АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
09 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:
суддів:
Пікуль А.А., Саліхова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 26 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/5984/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Кириленко Т.В. . Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.в с т а н о в и л а :
Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 26 лютого 2014 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Не погодившись з ухваленим рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, просив вказане рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити в повному
обсязі. Зазначає, що, відмовляючи в
задоволенні позову, суд помилково
вважав, що він має на меті визнати
попередній договір купівлі-продажу
дійсним, адже предметом позову було
визнання права власності. Вважає, що
судом було неправильно застосовано
положення ст. ст. 328, 347, 378, 620 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав та просив
її задовольнити з наведених у ній
підстав.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної
скарги заперечувала, вважала, що спір
вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та оговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з огляду
на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 0,0618 га, що
розташована в АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 05 липня 2006 року (а.с.5).

07 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
було укладено попередній договір
купівлі-продажу садового будинку та
земельної ділянки, відповідно до якого
ОСОБА_2 зобов'язалась у строк до 20
березня 2007 року продати ОСОБА_1 садовий
будинок в АДРЕСА_1 за 454 500 грн., що
еквівалентно 90 000 доларів США, що
належить їй на підставі договору
купівлі-продажу (а.с.6-7).

Згідно актів прийому-передачі грошових
коштів від 07 березня 2007 року, 15 березня
2007 року, 27 березня 2007 року ОСОБА_1
передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові
кошти в розмірі 90 000 доларів США (а.с.8-10).

Однак, до цього часу договір купівлі
продажу садового будинку сторони не
уклали.

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
за ним право власності на садовий
будинок житловою площею 19,6 кв.м. та
загальною площею 37,00 кв.м., який
належить ОСОБА_2 на праві власності і
знаходиться в АДРЕСА_1 згідно з ст. ст.
328, 620 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Так, як вбачається зі змісту позовної
заяви, свої вимоги ОСОБА_1
обґрунтовував тим, що він виконав свої
зобов'язання за попереднім договором
від 07 березня 2007 року в повному обсязі
та сплатив на користь ОСОБА_2 90 000
доларів США, однак станом на день
звернення до суду з позовом ними не
було укладено основного договору.
ОСОБА_2 ухиляється від повернення
коштів, які були ним сплачені за
земельну ділянку та садовий будинок,
посилаючись на те, що бажає виконати
зобов'язання шляхом передачі йому у
власність вказаного нерухомого майна.
У зв'язку з невиконанням відповідачкою
свого зобов'язання передати йому у
власність вказане майно, позивач
просив визнати за ним право власності
на нього згідно з ч. 1 ст. 620 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 620 ЦК України передбачено,
що у разі невиконання боржником
обов'язку передати кредиторові у
власність або у користування річ,
визначену індивідуальними ознаками,
кредитор має право витребувати цю річ у
боржника та вимагати її передання
відповідно до умов зобов'язання.

Статтею 526, ч. 1 ст. 622 ЦК України
закріплено принцип реального
виконання зобов'язання. Частина 1 ст. 620
ЦК України конкретизує цей принцип
стосовно зобов'язання передати
кредиторові у власність або
користування індивідуально визначену
річ. Якщо боржник не виконує таке
зобов'язання, кредитор має право
пред'явити позов про примушення
боржника до виконання зобов'язання в
натурі, тобто до передання речі, що є
предметом зобов'язання, відповідно до
умов договору.

Разом з тим, вказана норма не
передбачає можливості визнання за
кредитором права власності на таке
майно.

Крім того, вказана норма визначає
правові наслідки невиконання
зобов'язання, яке виникло між сторонами
у встановленому законом порядку. Проте,
як вбачається з матеріалів справи,
попередній договір від 07 березня 2007
року не був нотаріально посвідчений та
не пройшов державної реєстрації, як
того вимагала ст. 657 ЦК України в
редакції, чинній на час його
підписання, в силу чого є нікчемним, що
виключає можливість застосування
положень ч. 1 ст. 620 ЦК України, на яку
посилається позивач, як на підставу
заявлених вимог.

Підстави для задоволення позовних
вимог про визнання права власності
визначені ст. 392 ЦК України.

Проте, відмовляючи в задоволенні в
задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої
інстанції, не з'ясувавши належним чином
підстави заявленого позову, помилково
послався на положення п. 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року,
які стосуються вимог про визнання
дійсними правочинів, що підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, а також на те, що сторони
договір купівлі-продажу не уклади.
Вимог про визнання дійсним
попереднього договору позивач не
заявляв.

У зв'язку з цим рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 26 лютого 2014
року підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 з інших
підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 26 лютого 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А. Пікуль

В.В. Саліхов