Справа № 645/3408/14
Провадження№2/645/1354/14
РІШЕННЯ

іменем України

19 листопада 2014 року
м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у
складі:

головуючого - судді Бабкової Т.В.,

при секретарі - Білобрової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом,
на обґрунтування якого посилалася на
наступне. 10.07.2008р. між нею та ЗАТ
комерційний банк «ПриватБанк» (зараз
ПАТ комерційний банк «ПриватБанк») в
особі Харківської філії відділення №
72 було укладено кредитно-заставний
договір № HAL2AN56232705, за умовами якого
банк надав їй кредит у розмірі 16112,30
доларів США на строк до 09.07.2015р. за
сплатою 15 % річних для придбання
автомобілю марки CHERY ELARA модель 2007р.в.
державний номер НОМЕР_1. Вказаний
автомобіль був предметом застави за
вказаним договором. Позивачка
зазначає, що всупереч вимогам ст.13
Закону України «Про заставу» щодо
обов'язкової нотаріальної форми
посвідчення договорів застави
транспортних засобів, договір №
HAL2AN56232705 від 10.07.2008р. був укладений в
простій письмовій формі, а тому у
відповідність до ст.14 вказаного закону
повинен бути визнаний недійсним в
частині заставних правовідносин. Крім
того, позивачка зазначала, що надаючи
споживчий кредит у іноземній валюті,
не маючи для цього відповідної
ліцензії, банк порушив положення ч.3
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів». Також з боку банку не було
виконано обов'язку кредитора перед
наданням споживчого кредиту
повідомити споживача у письмовій формі
про умов кредитування та скупну
вартість кредиту. Договір № HAL2AN56232705
від 10.07.2008р. складений кеглим шрифтом,
окремі його положення відсилають до
інших, що ускладнює його читання та
робить незрозумілим зміст, штрафні
санкції та випадки нарахування пені
передбачають подвійну
відповідальність за одне і теж саме.
Таким чином, ОСОБА_1 поставили в
завідомо невигідні для неї умови
шляхом обману щодо умов кредитування
(ст.ст.230, 233 ЦК України). На чисельні
звернення позивачки щодо розстрочення
заборгованості та зміни умов
погашення кредиту банк позитивно не
реагує. На підставі викладеного ОСОБА_1
просила суд визнати недійсним розділ 5
( ст.5.1-5.6), п г) ст.17.1.8 , ст.14.9,17.9,17.10,17.11,17.12,
ст.8.1, 8.2, 8.3, 8.4, 9.1, 10.1, 10.2, 11.1
кредитно-заставного договору №
HAL2AN56232705 від 10.07.2008р.

Представник ОСОБА_1 за довіреністю
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала в повному обсязі з
підстав, викладених вище. Крім того
пояснила, що на її погляд положення
розділу 5 договору про резервування
ресурсів фактично є завуальованою
процентною ставкою, яка значно
збільшує з 15% встановлений розмір
процентів. Також зазначила, що на
теперішній час на підставі судового
рішення про звернення стягнення на
предмет застави автомобіль марки CHERY
ELARA модель 2007р.в. державний номер
НОМЕР_1 був реалізований.

Представник ПАТ комерційний банк
«ПриватБанк» за довіреністю Заборська
Н.В. проти позову заперечувала.
Вказувала, що договір від 10.07.2008р. був
укладений на підставі вільного
волевиявлення сторін, на прохання
позивальника він був укладений у
валюті долару США. Кредит виданий у
доларах США, нарахування та погашення
заборгованості також здійснюється у
валюті договору - долари США.
Позичальник прийняв виконання
зобов'язань від ПАТ комерційний банк
«ПриватБанк» та самостійно
добровільно частково виконував взяті
на себе зобов'язання - внесла перші 5
щомісячних платежів за кредитом без
порушення умов договору. Проте, з січня
2009р. ОСОБА_1 не сплачувала щомісячні
платежі своєчасно та в повному обсязі
в результаті чого станом на 16.08.2013р. за
кредитно-заставним договором №
HAL2AN56232705 в неї утворилася
заборгованість в розмірі 55171,47 долар
США. На підставі рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
17.05.2012р. було звернено стягнення на
предмет застави, який на теперішній час
реалізований. Вимоги ОСОБА_1 про
визнання недійсним окремих положень
договору заявлені з пропуском строку
позовної давності, яку сторона
відповідача просить застосувати при
вирішенні спору. Крім того, зазначала,
що можливість видачі кредитів у
іноземній валюті не суперечить
положенням діючого на той час
законодавства, договір був складений
достатнім для вільного читання
шрифтом, при укладенні договору
сторонам надавався достатній час для
ознайомлення з його умовами.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази по
справі, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що
10.07.2008р. між ОСОБА_1 та ЗАТ комерційний
банк "ПриватБанк" (правонаступником
якого на теперішній час є ПАТ
комерційний банк "ПриватБанк") було
укладено кредитно- заставний договір
№ HAL2AN56232705. Відповідно до умов
вказаного договору позивачці ОСОБА_1
було надано кредит в розмірі 16112,30
Доларів США на наступні цілі: у розмірі
16112,30 Доларів США, з яких: 14783,08 Доларів
США - на придбання Автомобіля (а саме:
автомобіля марка CHERY ELARA, рік випуску:
2007, тип транспортного засобу:
легк.автомобіль (от 1500 до 2000 см.куб.),
кузов: НОМЕР_2, об'єм двигуна: 1971,
державний номер: НОМЕР_1 ); 814,15 Доларів
США - для оплати перших страхових
платежів за Договорами Страхування на
перший рік дії кредиту; 7,38 Доларів США -
для оплати коштів за реєстрацію
Предмета Застави в Державному Реєстрі;
443,49 Доларів США - для оплати винагороди
за надання фінансового інструменту, що
сплачується в момент видачі Кредиту; а
також 64,19 Долар США - для оплати
вартості поліса обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (ОСЦПВ), що не пізніше
ніж року.

В забезпечення повного та
своєчасного виконання зобов'язань за
кредитно-заставним договором №
HAL2AN56232705 від 10.07.2008 року ОСОБА_1 надала
ЗАТ комерційний банк "ПриватБанк"
предмет застави, а саме автомобіль
марки CHERY ELARA, рік випуску: 2007, тип
транспортного засобу: легк.автомобіль
(от 1500 до 2000 см.куб.), кузов: НОМЕР_2, об'єм
двигуна: 1971, державний номер: НОМЕР_1.

Відповідно до п. 17.1.6
кредитно-заставного договору за
користування кредитними коштами
позичальник зобов'язався сплачувати
відсотки банку в розмірі 15 % на рік,
розрахованих на суму залишку
заборгованості за кредитом, а також
винагороди в розмірі 4,08 % на рік за
резервування ресурсів, тобто також у
валюті кредиту - Долар США.

Таким чином, за взаємною згодою сторін
кредитно-заставний договір був
укладений у валюті Долару США, кредит
виданий у Доларах США, нарахування та
погашення заборгованості за кредитним
договором також здійснювалося у валюті
договору - Доларі США, що випливає з
того , що позичальник прийняв виконання
зобов'язань від ЗАТ КБ "ПриватБанку" та
самостійно добровільно частково
виконувала взяті на себе за кредитним
договором зобов'язання (внесла перші 5
щомісячні платежів за кредитом без
порушень умов договору).

Згідно зі статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані
згідно ЦК України як грошові одиниці
України гривні, так і іноземна валюта,
що виступатиме предметом зобов'язання.

Відповідно до п.1 4.2 ст.47 Закону України
"Про банки і банківську діяльність", на
підставі банківської ліцензії банки
мають право здійснювати операції з
валютними цінностями.

Окрім того, положення ч. З ст. 533 ЦК
України допускають можливість
виконання зобов'язань у іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за забов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом. Як
зазначалося вище, такі випадки, порядок
та умови визначені Законом України
«Про банки і банківську діяльність».
Отже, можливість надання і погашення
кредитів в іноземній валюті не
суперечить чинному законодавству.

З огляду на викладене, кредитний
договір в іноземній валюті відповідає
вимогам чинного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 6, ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості, та ст. 628 ЦК України -
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Таким чином, сторони при укладенні
кредитного договору мали право вільно,
на власний розсуд обрати валюту
виконання грошових зобов'язань,
передбачених договором.

Також слід зазначити, що 17.01.2001р.
набрав чинності новий Закон України
"Про банки та банківську діяльність",
який визначив новий порядок
ліцензування діяльності банків, а саме,
згідно зі ст. 47 зазначеного закону
видача Національним банком України
генеральних та індивідуальних
ліцензій не передбачається, натомість
Національний банк України видає одну
(загальну) ліцензію на здійснення
банківських операцій. Відповідно до п.1
ч.2 ст. 47 ЗУ "Про банки та банківську
діяльність" на підставі банківської
ліцензії банки мають право здійснювати
операції з валютними цінностями.

Згідно прикінцевих положень Закону
України "Про банки та банківську
діяльність" після набрання чинності
зазначеного закону всі інші закони та
нормативно-правові акти
застосовуються у частині, що не
суперечить Закону України "Про банки та
банківську діяльність".

Під валютними операціями згідно ст.1
Декрету КМУ "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" від
19.02.1993р. №15-93 (далі - Декрет) розуміються,
зокрема, операції пов'язані з
використанням валютних цінностей в
міжнародному обігу як засобу платежу, з
передаванням заборгованостей та інших
зобов'язань, предметом яких є валютні
цінності.

Отже, Декрет виокремлює операції
пов'язані з використанням валютних
цінностей як засобу платежу та
операції з передаванням
заборгованостей та інших зобов'язань,
предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що
Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом. Генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Індивідуальної
ліцензії потребують відповідно до
вказаної статті, зокрема, такі
операції: "в) надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі; г) використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу або як застави."

Диспозиція норми підпункту "в" частини 4
статті 5 Декрету передбачає спеціальну
умову, за якої валютна операція
вимагатиме отримання індивідуальної
ліцензії, а саме "якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі". Тому
у випадку, коли в період дії режиму
валютного регулювання діючим
законодавством буде встановлено межі
за термінами й сумами таких кредитів,
лише після набрання чинності
відповідним нормативно-правовим актом
вказані операції вимагатимуть
індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного
банку України від 29.05.2001 p. N 28-313/2178 на
сьогоднішній момент вимоги або
які-небудь обмеження щодо граничного
розміру сум і строків повернення
кредитів в іноземній валюті, залучених
або надаваних резидентами України,
чинним законодавством не встановлене,
тому здійснення резидентами операцій
по одержанню або наданню кредитів в
іноземній валюті не вимагає
індивідуальної ліцензії Національного
банку України.

Отже, здійснювані на даний час банком
операції з надання кредитів в
іноземній валюті у будь-яких сумах та
на будь-який строк відповідно до
підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету
не вимагають отримання індивідуальної
ліцензії Національного банку.

Банк як фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку (статті
19,47Закону України "Про банки і
банківську діяльність") банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків" є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті
5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

Згідно з постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 5 від
30.03.2012 року «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», у разі виникнення
спору щодо отримання сторонами
кредитного договору індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу або як застави (підпункт "г"
пункту 4 статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "ГІро
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій). У
зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Як зазначено в Узагальненнях
судової практики розгляду цивільних
справ, що виникають з кредитних
правовідносин Верховного Суду України,
потрібно звернути увагу, що колегією
суддів судової палати суду у цивільних
справах Верховного Суду України у
своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі
№ 6-50418св10, зроблено висновок, що
відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, затвердженого постановою
Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483,
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких НБУ видав йому банківську
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність
у банку генеральної ліцензії або
дозволу НБУ здійснення кредитних
операцій у валюті не суперечить
вимогам чинного законодавства України.

Банківською ліцензією № 22 виданою
Національним банком України, а також
дозволом, виданим НБУ, ПАТ КБ
"ПриватБанк" надане право здійснювати
банківські операції, визначені
пунктами 1-4 частини другої та частиною
четвертою ст. 47 Закону України "Про
банки та банківську діяльність ".
Згідно із додатком до дозволу, банк має
право здійснювати операції з валютними
цінностями, зокрема, ведення рахунків
клієнтів (резидентів та нерезидентів) в
іноземній валюті, залучати та
розміщувати іноземну валюту на
валютному ринку України.

Отже, враховуючи наявність
зазначених вище ліцензій і дозволів,
ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» мав
право здійснювати валютні операції,
зокрема укладати кредитні договори,
предметом яких була іноземна валюта.

Крім того, суд зазначає, що на час
укладення кредитно-заставного
договору № HAL2AN56232705 від 10.07.2008 року
законодавчих обмежень щодо укладання
договорів споживчих кредитів в
іноземній валюті встановлено не було.
Положення, передбачені в абзаці 3
частини першої статті 11 Закону України
"Про захист прав споживачів" про те, що
надання (отримання) споживчих кредитів
у іноземній валюті на території
України забороняється, внесена Законом
України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI
"Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг",
тобто після укладення кредитного
договору між ОСОБА_1 та ЗАТ комерційний
банк «ПривотБанк». Враховуючи
положення ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦК України, за
якими акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності та не мають
зворотної дії часі, випливає висновок
про відповідність кредитного договору
законодавству чинному на час його
укладення.

Не приймаються до уваги як
безпідставні посилання сторони
позивача про недотримання ЗАТ
комерційний банк «ПриватБанк»
положень Закону України "Про захист
прав споживачів" в частині не надання
позивачці ОСОБА_1 інформації про умови
кредитування. При цьому суд виходить з
того, що застосування цього Закону
можливе в тому разі, якщо предметом і
підставою позову є питання надання
інформації споживачеві про умови
отримання кредиту, типи відсоткової
ставки, валютні ризики, процедуру
виконання договору тощо, які передують
укладенню договору. Після укладення
договору між сторонами виникають
кредитні правовідносини, регулювання
яких передбачено положеннями ЦК
України та спеціальним законодавством
у системі кредитування.

Крім того, в процесі розгляду справи
встановлено, що кредитно-заставний
договір № HAL2AN56232705 від 10.07.2008 складений
належним чином, достатнім для вільного
читання шрифтом, при укладенні
договорів сторони мали достатньо часу
для ознайомлення із умовами договору, в
кожному договорі продубльовано зміст
основного зобов'язання, а саме:
повернення ОСОБА_1 ПАТ КБ "ПриватБанку"
кредиту в розмірі 16112,30 Доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 15 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 09.07.2015
року, а також строк, порядок погашення
заборгованості та розмір щомісячних
платежів. Договір складений належним
чином, ОСОБА_1 ознайомилась належним
чином, про що свідчить її підпис.

Таким чином, посилання представника
позивача на те, що ОСОБА_1 не була
ознайомлена із умовами
кредитно-заставного договору є
необгрунтованими, надуманими та
такими, що суперечать усім матеріалам
та обставинам справи і спростовуються
тим, що під текстом договору стоїть
підпис ОСОБА_1

Судовим розглядом встановлено, що з
січня 2009 року ОСОБА_1 в порушення умов
договору № HAL2AN.07.2008 року не
сплачувала щомісячні платежі
своєчасно та в повному обсязі, в
результаті чого станом утворилась
заборгованість. В зв'язку із
невиконанням ОСОБА_1 прийнятих на себе
зобов'язань рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
17.05.2012 року в рахунок погашення
заборгованості за кредитно-заставним
договором № HAL2AN56232705 від 10.07.2008 року
станом на 13.05.2009р. у розмірі 131029, 60 грн.,
що є еквівалентом 17217,40 доларів США,
було звернено стягнення на предмет
застави автомобіль марки CHERY ELARA
державний номер НОМЕР_1.

Крім того, суд зазначає про
безпідставність доводів сторони
позивача про недійсність окремих
положень кредитно-заставного
договору № HAL2AN56232705 від 10.07.2008 року
через недотримання нотаріальної
форми його посвідчення з врахуванням
того, що на час його укладення 10.07.2008
року положеннями ст.13 Закону України
«Про заставу» обов'язкова нотаріальна
форма посвідчення договорів застави
транспортних засобів не
передбачалась.

На підставі викладеного вище, суд
приходить до висновку про те, що позов
ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанку" є
безпідставним та в його задоволенні
слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11, 60, 88, 209, 212, 214-215
ЦПК України, Законом України "Про
захист прав споживачів", ст.47 Закону
України "Про банки та банківську
діяльність ", ст.13 Закону України «Про
заставу», суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
частково недійсним
кредитно-заставного договору №
HAL2AN56232705 від 10.07.2008 року - залишити без
задоволення.

Апеляційна скарга до апеляційного
суду Харківської області на рішення
суду подається через Фрунзенський
районний суд м.Харкова протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий - суддя