У х в а л а

іменем україни

17 грудня 2014 року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О., Хопти
С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
Гребінківська державна нотаріальна
контора, приватний нотаріус ОСОБА_5,
Державна реєстраційна служба України в
м. Києві, про визнання недійсними
довіреностей, договору купівлі-продажу
квартири за касаційною скаргою ОСОБА_3,
поданою його представником ОСОБА_6, на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9
липня 2014 року,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_1,ОСОБА_2
звернулись до суду з указаним позовом,
в якому просили визнати недійсними
довіреності, видані 25 квітня 2013 року
від їх імені на ім'я ОСОБА_4, та договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16
травня

2013 року, укладений останнім від їх
імені.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
є власниками квартири

АДРЕСА_1, та не видавали довіреностей

ОСОБА_4 на продаж даної квартири.
Зазначали, що в день видачі
довіреностей ОСОБА_1 перебувала у
Київському госпіталі інвалідів війни,
а ОСОБА_2 доглядала за нею, тому
перебувати у м. Гребінки, Полтавської
області, де посвідчені довіреності, не
могли.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

9 липня 2014 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задоволено.

Визнано довіреність від 25 квітня 2013
року, видану ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_4,
посвідчену державним нотаріусом
Гребінківської державної нотаріальної
контори Полтавської області Заїкою
Г.К., недійсною з 25 квітня 2013 року.

Визнано довіреність від 25 квітня 2013
року, видану ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_4,
посвідчену державним нотаріусом
Гребінківської державної нотаріальної
контори Полтавської області Заїкою
Г.К., недійсною з 25 квітня 2013 року.

Визнано договір купівлі-продажу
квартири від 16 травня 2013 року,
укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_1, від імені
яких діяв

ОСОБА_4, та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачами спірні довіреності не
підписувались, наміру продавати
квартиру вони не мали, а тому спірні
правочини не відповідають нормам
чинного законодавства і є недійсними.

Установлено й це убачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Судами установлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1,ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 1 квітня 1993р. та свідоцтв
про право на спадщину від 1 жовтня 2007
року та від 21 вересня 2007 року.

25 квітня 2013 року державним нотаріусом
Гребінківської державної нотаріальної
контори Полтавської області Заїкою Г.К.
від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було видано
дві довіреності, якими ОСОБА_4 надано
право отримати документи та відчужити
належну позивачам квартиру.

ОСОБА_4, діючи на підставі вищевказаних
довіреностей, 16 травня 2013 року продав
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, що
підтверджується договором купівлі -
продажу від 16 травня 2013 року, який
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5

Суди, ухвалюючи рішення, виходили з
того, що висновком почеркознавчої
експертизи від 10 січня 2014 року, яка була
проведена в рамках кримінального
провадження, і якою встановлено, що
підписи на спірних довіреностях від
імені позивачів вчинені ймовірно не
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а іншими особами.

Відповідно до науково - методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз,
затверджених наказом Міністерства
юстиції України від 8 жовтня 1998 року №
53/5, (далі - Рекомендації) вільними
зразками є рукописи і підписи особи,
яка ідентифікується, виконані до
порушення кримінальної справи і не
пов'язані з нею.

Згідно п. 4 Рекомендацій, вільні зразки
за можливості повинні відповідати
об'єкту, який досліджується, за часом
виконання (бажано в межах одного року).

Як убачається з вищевказаного висновку
від 10 січня 2014 року, для проведення
експертизи експерту було надано два
документи з вільними зразками підпису
ОСОБА_1 та один документ зі зразком
підпису ОСОБА_2

Крім того, у резолютивній частині
висновку вказано, що підпис в графі
«Підпис» в довіреності на бланку
нотаріальних дій, виданої на ім'я
ОСОБА_4 виконаний ймовірно не ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, а іншою особою.

Відповідно до ст. 237 ЦК України
представництво - це є правовідношення,
в якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Дно із ч. ч. 1, з ст. 244 ЦК України
представництво, яке ґрунтується
наговорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній злі. Правочин має вчинятися
у формі, встановленій законом. Правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення, вірно встановили фактичні
обставини справи та належним чином
перевіривши докази дійшли висновку про
те, що в сукупності всіх доказів,
наявних в матеріалах справи, не
вбачається ознак волевиявлення ОСОБА_1
та ОСОБА_2 щодо видачі оспорених
довіреностей, що є підставою для
визнання їх недійсними, і, як наслідок,
визнання недійсним договору купівлі -
продажу спірної квартири від 16 травня
2013 року.

Доводи касаційної скарги, матеріали
витребуваної справи, зміст
оскаржуваних судових рішень, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, які передбачені
ЦПК України як підстави для скасування
рішень.

Таким чином оскаржувані судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його
представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко