УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Леванчука А.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права спільної сумісної
власності подружжя на житловий будинок
та земельну ділянку, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Костопільського районного суду
Рівненської області від 04 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 04 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом, у якому просила
визнати право спільної сумісної
власності її та ОСОБА_4, як подружжя, на
житловий будинок з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 та на земельну
ділянку площею 0,0815 га, призначену для
його будівництва та обслуговування,
визнати за нею право власності на Ѕ
частини цього майна.

Рішенням Костопільського районного
суду Рівненської області від
04 березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 04 червня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з рішенням якого погодився
апеляційний суд виходив з того, що
спірний будинок поділу не підлягає і
визнання за сторонами права власності
на нього неможливе, оскільки він не
прийнятий в експлуатацію, право
власності на нього не зареєстровано.

Проте погодитися з такими судовими
рішеннями судів першої та апеляційної
інстанцій не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно із законом, на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що з 6 жовтня 1984
року ОСОБА_4 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано 24 січня 2012 року.

15 грудня 1986 року рішенням Виконавчого
комітету Підлужненської сільської
ради Костопільського району
Рівненської області матері
відповідача ОСОБА_5 було виділено
земельну ділянку площею 0,06 га в с.
Корчів'я Костопільського району для
будівництва житлового будинку та
господарських будівель, надано дозвіл
на право виконання будівельних робіт,
на підставі чого на цій земельній
ділянці було збудовано спірний будинок
та виготовлено технічний паспорт.

11 лютого 2003 року на підставі рішення
Підлужненської сільської ради №
68 ОСОБА_4 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,0815 га в с. Корчів'я Костопільського
району для обслуговування житлового
будинку і споруд.

Згідно з довідкою виконкому
Підлужненської сільської ради від 7
жовтня 2013 року у погосподарській
книзі зроблено запис про те, що
житловий будинок у АДРЕСА_1, 1991-1995 років
забудови належить ОСОБА_4, який є
головою домогосподарства, у будинку
зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3, сини -
ОСОБА_6 та ОСОБА_7

18 квітня 2013 року рішенням
Костопільського районного суду
Рівненської області у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
частини витрат за комунальні послуги
на утримання спірного будинку
встановлено, що сторони за час шлюбу
набули спірний будинок, який є їх
спільною сумісною власністю.

Згідно з довідкою Рівненського ОБТІ
від 9 жовтня 2013 року № 1225 право
власності на цей житловий будинок не
зареєстроване.

Відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції не виконав вимог
процесуального права, не визначився із
предметом та підставами заявленого
позову, характером спірних відносин та
нормами права, що їх регулюють.

Зробивши висновок про те, що збудований
будинок не підлягає поділу, суд не
виконав вимог ст. 11 ЦПК України, не
врахував, що позивачка просила визнати
за нею право власності на Ѕ частини
будинку, який збудовано нею та
відповідачем під час шлюбу, вийшов за
межі заявлених вимог та дійшов
висновку про неможливість його поділу,
оскільки будинок не введений в
експлуатацію і право власності на
нього не зареєстроване.

При цьому не перевірив, у зв'язку з чим у
погосподарській книзі внесено запис
щодо будинку, як житлового приміщення,
здійснено реєстрацію сторін, їх синів
та чи не свідчить це про наявність у
сторін права власності на нього, не
уточнив, чи просить позивачка визнати
за нею право власності на частину
будинку чи на частину в об'єкті права
спільної сумісної власності, ухвалив
передчасне рішення про відмову у
задоволенні позову з порушенням норм
процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Невиконання судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи та є підставою для
скасування ухвалених у справі судових
рішень та направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції, як
передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу
потрібно задовольнити частково,
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково, рішення Костопільського
районного суду Рівненської області від
04 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 04 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.О. Леванчук