Справа №579/1300/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Школа М. Г.Номер провадження
22-ц/788/2078/14 Суддя-доповідач - Маслов В. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3,

на рішення Кролевецького районного
суду Сумської області від 21 жовтня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про
стягнення невиплаченої заробітної
плати, компенсації за невикористану
відпустку, середнього заробітку за час
затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н
о в и л а :

Рішенням Кролевецького районного суду
Сумської області від 21 жовтня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 невиплачену
заробітну плату в сумі 6526 грн. 25 коп.,
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні по
день ухвалення рішення в сумі 7139 грн. 28
коп., грошову компенсацію за всі не
використані дні щорічної відпустки у
сумі 552 грн. 67 коп., а всього - 14218 грн. 20
коп. Вирішено питання щодо судових
витрат. Допущено негайне виконання
рішення в частині стягнення на користь
позивача заробітної плати за один
місяць у розмірі 238 грн. 22 коп. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду в
частині задоволення позовних вимог та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_4 в задоволенні позову. Вказує, що
заробітна плата позивачу
нараховувалась у відповідності до
трудового договору та виплачувалася
регулярно. Однак, папка з фінансовими
документами зникла, але з цього приводу
вона до міліції не зверталася, оскільки
матеріальних збитків спричинено не
було. Вважає, що даний спір виник на
підставі подання до суду її позовів до
ОСОБА_4 щодо встановлення батьківства
відносно доньки та стягнення аліментів
на її утримання.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_5, які підтримали
доводи апеляційної скарги, пояснення
представника позивача ОСОБА_6, який
вважав рішення місцевого суду
правильним, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
місцевого суду залишенню без зміни,
виходячи з правила ч. 1 ст. 308 ЦПК
України.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, позивач з 25 вересня
2008 року працював на посаді продавця у
фізичної особи підприємця ОСОБА_3, а 01
вересня 2011 року був звільнений за
власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України, що підтверджується трудовою
книжкою та трудовим договором, копії
яких є на а.с. 4, 5.

За умовами трудового договору, який 25
вересня 2008 року зареєстрований в
Кролевецькому районному центрі
зайнятості, оплата праці позивача
становила не менше ніж 25 % розміру
мінімальної заробітної плати, час
виконання роботи встановлений з 9.00 год.
до 11.00 год., вихідний день - понеділок,
тривалість щорічної оплачуваної
відпустки - 24 календарних дні.

З індивідуальних відомостей про
застраховану особу Пенсійного фонду
України, Податкових розрахунків,
фінансової звітності щодо нарахування
заробітку (доходу) застрахованим
особам на а.с. 47 -62, 64 -65, 91 - 154 вбачається,
що із заробітку ОСОБА_4, який працював у
ФОП ОСОБА_3, проводились необхідні
відрахування до Пенсійного фонду
України, як із застрахованої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24
Закону України «Про оплату праці»
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 30 Закону України «Про оплату
праці» передбачено, що при кожній
виплаті заробітної плати роботодавець
повинен повідомити працівника про такі
дані, що належать до періоду, за який
провадиться оплата праці: а) загальна
сума заробітної плати з розшифровкою
за видами виплат; б) розміри і підстави
утримань із заробітної плати; в) сума
заробітної плати, що належить до
виплати. Роботодавець зобов'язаний
забезпечити достовірний облік
виконуваної працівником роботи і
бухгалтерський облік витрат на оплату
праці у встановленому порядку.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 83 КЗпП України
у разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.
За бажанням працівника частина
щорічної відпустки замінюється
грошовою компенсацією. При цьому
тривалість наданих працівникові
щорічної та додаткових відпусток не
повинна бути менше ніж 24 календарних
дні.

Проаналізувавши зібрані у справі
докази, суд першої інстанції знайшов
обґрунтованим позов ОСОБА_4 в тій
частині, що останній перебував у
трудових відносинах з відповідачкою з
24 вересня 2008 року по 01 вересня 2011 року,
виконував трудові обов'язки продавця, а
відповідачка не виплатила йому
зарплату і компенсацію за
невикористані відпустки, не
розрахувалася з ним у день звільнення з
роботи. Отже, суд прийшов до висновку
про необхідність стягнення з
відповідачки на користь позивача
зарплати, компенсації за невикористані
відпустки та середнього заробітку за
час затримки розрахунку.

У рішенні суду першої інстанції
містяться ґрунтовні розрахунки як по
не виплаченій зарплаті позивачу, так і
по грошовій компенсації за
невикористані відпустки, є розрахунки
і щодо середнього заробітку за час
затримки розрахунку. Фактично сторони
погодилися з цими розрахунками.

Той факт, що позивач ні під час
виконання трудових обов'язків з 24
вересня 2008 року, ні після припинення
трудових відносин з 01 вересня 2011 року
не звертався до суду з позовом про
стягнення зарплати і компенсації за
невикористані відпустки не свідчить
про пропуск ним позовної давності або
про необґрунтованість його позову,
оскільки діюче законодавство і,
зокрема, ч. 2 ст. 233 КЗпП України не
встановлює обмежень в часі для
звернення до суду з вказаним позовом.

Рішення місцевого суду про часткове
задоволення позову відповідає
вказаним вимогам законів, зібраним у
справі доказам. Доводи апеляційної
скарги задоволенню не підлягають,
виходячи з наступного.

Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідачка не надала суду належних
доказів, які б свідчили, що заробітна
плата ОСОБА_4 виплачувалася регулярно,
в належному розмірі, в день звільнення
з ним був проведений повний розрахунок
всіх сум, які належать до виплати, що
позивачу щороку надавалася щорічна
оплачувана відпустка.

Доводи апелянтки про зникнення у
квітні 2014 року папки з фінансовим
документами по найманим працівникам,
після відвідування позивача
помешкання її матері у якої
зберігалася вказані документи, у
зв'язку з чим вона не має можливості
надати відомостей про виплату
зарплати, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки
позивачка не надала доказів на
підтвердження даних обставин. Крім
того, в своїй апеляційній скарзі
відповідачка визнає, що з даного
приводу в правоохоронні органи вона не
зверталася. В апеляційному суді вона
надала лист слідчого Кролевецького РВ
УМВС України про реєстрацію її заяви 21
листопада 2014 року щодо крадіжки
відомостей на отримання зарплати.

Нічим не підтвердженими залишаються
посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3,
що заробітна плата найманому
працівникові нараховувалася у
відповідності до трудового договору,
виплачувалася регулярно згідно із
складеними відомостями на виплату
заробітної плати. Тому, апеляційна
скарга в цій частині задоволенню не
підлягає. Доводи апелянтки щодо
відсутності боргу у ОСОБА_4 по сплаті
аліментів на сина від першого шлюбу не
можуть бути свідченням отримання ним
заробітної плати у неї, оскільки, як
стверджує відповідач, аліменти на сина
ОСОБА_7 він сплачував за рахунок інших
коштів .

Колегія суддів не може взяти до уваги
покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_13,
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо отимання
позивачем зарплати у відповідачки,
оскільки вони не спростовують пояснень
позивача та висновків суду, ці
пояснення носять загальний, не
конкретний характер. Для доведеності
заперечень відповідачки потрібні
письмові докази виплати позивачу
зарплати у періоді з 24 вересня 2008 року
по 01 вересня 2011 року. Таких доказів у
справі немає.

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відсутність
доказів щодо виплати зарплати та
компенсацій за невикористані щорічні
відпустки позивачу, про наявність у
відповідачки боргу, недотримання нею
вимог трудового законодавства.

Доводи відповідачки про те, що з 2005 року
перебувала у фактичних шлюбних
відносинах з позивачем, надавала йому
всебічну допомогу у харчуванні, одязі,
взутті, що возила його на море
відпочивати, що у них з'явилась спільна
дитина Катерина, про заявлення даного
позову з метою уникнути сплати
аліментів на доньку, не свідчать про
неправильність рішення суду першої
інстанції, оскільки в даній справі
розглядався спір не з приводу сімейних
відносин, а з приводу трудових
правовідносин і, зокрема, дотримання
роботодавцем - відповідачем вимог
ст.ст. 44, 47, 83, 116, 117 КЗпП України. Витрати
відповідачки у сімейних відносинах не
можуть компенсувати або погашати її
витрати у трудових правовідносинах.
Укладений сторонами трудовий договір
передбачав тільки грошову форму
виплати заробітної плати. Цей договір
не передбачав натуральної форми оплати
праці позивача.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції також
не спростовують.

За викладених обставин і фактів,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції з достатньою повнотою
з'ясував обставини справи, у
відповідності зі ст.212 ЦПК України дав
оцінку зібраним доказам і вирішив спір
у відповідності з законом, тому підстав
для задоволення скарги та скасування
рішення суду немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Кролевецького районного суду
Сумської області від 21 жовтня 2014 року в
даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого суду і ухвала
апеляційного суду набрали законної
сили, але можуть бути оскаржені в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -