№ 201/8578/14 ц
провадження 2/201/2195/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 і Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк», третя особа
Амур-Нижньодніпровський відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції про звільнення
майна з-під арешту і стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 липня 2014 року звернулася
до суду з позовом до відповідачів
ОСОБА_2 і ПАВТ КБ «ПриватБанк» про
звільнення майна з-під арешту і
стягнення витрат, позовні вимоги не
змінювалися і не уточнювалися. Позивач
в своїх позовних вимогах, а її
представник в ході судового засідання
посилалися на те, що ОСОБА_1 і
відповідач ОСОБА_2 перебувають в
зареєстрованому шлюбі і мають спільне
майно; цей відповідач без згоди своєї
дружини підписав договір поруки з
банком на забезпечення зобов'язання
ОСОБА_3 по кредитному договору
останньої з ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк». Був борг за вказаним
кредитом, банк звертався до суду і борг
з відповідачів (в тому числі і з її
чоловіка) було стягнуто, рішення
набрали законної сили, видано
виконавчі документи, які зараз
знаходяться на виконанні. Третя особа -
АНД ВДВС - на виконання вказаного
рішення суду 22 червня 2011 року наклав
арешт на майно ОСОБА_2 та винесено
постанову про розшук майна боржника.
Дізнавшись про це, позивачка
звернулася до суду з позовом про поділ
майна подружжя і рішенням апеляційного
суду їх майно було поділено і визнано і
її право власності на арештоване
державним виконавцем майно, це рішення
також набрало законної сили і повинно
виконуватися. Але вказаний арешт
перешкоджає позивачці в повній мірі як
власнику користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
накладено арешт до визнання права
власності на майно за позивачкою, вона
особисто банку нічого не завинила і
боргу не має, борг має лише чоловік і
його частка майна може погасити
вказаний борг. Отже, на думку позивача,
державна виконавча служба не має зараз
правових підстав для звернення
стягнення на її частку спільному майні
подружжя, вона не є поручителем по тому
кредитному договору і боргу, а значить
і не повинна відповідати перед банком
накладеним арештом на її майно. Вважає
позивач, вказане (накладення арешту на
її частку майна) незаконним. З вказаним
питанням до виконавчої служби не
зверталися, вважаючи дії третьої особи
неправомірним. Вважають вказані дії і
сам акт арешту неправомірними і
незаконними. Просили звільнити з-під
арешту, накладеного 22 червня 2011 року
державним виконавцем на належні на
праві власності відповідачу будинок,
моторний човен і автомобілі і стягнути
понесені судові витрати, задовольнивши
позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
погодився з позовними вимогами дружини
і викладеними в них обставинами, на
заперечував проти позову і просив його
задовольнити повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» позовні вимоги не визнав
і пояснив, що дійсно на прохання ОСОБА_3
уклали з нею договір і надали кредитні
кошти, відповідач ОСОБА_2 підписав
договір поруки з банком на
забезпечення зобов'язання ОСОБА_3 по
вказаному кредитному договору
останньої з ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк». Був борг за вказаним
кредитом, банк звертався до суду і борг
з відповідачів (в тому числі і з її
чоловіка) було стягнуто, рішення
набрали законної сили, видано
виконавчі документи, які зараз
знаходяться на виконанні. Третя особа -
АНД ВДВС - на виконання вказаного
рішення суду 22 червня 2011 року наклав
арешт на майно ОСОБА_2 та винесено
постанову про розшук майна боржника.
Рішення законне і повинно бути
виконане. Визнання права власності на
спільне майно подружжя за позивачкою
не тягне за собою зняття арешту з майна
і не перешкоджає виконанню рішення
суду. Все ними зроблено згідно вимог
закону. Ніяких інших зобов'язань
відносно позивача на себе не брали і не
беруть, нічиїх прав не порушували і
будь-якої шкоди не завдавали. Вважають
позовні вимоги безпідставними і
просили в їх задоволенні відмовити в
повному обсязі.

Представник третьої особи
Амур-Нижньодніпровського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції в судове засідання
не з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив.
Суд вважає можливим розгляд справи за
відсутності представника вказаної
третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК
України.

З'ясувавши позицію сторін і третьої
особи, оцінивши надані і добуті докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні
встановлено, що дійсно 07 листопада 2007
року між ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 2007-ПМ-136, згідно
якого ОСОБА_3 отримала в банку кредит в
сумі 21150 доларів США.; в забезпечення
вказаного договору між цим банком та
ОСОБА_2 було укладено договір поруки,
згідно з яким цей відповідач
зобов'язався погашати борг
кредитонабувача. Був борг за вказаним
кредитом, банк звертався до суду і
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 травня 2010 року
позов банку було задоволено в повному
обсязі, борг з ОСОБА_3 і відповідача
ОСОБА_2 було стягнуто, рішення набрали
законної сили, видано виконавчі
документи, які зараз знаходяться на
виконанні. Третя особа - АНД ВДВС - на
виконання вказаного рішення суду 22
червня 2011 року наклав арешт на майно
ОСОБА_2 та винесено постанову про
розшук майна боржника. Дізнавшись про
це, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом про поділ майна подружжя і
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя було відмовлено в повному
обсязі. Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 квітня
2014 року рішення

рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року
було скасовано частково і постановлено
нове рішення, яким позов задоволено,
майно подружжя поділено і визнано за
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності за
кожним по ? частині на будинок № 3 по
вул. Дорожній м. Дніпропетровська та по
? частині за кожним з них на моторний
човен Казанка 5м3 реєстровий №3-111179 УДБ -
666- К, автомобіль Мерседес, державний
номер НОМЕР_1 та автомобіль Мерседес,
державний номер НОМЕР_2. Отже майно
подружжя сторін було поділено і
визнано і право власності позивачки на
арештоване державним виконавцем майно,
це рішення також набрало законної сили
і повинно виконуватися. Але вказаний
арешт, на думку позивачки, перешкоджає
їй в повній мірі як власнику
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, накладено арешт до визнання
права власності на майно за позивачкою,
вона особисто банку нічого не завинила
і боргу не має, борг має лише чоловік і
його частка майна може погасити
вказаний борг. Отже, на думку позивача,
державна виконавча служба не має зараз
правових підстав для звернення
стягнення на її частку спільному майні
подружжя, вона не є поручителем по тому
кредитному договору і боргу, а значить
і не повинна відповідати перед банком
накладеним арештом на її майно. Вважає
позивач, вказане (накладення арешту на
її частку майна) незаконним. З вказаним
питанням до виконавчої служби не
зверталися, вважаючи дії третьої особи
неправомірним. Вважають вказані дії і
сам акт арешту неправомірними і
незаконними. Позивач не звертався в
передбаченому законом порядку з
питанням оскарження неправомірних, на
його думку, дій державного виконавця,
повернення вказаного майна до неї, а
відразу звернувся до суду. Вище
зазначене майно у вказаній судом
частці належить, на думку позивача,
саме їй і описане неправомірно. В
добровільному порядку питання не
вирішене, тому позивач і звернувся до
суду з вказаним позовом.

Суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає
право на захист цивільних прав та
інтересів: « 1. Кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно на яке накладено арешт,
належить їй, а не боржникові, може
звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Відповідно до цієї норми закону
підставою для зняття арешту з майна є
визнання за особою, яка звернулась до
суду з позовом, права власності на це
майно. За ОСОБА_1 рішенням суду визнано
право власності на вказане майно в
розмірі ? частки, але відповідно до
закону вона не зареєструвала свою
власність (ст. ст. 210, 334 ЦК України) і не
надала державному виконавцю та суду
витяг з реєстру власників нерухомого
майна, не зареєструвала в
передбаченому законом порядку
(реєстраційна служба МРЕВ УДАІ) право
власності і на частки вказаних судом
автомобілів та не надали про це
документи, а отже на цей час не є
повноправним і зареєстрованим
власником арештованого майна і
відповідно до цього з позовом про
визнання за нею права власності на
вказаний будинок і автомобілі вцілому
(або з метою отримання грошової
компенсації) не зверталася, оскільки
підстави для цього відсутні.

Що ж стосується пріоритету звернення
стягнення на майно, то це питання
вирішується в порядку, передбаченому
ст. 54 Закону України «Про виконавче
провадження».

Крім того з позовної заяви спір між
сторонами виник з приводу нерухомого
майна та рухомого майна на яке
постановами ДВС було накладено арешт
та оголошено розшук майна боржника при
виконані судового рішення, однак
позивач не є учасником виконавчого
провадження, в рамках якого було
накладено арешт та оголошено розшук
майна, а тому з урахуванням
зазначеного, якщо він вважає що діями
рішеннями чи бездіяльністю державного
виконавця порушено його права чи
законні інтереси він має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених невизнаних або оспорюваних
прав та інтересів згідно ч. 1 ст. 181 КАС
України, відповідально до якої
учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням,
дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а
також якщо законом не встановлено
інший порядок судового оскарження
рішень, дій чи бездіяльності таких
осіб. Однак вказаного позивачкою
зроблено не було.

Судом встановлено, що арешт на майно
боржника може накладатися державним
виконавцем, зокрема шляхом: проведення
опису майна боржника і накладення на
нього арешту. Під час проведення опису
й арешту майна боржника державний
виконавець вправі оголосити заборону
розпоряджатися ним, а у разі потреби -
обмежити права користування майном або
вилучити його у боржника та передати на
зберігання іншим особам, про що
зазначається в акті опису й арешту.
Види, обсяги і строк обмеження
встановлюються державним виконавцем у
кожному конкретному випадку з
урахуванням властивостей майна, його
значення для власника чи володільця,
необхідності використання та інших
обставин.

При здійсненні опису й арешту
майна державним виконавцем було
враховано законні інтереси сторін
виконавчого провадження. Звернення
стягнення на арештоване чи заставлене
майно у порядку примусового виконання
рішення допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - банку, заставодержателя та
інш..

Згідно п. 2 постанови № 20 Пленуму
Верховного суду України від 22 грудня 1995
року «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» судовий захист права
приватної власності громадян
здійснюється шляхом розгляду справ,
зокрема за позовами про виключення
майна з опису. Відповідні положення
щодо захисту права приватної власності
поширюються також і на особу, яка хоча
не є власником, але володіє майном з
підстав, передбачених законом чи
договором.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатись своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
серпня 1976 року № 6 з наступними змінами
і доповненнями «Про судову практику в
справах про виключення майна з опису»,
за правилами, встановленими для
розгляду позовів про виключення майна
з опису, розглядаються вимоги громадян
і організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
сторони в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, могли б
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
відповідача (банку) чи третьої особи,
пов'язаними з описом чи вилученням
майна позивачу було завдано
ушкодження, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями
відповідачів і підлягають
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно статті 526 Цивільного Кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Для оскарження виконавчого листа,
напису нотаріуса чи ухвали суду про
арешт майна та обтяження заставленого
майна законом передбачений інший
певний порядок (в разі не згоди
оскарження напису в суд, визнання дій
виконавця протиправними та скасування
постанови, погашення заборгованості
та інш.), сторонам вказане було відомо і
зрозуміло, але позивач цього не
виокристав, можливий добровільний
порядок вирішення спірного питання
(скасування постанови про арешт майна
виконавчою службою за заявою
запцікавленої особи), але і це зроблено
не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню а ні повністю, а ні
частково.

Не може суд прийняти до уваги позицію
позивача стосовно наполягання на своїх
позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_2 і ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк», третя особа
Амур-Нижньодніпровський ВДВС
Дніпропетровського міського
управління юстиції про звільнення
майна з-під арешту і стягнення витрат
відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про звільнення з-під арешту
майна і стягнення витрат в такому
вигляді ґрунтуються на вимогах закону
і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, 22, 316, 321, 328, 387, 526 ЦК України,
Законом України «Про виконавче
провадження», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_2 і Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк», третя особа
Амур-Нижньодніпровський відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції про звільнення
майна з-під арешту і стягнення витрат
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -