АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк
І.М.

секретаря Лук'янишиної М.В.

за участю: представника ОСОБА_1 -
ОСОБА_2,

представника ТОВ „Облторгсервіс" -
Снігур Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю „Облторгсервіс" про
визнання наказу про звільнення з
роботи незаконним, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та грошової
компенсації за невикористані
відпустки, за апеляційними скаргами
ОСОБА_1 та товариства з обмеженою
відповідальністю „Облторгсервіс" на
рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 28 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовною заявою до товариства
з обмеженою відповідальністю
„Облторгсервіс" (далі - ТОВ
„Облторгсервіс") про визнання наказу
про звільнення з роботи незаконним,
стягнення невиплаченої заробітної
плати, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та грошової
компенсації за невикористані
відпустки.

Вказувала на те, що з 1 листопада 2003 року
працювала головним бухгалтером ТОВ
„Облторгсервіс".

24 жовтня 2012 року вона звернулась до
відповідача із заявою про звільнення
її з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП за
угодою сторін з 29 жовтня 2012 року, однак
їй було відмовлено у звільненні з цих
підстав.

------------------------------------------------------------------------
-------------------------------

22ц - 1664/14
головуючий у 1-й інстанції Літвінова
О.Г.

категорія 51/52
суддя-доповідач Міцней В.Ф.

21 листопада 2012 року вона надіслала
відповідачу заяву про звільнення з
роботи за власним бажанням, на яку
отримала відповідь про те, що питання
про її звільнення буде розглянуте
після завершення аудиторської
перевірки та здійснення
прийому-передачі службової
документації.

Наказом № 23-к від 20 березня 2014 року її
звільнено із займаної посади з 17 січня
2013 року на підставі п.1 ч.1ст.41 КЗпП
України за одноразове грубе порушення
трудових обов'язків.

Вважала, що вказаний наказ виданий з
порушенням законодавства про працю.

Окрім того, їй не виплачена заробітна
плата за вересень-грудень 2012 року в
сумі 13543 грн 60 коп, а також вона не
використала відпустки за період з 1
січня 2011 року по 30 червня 2013 року.

Посилаючись на ці обставини, просила
визнати незаконним наказ про
звільнення її з роботи, визнати період
з 29 жовтня 2012 року по 20 березня 2014 року
часом вимушеного прогулу з вини
відповідача, зобов'язати відповідача
видати наказ про звільнення її за ст.38
КЗпП України та внести відповідний
запис про це до трудової книжки
протягом 3-х календарних днів з дня
набрання рішенням суду законної сили,
стягнути з відповідача на її користь
невиплачену заробітну плату за
вересень-грудень 2012 року в сумі 13543 грн
60 коп та середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 17 січня
2013 року по 30 червня 2014 року в розмірі
80839 грн 987 коп та грошову компенсацію за
невикористані відпустки в розмірі 15718
грн 88 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 28 жовтня 2014 року
позов задоволено частково: визнано
незаконним наказ № 23-к від 20 березня 2014
року про звільнення ОСОБА_1 з роботи,
зобов'язано відповідача видати наказ
про звільнення позивачки за ст.38 КЗпП
та внести відповідний запис до
трудової книжки, стягнуто з
відповідача на користь позивачки
невиплачену заробітну плату за
вересень-грудень 2012 року. В задоволенні
інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду змінити і задовольнити
позовні вимоги про визнання періоду з 29
жовтня 2012 року по 20 березня 2014 року
часом вимушеного прогулу з вини
відповідача, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
розмірі 80839 грн 987 коп та грошової
компенсації за невикористані
відпустки в розмірі 15718 грн 88 коп.

Посилається на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Вважає, що суд першої інстанції
повинен був застосувати до
правовідносин сторін положення ст.83 та
ч.3 ст.235 КЗпП України.

ТОВ „Облторгсервіс" у своїй
апеляційній скарзі просить рішення
суду в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання наказу про
звільнення з роботи незаконним,
зобов'язання відповідача видати наказ
про звільнення позивачки за ст.38 КЗпП
України та внесення відповідного
запису до трудової книжки скасувати і
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні цих позовних вимог. В
частині стягнення з ТОВ
„Облторгсервіс" на користь ОСОБА_1
невиплаченої заробітної плати за
вересень-грудень 2012 року рішення суду
не оскаржується.

Посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Вказує на те, що суд, порушуючи вимоги
ст.212 ЦПК України, не дав належної
оцінки наявним у справі доказам.

На думку апелянта,позивачкою обрано
неналежний спосіб захисту своїх прав,
яких вона вважає порушеними.

Також вважає, що суд неправильно
застосував до правовідносин сторін
положення ст.38, ч.3 ст.235 КЗпП та не
звернув уваги на те, що позивачкою
пропущено встановлений ч.1 ст.233 КЗпП
строк для звернення до суду.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, вважає, що апеляційні скарги
ОСОБА_1 та ТОВ „Облторгсервіс"
підлягають задоволенню частково,
рішення суду в частині задоволення
вимог позивачки про визнання наказу
про звільнення з роботи незаконним,
зобов'язання відповідача видати наказ
про звільнення її за ст.38 КЗпП України
та внесення відповідного запису до
трудової книжки, а також в частині
відмови в задоволенні її позовної
вимоги про стягнення з відповідача
грошової компенсації за невикористані
відпустки підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог щодо
визнання наказу про звільнення з
роботи незаконним, зобов'язання
відповідача видати наказ про
звільнення позивачки за ст.38 КЗпП
України та внесення відповідного
запису до трудової книжки та часткове
задоволення позовної вимоги про
стягнення грошової компенсації за
невикористані відпустки, а в решті
рішення суду слід залишити без змін.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачка незаконно звільнена з роботи
на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України,
оскільки в разі встановлення рішенням
суду її вини у привласненні грошових
коштів звільнення з роботи передбачено
іншою нормою КЗпП.

Проте з такими висновками суду
повністю погодитись не можна.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1
з 1 листопада 2003 року працювала на
посаді головного бухгалтера ТОВ
„Облторгсервіс".

Наказом директора ТОВ „Облторгсервіс"
від 10 жовтня 2012 року № 10/34 позивачка
була відсторонена від роботи у зв'язку
із виявленням фактів зловживання нею
службовим становищем (а.с.53).

24 жовтня 2012 року позивачка звернулась
до керівника ТОВ „Облторгсервіс із
заявою про звільнення її з роботи на
підставі п.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін з
29 жовтня 2012 року, однак їй було
відмовлено у звільненні з цих підстав
(а.с.20, 22).

21 листопада 2012 року позивачка
надіслала відповідачу заяву про
звільнення з роботи за власним
бажанням з 29 жовтня 2012 року, яка не
зареєстрована відповідачем (а.с.10).

Наказом директора ТОВ „Облторгсервіс"
від 20 березня 2014 року № 23-к ОСОБА_1
звільнено із займаної посади з 17 січня
2013 року на підставі п.1 ч.1ст.41 КЗпП
України за одноразове грубе порушення
трудових обов'язків.

Підставою для звільнення є відкриття
кримінального провадження слідчим
управлінням УМВС України в
Чернівецькій області (а.с.12).

Пунктом 1 ч.1 ст.41 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний у випадку одноразового
грубого порушення трудових обов'язків
головним бухгалтером підприємства,
установи, організації всіх форм
власності, його заступниками.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.27 постанови від 6 листопада
1992 року № 9 „Про практику розгляду
судами трудових спорів", при вирішенні
питання про те, чи є порушення трудових
обов'язків грубим, суд має виходити з
характеру проступку, обставин, за яких
його вчинено, яку ним завдано (могло
бути завдано) шкоду.

У п. 22 вказаної постанови Пленумом
Верховного Суду України роз'яснено, що
у справах про поновлення на роботі
осіб, звільнених за порушення трудової
дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому
конкретно виявилося порушення, яке
стало приводом до звільнення; чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП; чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147-1, 148, 149
КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень.

Звільнення за п.1 ст.41 КЗпП є
дисциплінарним стягненням і
допускається з додержанням правил,
встановлених для застосування таких
стягнень.

Згідно зі ст.148 КЗпП дисциплінарне
стягнення застосовується власником
або уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення. Дисциплінарне стягнення не
може бути накладене пізніше шести
місяців з дня вчинення проступку.

Отже, при звільненні працівника з
підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.41 КЗпП
власник або уповноважений ним орган
повинен навести конкретні факти
грубого порушення працівником
трудових обов'язків, зазначити, коли
саме вони мали місце, яку шкоду завдано
внаслідок такого порушення.

Проте в наказі № 23-к від 20 березня 2014
року не зазначено, у чому конкретно
виявилося порушення, яке стало
приводом до звільнення позивачки, коли
мале місце таке порушення та
істотність його наслідків.

Сам факт відкриття кримінального
провадження не свідчить про наявність
достатніх підстав для звільнення
позивачки за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП.

З огляду на викладене позовна вимога
ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу
про звільнення з роботи за п.1 ч.1 ст.41
КЗпП є обґрунтованою.

Однак позивачка пропустила строк для
звернення до суду із вказаною вимогою.

Відповідач просив суд відмовити у
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском позивачкою місячного строку
для звернення до суду із заявою про
вирішення цього спору, проте суд першої
інстанції не перевірив і не обговорив
причини пропуску цього строку.

Відповідно до ч.1 ст.233, ст.234 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу

про звільнення або з дня видачі
трудової книжки. У разі пропуску з
поважних причин строку суд може
поновити цей строк.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 6
„Про практику розгляду судами
трудових спорів" встановлені статтями
228, 233 КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому поновлює
або вважає неможливим поновити
пропущений строк. Якщо місячний чи
тримісячний строк пропущено без
поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав. Проте
оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строків у позові може
бути відмовлено за безпідставністю
вимог, суд з'ясовує не лише причини
пропуску строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка отримала копію наказу про
звільнення 26 березня 2014 року, а з
вказаним позовом звернулася до суду 21
липня 2014 року.

Подання ОСОБА_1 у квітні 2014 року та у
червні 2014 року позовних заяв про зміну
підстав та формулювання звільнення не
перервало і не зупинило перебігу
строку звернення до суду, оскільки ці
позови за заявами позивачки залишені
без розгляду ухвалами Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 26 травня
2014 року та 7 липня 2014 року.

Встановлені статтею 233 КЗпП строки не
перериваються і не призупиняються.

Колегія суддів вважає, що позивачка без
поважних причин пропустила
встановлений законом місячний строк
для звернення до суду з позовною
вимогою про визнання наказу про
звільнення незаконним і підстав для
поновлення цього строку не
встановлено.

Таким чином, у задоволенні вказаної
позовної вимоги слід відмовити через
пропуск без поважних причин строку
звернення до суду.

Оскільки позовні вимоги про
зобов'язання відповідача видати наказ
про звільнення позивачки за ст.38 КЗпП
України, внесення відповідного запису
про це до трудової книжки, визнання
періоду з 29 жовтня 2012 року по 20 березня
2014 року часом вимушеного прогулу з вини
відповідача та про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є похідними від вимоги про
визнання звільнення з роботи
незаконним, то у задоволенні цих вимог
також слід відмовити.

Окрім того, обрані позивачкою способи
захисту свого порушеного права у виді
зобов'язання власника або
уповноваженого ним органу видати наказ
про звільнення її з роботи на підставі
ст.38 КЗпП, внесення відповідного запису
про це до трудової книжки не відповідає
характеру виниклих між сторонами
правовідносин.

За змістом ч.2 ст.235 КЗпП України рішення
про виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
приймає орган, який розглядає трудовий
спір, при винесенні рішення про
поновлення на роботі.

Проте з вимоги про поновлення на роботі
позивачкою не заявлено до суду.

Також позивачкою не оскаржено накази
директора ТОВ „Облторгсервіс" про
відсторонення її від роботи та
припинення нарахування заробітної
плати.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення
грошової компенсації за невикористані
відпустки підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

З довідки ТОВ „Облторгсервіс" від 9
грудня 2014 року вбачається, що позивачка
не використала відпуски за період з 31
грудня 2010 року по 17 січня 2013 року і
компенсація за невикористані
відпустки становить 6560 грн 25 коп.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині задоволення вимог
позивачки про визнання наказу про
звільнення з роботи незаконним,
зобов'язання відповідача видати наказ
про звільнення її за ст.38 КЗпП України
та внесення відповідного запису до
трудової книжки, а також в частині
відмови в задоволенні її позовної
вимоги про стягнення з відповідача
грошової компенсації за невикористані
відпустки у відповідності до п.4 ч.1 ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
про визнання наказу про звільнення з
роботи незаконним, зобов'язання
відповідача видати наказ про
звільнення позивачки за ст.38 КЗпП
України та внесення відповідного
запису до трудової книжки та частково
задовольнити позовну вимогу про
стягнення грошової компенсації за
невикористані відпустки.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314 ЦПК України ,
колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та товариства
з обмеженою відповідальністю
„Облторгсервіс" задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 28 жовтня 2014 року в
частині задоволення вимог ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю „Облторгсервіс" про
визнання наказу про звільнення з
роботи незаконним, зобов'язання видати
наказ про звільнення за ст.38 КЗпП
України та внесення відповідного
запису до трудової книжки, а також в
частині відмови в задоволенні вимоги
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю „Облторгсервіс" про
стягнення грошової компенсації за
невикористані відпустки у скасувати.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю
„Облторгсервіс" про стягнення
грошової компенсації за невикористані
відпустки задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю „Облторгсервіс" на
користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за
невикористані відпуски в розмірі 6560
грн 25 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю „Облторгсервіс" про
визнання наказу про звільнення з
роботи незаконним, зобов'язання видати
наказ про звільнення за ст.38 КЗпП
України та внесення відповідного
запису до трудової книжки відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: