Справа №468/2391/13-ц 22.12.2014 22.12.2014 22.12.2014
Провадження №22-ц/784/3371/14
Головуючий у І інстанції Янчук С.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А ЛА

іменем України

22 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка
О.І.,

із секретарем судового засідання -
Яценко Л.В.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 заочне рішення Баштанського
районного суду Миколаївської області
від 21 листопада 2013 року, ухваленого у
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за договором кредиту, -

у с т а н о в и л а :

04 листопада 2013 року Публічне
акціонерне товариство «Дельта Банк»
(далі ПАТ «Дельта Банк») пред'явило до
ОСОБА_2 зазначений позов, який
обґрунтовувало наступним.

13 березня 2008 року воно в прості
письмовій формі уклало з ОСОБА_2
однорічний, з правом пролонгації у
майбутньому, кредитний договір №
004-14957-130308 у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно його умов, ПАТ «Дельта Банк», в
межах відкритої ним відновлюваної
відкличної кредитної лінії на суму 30 000
гривень, надав позичальнику кредит у
розмірі 1 500 гривень, перерахувавши їх
на картковий рахунок того за № НОМЕР_1.

ОСОБА_2 міг використовувати їх на свій
розсуд і зобов'язувався щомісяця
здійснювати погашення частини
використаної суми у вигляді
обов'язкового мінімального платежу,
розмір якого становив 105 гривень, з яких
67 гривень 50 копійок - йшло на погашення
тіла кредиту, а 37 гривень 50 копійок - як
плата за обслуговування кредитного
ліміту.

Взяті на себе обов'язки ПАТ «Дельта
Банк» виконало у повному обсязі,
надавши відповідачеві платіжну карту з
обумовленим кредитним лімітом, і чекав
відповідної добросовісної договірної
поведінки від позичальника, про те той,
не виконав належним чином зобов'язання,
у зв'язку з чим станом на 08 cерпня 2013
року у нього перед ПАТ «Дельта Банк»
виникла заборгованість у розмірі 2 730
гривень, з яких:

Посилаючись на небажання ОСОБА_2
сплатити борг добровільно, ПАТ «Дельта
Банк» просило стягнути заборговану
грошову суму за судовим рішенням.

Заочним рішенням Баштанського
районного суду Миколаївської області
від 21 листопада 2013 року позов
задоволено у повному обсязі.

17 грудня 2013 року ОСОБА_2 подав до
районного суду заяву про перегляд
названого заочного рішення.

Ухвалою Баштанського районного суду
Миколаївської області від 20 січня 2014
року у її задоволені відмовлено.

18 листопада 2014 року ОСОБА_2 подав на
указане заочне рішення апеляційну
скаргу, в якій, просив його змінити,
застосувавши позовну давність до вимог
про стягнення основного боргу та
стягнення пені, або, у разі відсутності
такої можливості, зменшити розмір пені,
взявши до уваги його інвалідність.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства, а також - на відсутність
належних та допустимих доказів
твердженням позивача.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду І інстанції, в оскаржених
межах, залишити без змін, оскільки в
оскарженій частині районний суд
ухвалив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи позов ПАТ
«ДельтаБанк» у повному обсязі, суд 1
інстанції виходив з того, що сторони
перебувають у договірних
правовідносинах, підставою виникнення
яких є дійсний кредитний договір, умови
якого порушив відповідач. Отримавши
від ПАТ «Дельта Банк» в кредит грошові
кошти в сумі 1 500 гривень, він використав
їх на власний розсуд, але до дня
пред'явлення позову повністю їх не
повернув, не вносив він у належному
розмірі і плату за обслуговування
кредитного ліміту, наслідком чого
стала поява заборгованості, яку він
повинен був сплатити. Оскільки він
цього добровільно не робить, то за
відсутності у суді першої інстанції
заяви про застосування позовної
давності, усю заборгованість слід
стягнути з нього за судовим рішенням.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, в оскарженій частині,
доведеними, а висновки, щодо них та
результату вирішення справи - вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, з матеріалів справи вбачається
наступне.

13 березня 2008 року ПАТ «Дельта Банк» в
прості письмовій формі на умовах
строковості, зворотності, платності,
забезпеченості та цивільно-правової
відповідальності уклав з ОСОБА_2 на
строк в один рік, з правом пролонгації,
кредитний договір № 004-14957-130308 на
відкриття карткового рахунку та
обслуговування платіжної картки.

Відповідно до його умов (а.с. - 5-6), а
також умов, викладених в Тарифах на
обслуговування платіжних карток (а.с. -
7) і Анкеті позичальника (а.с. - 9), які є
складовими договору, ПАТ «Дельта Банк»,
який виступив кредитодавцем, в межах
відкритої ним відновлюваної
відкличної кредитної лінії на суму 30 000
гривень, надав позичальнику на один рік
кредит у розмірі 1 500 гривень,
перерахувавши їх на картковий рахунок
того за № НОМЕР_1 (п.п.1.3., 1.4. Договору).

У свою чергу, позичальник, яким за
договором є ОСОБА_2, взяв на себе
зворотне зобов'язання - повернути ПАТ
«Дельта Банк» таку ж суму кредиту
частинами згідно графіку погашення, не
пізніше закінчення дії карки, в тому
числі і у разі її пролонгації, зі
щомісячною сплатою обов'язкового
мінімального платежу, розмір якого
становив 105 гривень, з яких 67 гривень 50
копійок -йшло на погашення тіла
кредиту, а 37 гривень 50 копійок - як плата
за обслуговування кредитного ліміту.

Взяті на себе обов'язки ПАТ «Дельта
Банк» виконало у повному обсязі,
надавши відповідачеві платіжну карту з
обумовленим кредитним лімітом, і чекав
відповідної добросовісної договірної
поведінки від позичальника, про те той,
не виконав належним чином зобов'язання,
у зв'язку з чим станом на 08 cерпня 2013
року у нього перед ПАТ «Дельта Банк»
виникла заборгованість у розмірі 2 730
гривень, з яких: 955 гривень
заборгованість за тілом кредиту та 1 775
гривень заборгованість за комісією.

Застосовані ПАТ «Дельта Банк» заходи
для зміни такої поведінки відповідача
і повернення фактичних стосунків
сторін до графіку погашення кредиту та
сплати належних за договором грошових
сум, позитивного результату не дали.

Відповідач вважав, що він повністю
сплатив борг за договором і підстав для
задоволення позову немає.

Фактична ситуація у стосунках сторін
втратила керованість і потребувала від
постраждалої сторони активних дій,
спрямованих на захист своїх інтересів,
і правового втручання у спір держави.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК
України та ст.6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожній особі, як
фізичній так і юридичній, а також
державі гарантовано судовий захист їх
інтересів.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

ПАТ «Дельта Банк» використало таке
своє право і пред'явило зазначений
позов, надавши, як вважало, достатньо
належних та допустимих доказів
невиконання відповідачами взятих на
себе за договором обов'язків.

Суд 1 інстанції прийняв позовну заяву
ПАТ «Дельта Банк», відкрив по ній
провадження і, беззастережно
дотримуючись при вирішенні вимог про
стягнення боргу положень чинних
цивільного та цивільно-процесуального
законодавств - вирішив позов.

При цьому, він виходив з того, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб
у спосіб, визначений законами України,
розглядаючи цивільні справи не інакше
як за зверненням названих осіб, поданим
відповідно до ЦПК України, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, за всебічного і
повного з'ясування обставин справи і
дотримуючись положень статей 1,3-4,10-11
ЦПК України.

За ними ж, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

Справа, яка вирішується по суті,
закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний на засадах змагальності
сторін забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Проаналізувавши надані сторонами
докази, встановивши за ними фактичні
обставини та правовідносини, які вони
тягнуть, співставивши їх з нормами
чинного цивільного законодавства, яким
врегульовано кредитні відносини,
колегія вважає, що позовні вимоги ПАТ
«Дельта Банк» є обгрунтованими.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки
виникають із договорів, зміст яких,
відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України,
не суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; якщо вони вчинені у
формі, встановленій законом, особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо
визначених законом випадках робить
договір (правочин) нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність (у повному
обсязі або окремої його частини) за
судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не
встановлена законом, або якщо він не
визнаний судом недійсним - то він є
правомірним і підлягає виконанню
сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (умови, які
визнані істотними законом або
необхідні для даного виду договорів), і
з того часу він набуває обов'язкової
сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору
притаманна така риса, як свобода
договору. Поряд із справедливістю,
добросовісністю і розумністю вона
вважається вищою цінністю права, що
забезпечує природне існування
фізичної особи.

Свободу договору можна
охарактеризувати як нормативно
закріплену можливість особи
здійснювати дії, вчинки на власний
розсуд, не порушуючи при цьому свободу
інших суб'єктів.

Одночасно слід зазначити, що договір є
підставою виникнення договірного
зобов'язання - під яким, відповідно до
ст. 509 ЦК України, слід розуміти
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші,
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В силу ст.ст. 525-526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
зобов'язання і вимог закону, інших
правових актів, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або іншими звичайно
застосовуваними вимогами. Принцип
належного виконання припускає, що
зобов'язання має бути виконане
належними суб'єктами, в належному
місці, в належний час, належним
предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Порушення зобов'язання тягне за собою
певні правові наслідки.

Під порушенням зобов'язання слід
розуміти такий протиправний вплив з
боку правопорушника, внаслідок чого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення чи взагалі
ліквідації. Порушенням зобов'язання є
його невиконання або неналежне
виконання. Невиконання зобов'язання
має місце тоді, коли сторони взагалі не
вчиняють дій, які складають зміст
зобов'язання, або не утримуються від
певних дій, хоча за змістом
зобов'язання могли утримуватися від їх
вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, чи
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків і моральної
шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК
України боржник, не звільняється від
обов'язку виконати зобов'язання в
натурі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Крім того, Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується і
кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий
договір потребує письмової форми
укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього
застосовуються положення параграфа 1
ЦК України, що регулюють відносини з
позики, якщо інше не встановлено
нормами про кредит і не випливає із
суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума
кредиту, строк повернення, розмір
відсотків та належна форма укладення

З системно-логічно аналізу виписаного,
колегія вважає, що укладений між
сторонами кредитний договір є дійсним,
оскільки протилежного, сторона
відповідача не довела, хоча за ст. 60 ЦПК
України, то є його обов'язком, а тому -
він є обов'язковим до виконання їх
учасниками. Відповідач цей обов'язок
проігнорував, фактично в
односторонньому порядку відмовившись
від виконання названого правочину, що є
неприпустимим і таким, що тягне за
собою встановлені законом негативні
наслідки, які й повинні нести, а саме,
сплатити ПАТ «Дельта Банк» заборговані
грошові суми.

Оскільки той цього добровільно не
робить, то з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Дельта Банк» слід стягнути 2 730
гривень, з яких:

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень відповідача про
належне виконання ним умов договору,
викладене в заяві про перегляд
заочного рішення, то воно не може
братися до уваги, оскільки є наслідком
невірного тлумачення названою
стороною умов договору. Відповідач
вважав, що усі сплачені ним кошти
повинні були йти на погашення тіла
кредиту, в той час, як за умовами
кредитного договору (Тарифи) частина
щомісячного платежу повинна була йти
на погашення тіла кредиту, а інша - як
плата за обслуговування кредитного
ліміту.

Через невірне сприйняття відповідачем
розподілу виплат за умовами договору з
дійсним їх розподілом й виникла
заборгованість, яка і підлягала
стягненню.

Не міг суд 1 інстанції й не може суд
апеляційної інстанції застосувати
позовну давність, оскільки таке б було
порушенням ч. 3 ст. 267 ЦК України, що
передбачає можливість її застосування
лише за заявою сторони у спорі,
зробленої у суді 1 інстанції до
винесення ним рішення.

Оскільки такої заяви районному суду
відповідач не надсилав, то суди і не
можуть її вирішити.

Стосовно прохання відповідача
зменшити, виходячи з його
матеріального стану та наявності
інвалідності, розмір неустойки та
плати за обслуговування кредитного
ліміту, то вони теж не можуть бути
задоволені, бо вимога про стягнення
неустойки позивачем не заявлялася і
судом 1 інстанції не вирішувалася, а,
відповідно, і не може бути зменшена
апеляційною інстанцією. Зменшення ж
взаємоузгоджених за кредитним
договором платежів, з названих
відповідачем підстав, чинним
законодавством взагалі не передбачено,
а з власної ініціативи, суд такого
зробити не може.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом 1 інстанції даної цивільної
справи, то вони не можуть слугувати
скасуванню оскарженого рішення,
оскільки більша частина з них не має
підтвердження, а ті ж, що мають місце,
носять формальний характер і не
вплинули на результат вирішення
справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Баштанського районного
суду Миколаївської області від 21
листопада 2013 року в оскарженій частині
залити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: Судді: