У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Державного
підприємства «Український державний
інститут з проектування об'єктів
дорожнього господарства «Укрдіпродор»
в особі Одеської філії «Одесадіпродор»
про стягнення нарахованої, але не
виплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та моральної шкоди, за
касаційною скаргою Державного
підприємства «Український державний
інститут з проектування об'єктів
дорожнього господарства «Укрдіпродор»
в особі Одеської філії «Одесадіпродор»
на рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 27 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до Державного
підприємства «Український державний
інститут з проектування об'єктів
дорожнього господарства «Укрдіпродор»
в особі Одеської філії «Одесадіпродор»
та, з урахуванням уточнених позовних
вимог, просив стягнути з відповідача на
його користь заборгованість з
заробітної плати у розмірі 9 749 грн 86
коп., на відшкодування моральної шкоди 6
000 грн та середній заробіток за час
затримки розрахунку у розмірі 19 635 грн.

На обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що він з 02 серпня 2010
року працював у відповідача на посаді
інженера ІІІ категорії дорожнього
відділу. 22 липня 2013 року, у зв'язку з тим
що виплата заробітної плати
проводилася нерегулярно та те, що
працівників було переведено на роботу
з неповним робочим часом, а саме: три
дні на тиждень, на вказану дату
існувала заборгованість з виплати
заробітної плати з вересня 2012 року,
позивач вимушений був перевестися на
роботу з неповним графіком, а саме: 1
день на тиждень, щоб знайти додатковий
заробіток, однак звільнився з роботи за
власним бажанням.

Оскільки відповідачем не виплачено
позивачу заробітну плату за період з 01
вересня 2012 року по 23 серпня 2013 року, що
у загальній сумі після утримання
податків і зборів, складає 9 749 грн 66
коп., просив суд стягнути
заборгованість з заробітної плати.

А також, враховуючи, що відповідачем у
день звільнення не виплачено позивачу
всіх сум, що належать йому від
підприємства, просив стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку з
дати звільнення до дня фактичного
розрахунку у розмірі 19 635 грн та
моральну шкоду, завдану затримкою
розрахунку. При цьому вважав, що
середньомісячна заробітна плата
повинна обчислюватися виходячи з
виплат за березень та квітень 2013
року, оскільки в цих місяцях позивачем
було відпрацьовано всі робочі дні.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 27 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 20 травня 2014 року,
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково.

Стягнуто з Державного підприємства
«Український державний інститут з
проектування об'єктів дорожнього
господарства «Укрдіпродор» в особі
Одеської філії «Одесадіпродор» на
користь ОСОБА_6 заборгованість з
заробітної плати в розмірі 9 749 грн 86
коп.; моральну шкоду у розмірі 500 грн;
середній заробіток за час затримки
розрахунку у розмірі 19 635 грн. Вирішено
питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі Державне
підприємство «Український державний
інститут з проектування об'єктів
дорожнього господарства «Укрдіпродор»
в особі Одеської філії «Одесадіпродор»
порушує питання про скасування
оскаржуваних рішень суду із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, керувався положеннями ст.
ст. 116, 117 КЗпП України, Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок), та виходив з того,
що позивачу не виплачено заробітну
плату за період з 01 вересня 2012 року по 23
серпня 2013 року у заявленому ним
розмірі, наявні підстави для стягнення
середнього заробітку за весь затримки
розрахунку і відшкодування моральної
шкоди.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
оплату праці» заробітна плата -це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором роботодавець виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Судами встановлено, що з 02 серпня 2010
року по 22 липня 2013 року позивач
перебував з відповідачем у трудових
відносинах та працював на посаді
інженера ІІІ категорії дорожнього
відділу Одеської філії
«Одесадіпродор» Державного
підприємства «Український державний
інститут з проектування об'єктів
дорожнього господарства
«Укрдіпродор».

Наказом від 22 липня 2013 року № 21-К
позивача звільнено за угодою сторін на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні позивачу не була
виплачена в повному розмірі
заборгованість з заробітної плати за
період з вересня 2012 року по липень 2013
року, яка, після утримання податків і
зборів, на час ухвалення рішення
становила 9 749 грн 66 коп. Розмір
заборгованості підтверджується
довідкою відповідача від 09 грудня 2013
року № 03/14 та сторонами не оспорювався.

Дійшовши правильного висновку про
наявність підстав для стягнення
заборгованості по заробітній платі та
моральної шкоди, суди дійшли
помилкового висновку про те, що позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача середнього заробітку за
весь період затримки розрахунку
підлягають задоволенню у розмірі,
визначеному позивачем.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 п. 2 та ч. 1 п. 8,
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох
календарних місяців працівник не
працював, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат, що обчислюється із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного заробітку на
число робочих днів, а у випадках,
передбачених чинним законодавством,
календарних днів, які мають бути
оплачені за середнім заробітком.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач,
посилаючись на ч. 6 п. 2 Порядку, у якій
зазначено, що час, протягом якого
працівники згідно з чинним
законодавством або з інших поважних
причин не працювали і за ними не
зберігався заробіток або зберігався
частково, виключається з
розрахункового періоду, вважав, що
середньомісячна заробітна плата
повинна обчислюватися виходячи з
виплат за березень та квітень 2013 року,
оскільки в цих місяцях позивачем було
відпрацьовано всі робочі дні (а. с. 26-28).

Заперечуючи позов та звертаючись до
апеляційного суду зі скаргою,
відповідач посилався на те, що
розрахунок розміру середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку при звільненні проведений
не правильно, середня заробітна плата,
яка повинна обчислюватися виходячи з
виплат за 2 останні календарні місяці
(квітень та травень 2013 року), що
передують звільненню, становить 1 114 грн
11 коп., тому середньоденна заробітна
плата становить 74 грн 27 коп., а не 127 грн
50 коп., як зазначено позивачем (а. с. 32-35,
133-136).

Вирішуючи спір у частині стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку, суди у порушення
вимог ст. 213 ЦПК України не перевірили
правильності наданого позивачем
розрахунку середньої заробітної плати
відповідно до Порядку та доводів
відповідача щодо періоду, за який
обчислюється середня заробітна плата.

А також суди не врахували ч. ч. 3, 4 п. 2
Порядку та помилково при обчисленні
сум, які підлягають стягненню за
затримку розрахунку при звільненні,
виходили з середньої заробітної плати
позивача за місяці роботи, у яких
позивачем було відпрацьовано всі
робочі дні.

При цьому суди не з'ясували: чи працював
позивач у червні 2013 року та чи
нараховувалася йому заробітна плата за
червень 2013 року, як наслідок, дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову у заявленому позивачем розмірі
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку.

Допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи в частині позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку, рішення судів
першої та апеляційної інстанцій в цій
частині підлягають скасуванню з
передачею справи в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного
підприємства «Український державний
інститут з проектування об'єктів
дорожнього господарства «Укрдіпродор»
в особі Одеської філії «Одесадіпродор»
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 27 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
20 травня 2014 року скасувати в частині
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку, справу в цій
частині направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 27 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 20 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник