправлення описки дати
звільнення в судовому рішенні на 29
листопада 2010 року, тобто день
закінчення контракту.

Таким чином, остаточно встановлений за
рішенням суду від 04.07.2012 року день
звільнення позивача 29.11.2010 року був
визначений 05 вересня 2012 року ухвалою
про виправлення описки. Оскільки
позивач у день звільнення - 29.11.2010 року -
не працював, то видача трудової книжки
і розрахунок з ним мали відбуватись у
строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

У первісній позовній заяві ОСОБА_1
стверджував, що відповідач, на час
подачі позову - Міністерство аграрної
політики України, порушив вимоги
зазначених статей, не виплативши йому
заробітну плату за період з травня по
листопад 2010 року у сумі 51 282 грн. та не
видавши належно оформлену трудову
книжку. З посиланням на зазначене,
позивач просив одночасно стягнути
середній заробіток за невиконання
вказаних вимог трудового
законодавства, починаючи відлік
розрахунку з 01.03.2010 року за 566 робочих
днів у сумі 231 544,94 грн.

У додатковій позовній заяві від 11
жовтня 2013 року, позивач, уточнюючи
розмір невиплаченої заробітної плати,
зазначив, що він отримав грошові кошти
за період з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року, що
підтверджує довідкою про нараховану
суму (а.с.141), яку він отримав. Тому він
просив стягнути заробітну плату за
період з 1 липня 2010 року по 29 листопада
2010 року у сумі 43 628,85 грн. При цьому,
позивачем не було надано пояснень суду
щодо того, коли і як він отримав
зазначену суму від відповідача.

Як зазначив представник залученого за
клопотанням позивача співвідповідача
ДП «Агентство з ідентифікації і
реєстрації тварин» відповідачем -
Міністерством аграрної політики, у
якого знаходилась трудова книжка, 21
травня 2010 року було складено акт
комісією про відмову позивача від
отримання копії наказу про звільнення
та трудової книжки, що йому було
запропоновано в кімнаті 427
Міністерства аграрної політики
України, що відбувалось до передачі ДП
«Агентство з ідентифікації і
реєстрації тварин» до відомства
Держветфітослужби України. Тоді ж
позивачу було направлено листа від
21.05.2014 року з проханням отримати
трудову книжку або надати згоду на
направлення йому трудової книжки
поштою (а.с.76, 77). Відповіді не надійшло,
позивач не з'явився за отриманням
трудової книжки та розрахунком станом
по теперішній час.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

У даному випадку був спір щодо
законності звільнення. Що стосується
питання щодо невиплаченої заробітної
плати, то позов ОСОБА_1, пов'язаний із
стягненням заробітку за місяці після
звільнення у зв'язку із встановленням
ВССУ іншої дати звільнення - 29
листопада 2010 року замість дати наказу
про звільнення 21 травня 2010 року.

Дослідивши докази, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
підлягає задоволенню позов ОСОБА_1 про
стягнення заробітної плати на день
звільнення встановлений судом, тобто 29
листопада 2010 року, що складає суму 43 628,85
грн. за період з 01.07.2010 року по 29.11.2010
року, тобто місяці, які він був
позбавлений можливості працювати у
зв'язку із наказом про звільнення від 21
травня 2010 року.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
часткове задоволення позову, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Судом встановлено доказами у справі, що
позивач не працював з 1 липня 2010 року по
29 листопада 2010 року, та в подальшому за
розрахунком та трудовою книжкою не
з'явився, що підтверджено самим
позивачем у позовній заяві та
поясненнях.

Відповідачем ДП «Агентство з
ідентифікації і реєстрації тварин»
проведено виплату належних сум при
звільненні позивачу по 30 червня 2010 року
включно, що підтвердив позивач.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17.03.2011 року було
задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до
Міністерства аграрної політики
України про скасування наказу про
звільнення від 21.05.2010 року та
поновлення на роботі, яке ухвалою
Апеляційного суду м. Києва залишено без
змін. У зазначеній справі позовних
вимог про стягнення заробітної плати
ОСОБА_1 не заявляв.

Рішення суду про поновлення позивача
підлягало негайному виконанню.

Однак, рішення судів були ухвалені
після закінчення контракту, тобто,
після 29.11.2010 року і таким чином
відповідачем - Міністерством аграрної
політики України виконано не було.

В подальшому рішенням Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04.07.2012 року змінені рішення
судів, визнано наказ Міністерства
аграрної політики України від 21.05.2010
року незаконним та постановлено
позивача звільненим з підстав,
передбачених п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у
зв'язку із закінченням строку
контракту з 29.11.2011 року та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05.09.2012 року виправлено в
рішенні від 04 липня 2012 року описку та
прийнято вважати датою закінчення
строку дії контракту «29 листопада 2010
року», замість «29 листопада 2011 року».
(а.с.18-19).

Таким чином, рішеннями судів
встановлено, що з 1 липня 2010 року по 29
листопада 2010 року позивач не працював і
тому фактично мав місце вимушений
прогул у зв'язку з затримкою виконання
рішення суду про поновлення на роботі,
за який підлягає виплаті середній
заробіток відповідно до статті 236 КЗпП
України.

Тобто, судом першої інстанції фактично
стягнуто компенсацію за час вимушеного
прогулу в порядку статті 236 КЗпП
України.

Зважаючи на наведене, відповідачі не
мають нести відповідальність
передбачену ч. 1 ст. 117 КЗпП України, якою
передбачено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову в стягненні інфляційних втрат,
як зазначено в позовній заяві та в
апеляційній скарзі, оскільки із змісту
заявлених позивачем позовних вимог
вбачається, що фактично заявлені
вимоги про стягнення компенсації за
порушення строків виплати заробітної
плати.

Проте, як встановлено судом мало місце
не порушення строків виплати
заробітної плати, а порушення строків
поновлення на роботі по рішенню суду,
за яке передбачено лише компенсацію за
час вимушеного прогулу в порядку ст. 236
КЗпП України.

З урахуванням обставин справи,
являється і вірним висновок суду про
відмову у стягненні моральної шкоди за
відсутності вини відповідачів у
спричиненні будь-якої моральної шкоди
позивачу.

Доводи апеляційної скарги були
предметом розгляду суду першої
інстанції, перевірені апеляційним
судом, висновків суду не спростовують і
не впливають на правильність
ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: