АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 595/1850/14-ц Головуючий у 1-й
інстанції Федорончук В.Б. Провадження
№ 22-ц/789/1352/14 Доповідач - Фащевська
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Щавурська Н. Б., Гурзель І. В.,

з участю - секретаря - Парандюк Ю.Б.
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_1,

представника відповідача Павлюк Н.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Бучацького районного суду
від 27 жовтня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до Бучацького коледжу
Подільського державного
аграрно-технічного університету про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до Бучацького коледжу
Подільського державного
аграрно-технічного університету про
поновлення на посаді викладача
коледжу, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди в сумі 15 000 грн.

Позивачка вказала, що із 31 серпня 1991
року працює на посаді викладача у
відповідача.

Наказом від 20 серпня 2014 року за № 98-к її
було звільнено з посади у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
за п.2 ст.36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що вона фактично
працювала на умовах безстрокового
договору, її звільнення в зв'язку з
закінченням строку трудового договору
є незаконним, а тому просила поновити
на посаді з виплатою суми втраченого
заробітку. Крім того, позивачка просила
стягнути в її користь 15000 грн. моральної
шкоди, оскільки її незаконне
звільнення привело до зміни ритму
життя, до психологічних та моральних
страждань, а також 550 грн. витрат на
правову допомогу.

Рішенням Бучацького районного суду
від 27.10.2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 до Бучацького коледжу
Подільського державного
аграрно-технічного університету про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди
відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати рішення Бучацького
районного суду від 27 жовтня 2014 року та
ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити її позовні вимоги.

Апелянт вказала, що рішення суду
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, суд дав невірну оцінку
доказам здобутим в судовому засіданні
і його висновки не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи,
зазначені в апеляційній скарзі, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції
виходив з того, що між сторонами
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України
було укладено контракт на визначений
строк, встановлений за їхнім
погодженням. Оскільки позивачка
відмовилась переукласти контракт на
новий строк, її було правомірно
звільнено із закінченням дії
контракту.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду, оскільки він не
відповідає фактичним обставинам
справи та вимогам закону, що є
підставою для скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення відповідно
до вимог ст. 309 ЦПК України.

Так, судом встановлено, що
відповідно до Наказу від 31.08.1991 року
ОСОБА_3 була прийнята на роботу - посаду
викладача інформатики Бучацького
радгоспу-технікуму.

06.07.1995 р. між Бучацьким
радгоспом-технікумом та ОСОБА_3 було
укладено Трудовий контракт, згідно
якого остання призначалась на посаду
викладача комп'ютеризації на строк з
01.08.1995 року по 01.08.2000 рік, що
стверджується контрактом.

02.01.1999р. Бучацький
радгосп-технікум перейменовано на
Бучацький державний аграрний коледж
Тернопільської області відповідно до
наказу Міністерства агропромислового
комплексу України від 18.12.1998 року за №
371.

Відповідно до наказу від 13.09.2006 р.
ОСОБА_3 звільнена з посади викладача в
порядку переведення у Бучацький
коледж Подільського ДАТУ.

У вересні 2006 року заклад було
перейменовано у Бучацький коледж
Подільського державного
аграрно-технічного коледжу.

Згідно Положення про Бучацький коледж
Подільського ДАТУ, затвердженого 14.07.2006
року, коледж має окремі права юридичної
особи, зокрема прийняття та звільнення
з роботи.

31.01.2012 року Подільський державний
аграрно-технічний університет
уповноважив директора Бучацького
коледжу Подільського ДАТУ
представляти інтереси Бучацького
коледжу в судових органах з усіма
правами наданими за законом позивачу,
відповідачу.

У період з 2005 р. по 2010 р., з 2010 р. по
2013 р. та з 30.08.2013 р. по 31.08.2014р. з
позивачкою неодноразово
переукладались контракти, що
стверджується контрактами, долученими
до особової справи позивачки,
оглянутої в судовому засіданні.

Контракт, укладений між сторонами
в період з 2000 р. по 2005 рік в особовій
справі відсутній, що не заперечується
представником відповідача.

Будь-яких інших доказів того, що в
період з 2000 р. по 2005 рік між сторонами
був укладений контракт в судовому
засіданні не здобуто.

Відповідно до контракту від 30
серпня 2013 року, укладеного між
Бучацьким коледжем Подільського ДАТУ
та позивачкою, остання призначена на
посаду викладача Бучацького коледжу
Подільського ДАТУ строком на 1 рік, з
01.09.2013 р. по 31.08.2014 р.

Відповідно до акту від 05.08.2014 р.
складеного комісією працівників
Бучацького Подільського ДАТУ,
позивачка відмовилася продовжити
(підписати) контракт.

Згідно акту від 29.08.2014 р.,
складеного комісією працівників
Бучацького коледжу Подільського ДАТУ,
29.08.2014 р. ОСОБА_3 була відсутня на своєму
робочому місці.

Наказом директора Бучацького
коледжу Подільського ДАТУ №98-к від 29
серпня 2014 року позивачку звільнено з
роботи 31 серпня 2014 року у зв"язку із
закінченням строку трудового договору
(контракту) п.2 ст.36 КЗпП України.
Підстава: контракт від 30.08.2013 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 КЗпП
України строковий договір укладається
у випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

У п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
трудових спорів" роз'яснено, що власник
або уповноважений ним орган може
вимагати від працівника, який працює за
трудовим договором, укладення
контракту тільки в тому разі, коли він
відноситься до категорії працівників,
які згідно з законодавством працюють
за контрактом.

Міністерство праці та соціальної
політики України в листі «Щодо
контрактної форми трудового договору
та переліку законів, якими дозволено її
застосування» від 6 травня 2000 року №
06/2-4/66 роз'яснює, що роботодавець може
вимагати від працівника укладення
контракту лише тоді, коли той належить
до категорії працівників, які
відповідно до законів працюють за
контрактом. Укладення контракту у
випадках, не передбачених законами
України, не дозволяється, оскільки це
знижує рівень соціальної захищеності
працівників та суперечить вимогам
Конвенції МОП № 158 про припинення
трудових відносин з ініціативи
роботодавця 1982 року, яка була
ратифікована Україною Постановою
Верховної Ради України від 4 лютого 1994
року № 3933-ХІІ. Порушення цих вимог
відповідно до статті 9 КЗпП може бути
підставою для визнання недійсними умов
праці за контрактом як таких, що
погіршують становище працівника, а
також притягнення винних посадових
осіб до адміністративної
відповідальності відповідно до статті
41 КУпроАП.

Відповідно до ст.54 Закону України
"Про освіту" " педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом. Прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
здійснюється на основі конкурсного
відбору".

Законодавством про освіту визначена
сфера обов'язкового застосування
контракту лише для керівників
навчальних закладів, що є у
загальнодержавній власності. При
обов'язковому укладанні контракту
виключена можливість укладання іншого
виду трудового договору.

Законом також передбачено
можливість укладання контракту
(строкового трудового договору) із
науковими та науково - педагогічними
працівниками навчальних закладів 3 та 4
рівня акредитації, що стверджується п.
10 Положення про обрання та прийняття на
роботу науково-педагогічних
працівників вищих навчальних закладів
третього і четвертого рівнів
акредитації, затвердженого наказом
Міністерства освіти України від 24
грудня 2002 р. № 744.

У відповідності з ст. 48 Закону
України "Про вищу освіту" до
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації
належать асистенти, викладачі, старші
викладачі, директор бібліотеки,
наукові працівники бібліотеки,
доценти, професора, завідуючі кафедрою,
декани, проректори, ректори. В частині 3
вищенаведеної статті зазначено, що на
ці посади обираються за конкурсом, як
правило, особи, які мають наукові
ступені або вчені звання, а також
випускники магістратури, аспірантури
та докторантури.

Судом встановлено, що позивачка
працювала викладачем коледжу, тобто, її
посада не підпадає під перелік посад,
перебування на яких дає підставу на
укладення трудового договору на
контрактній основі. Позивачка була
прийнята на роботу на підставі
безстрокового договору, на протязі
всього часу роботи у відповідача з
позивачкою переукладався трудовий
договір у формі контракту.

Пункт 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
передбачає можливість припинення
трудового договору у зв'язку з
закінченням його строку. На цій
підставі може бути припинений тільки
строковий трудовий договір, укладений
як строковий відповідно до закону. Якщо
ж строковий трудовий договір укладено
всупереч правилам ст. 23 КЗпП України, то
умова про строк є незаконною. Трудовий
договір у такому разі вважається
укладеним на невизначений строк, і він
не може бути припинений у зв'язку з
закінченням строку.

Крім того, відповідно до змісту ч. 2
ст. 23 та ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові
договори, що були переукладені один
чи декілька разів, вважаються такими,
що укладені на невизначений строк, за
винятком випадків, передбачених
частиною другою статті 23, тобто щодо
строкових трудових договорів,
укладених у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника, та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

З роз'яснень, викладених у п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду трудових спорів»
вбачається, що оскільки згідно з ч. 2 ст.
23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року)
трудовий договір на визначений строк
укладається лише у разі, коли трудові
відносини на невизначений строк не
може бути встановлено з урахуванням
характеру роботи або умов її виконання,
або інтересів працівника (наприклад,
його бажання), або в інших випадках,
передбачених законодавчими актами,
укладення трудового договору на
визначений строк при відсутності
зазначених умов є підставою для
визнання його недійсним у частині
визначення строку.

Враховуючи встановлені судом
обставини справи, вищезазначені вимоги
закону, колегія приходить до висновку,
що позивачка після переукладення
договору набула статус постійного
працівника, яка прийнята на роботу на
невизначений строк, тому не могла бути
звільнена на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України.

Таким чином її вимоги про поновлення
на роботі підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в
разі звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає спір. При винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, що
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу.

При вирішенні питання про розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, який підлягає стягненню з
відповідача в зв'язку з незаконним
звільненням, суд керується Порядком
визначення середнього заробітку,
визначеним Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100,
згідно з яким з цією метою
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата (пункт 2, абзац 3).

Пунктом 3 Порядку передбачено, що при
обчисленні середньої заробітної плати
у всіх випадках її збереження
включаються: основна заробітна плата, а
також винагорода за підсумками річної
роботи та вислугу років. Премії, які
виплачуються за квартал і більш
тривалий проміжок часу, при обчисленні
середньої заробітної плати за останні
два календарні місяці, включаються в
заробіток в частині, що відповідає
кількості місяців у розрахунковому
періоді.

Усі виплати включаються в
розрахунок середньої заробітної плати
у тому розмірі, в якому вони нараховані,
без виключення сум відрахування на
податки, стягнення аліментів тощо
(абзац 3 пункту 3 Порядку).

Враховуючи наведене та час
звільнення позивачки зазначеними
місяцями колегія вважає липень та
серпень 2014 року, оскільки позивач була
звільнена з 31.08.2014 року.

П.8 розділу 4 вказаного Порядку
передбачено, що нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Колегія суддів також зазначає, що
згідно з абз.5 п.6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» при задоволенні вимог
про оплату праці, суд має навести в
рішенні розрахунки, з яких він виходив
при визначенні сум, що підлягають
стягненню. Оскільки справляння і
сплата прибуткового податку з громадян
(податків з доходів фізичних осіб) є
відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд визначає суму без
утримання цього податку й інших
обов'язкових платежів, про що зазначає
в резолютивній частині рішення.

З урахуванням наведених норм
законодавства України, беручи до уваги
довідку про заробітну плату позивачки,
колегія встановила, що заробітна плата
позивачки за останніх два місяці
(липень, серпень 2014 р.), що передували
звільненню, становить 9855,95 гривень. За
ці два останніх місяці було 43 робочих
днів, тому середньоденний заробіток
становить 229,21 гривень. З дня звільнення
позивачки до дня винесення рішення
колегією минуло 69 робочих дні (
вересень- 22 робочих дні, жовтень - 23,
листопад - 20, грудень 4), тому середній
заробіток за час вимушеного прогулу
позивачки шляхом множення зазначених
вихідних даних становить 15 815,30 гривні (
9855,93/ 43= 229,21* 69= 15 815,30 грн.).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
по організації свого життя.

В судовому засіданні позивачем та
її представниками зазначено та
обґрунтовано доведено, що незаконне
звільнення позивачки, перенесений
внаслідок цього стрес, заподіяли їй
моральних страждань, з часу звільнення
нею вживались додаткові зусилля по
організації свого життя, пошуку роботи
для утримання себе та своєї сім'ї.
Однак розмір, заявлений позивачем у 15 000
грн. колегія вважає таким, що
недоведений позивачкою та є завищеним,
а тому в користь позивачки слід
стягнути 500 гривень.

Згідно ст.ст. 79, 84, 88, 89 ЦПК України,
роз'яснень, даних у постанові ПВСС
України від 17.10.2014 р. "Про застосування
судами законодавства про судові
витрати у цивільних справах" стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтвердженні
судові витрати, в тому числі витрати на
правову допомогу.

Відповідно до п.п.47, 48
вищезазначеної постанови розмір
витрат на оплату правової допомоги
визначається за домовленістю між
стороною та особою, яка надає правову
допомогу. Разом із тим граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлений Законом України від 20
грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу,
граничний розмір якої визначено
відповідним законом, про що зазначено в
пункті 47 цієї постанови, стягуються не
лише за участь у судовому засіданні при
розгляді справи, а й у разі вчинення
інших дій поза судовим засіданням,
безпосередньо пов'язаних із наданням
правової допомоги у конкретній справі
(наприклад, складання позовної заяви,
надання консультацій, переклад
документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути
документально підтверджені та
доведені.

Судом встановлено, що позивачка
просила відшкодувати їй витрати на
правову допомогу в сумі 550 грн., при
розгляді справи у суді першої
інстанції документально підтвердила (
надала квитанцію та розрахунок витрат)
витрати на надання правової допомоги в
сумі 550 грн.

Враховуючи вимоги встановлені
Законом України від 20 грудня 2011 року №
4191-VI «Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», їх
документальне підтвердження, колегія
вважає, що в користь позивачки слід
стягнути витрати на правову допомогу в
сумі 550 грн.

Що стосується вимог позивачки,
поданих при розгляді справи в
апеляційній інстанції про
відшкодування витрат на правову
допомогу - представництво інтересів
позивачки в суді, то колегія керуючись
роз'ясненнями, даними у п.41 постанови
Пленуму ВССУ від 17.10.2014 р. "Про
застосування судами законодавства про
судові витрати у цивільних справах"
вважає, що в задоволенні такої заяви
слід відмовити, оскільки під час
розгляду справи в суді першої
інстанції такі докази на підтвердження
понесених судових витрат суду не
надавалися.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Бучацького районного
суду від 27 жовтня 2014 року скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_3 до Бучацького коледжу
Подільського державного
аграрно-технічного університету про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди
задовольнити частково.

ОСОБА_3 поновити на посаді викладача
Бучацького коледжу Подільського
державного аграрно-технічного
університету. Стягнути з Бучацького
коледжу Подільського державного
аграрно-технічного університету в
користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в сумі 15 815,30 грн.
(п'ятнадцять тисяч вісімсот п'ятнадцять
грн. 30 коп.), 500 грн. моральної шкоди та 550
грн. судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення
на роботі та стягнення середнього
заробітну за один місяць в сумі 5 042,40
грн. ( пять тисяч сорок дві грн. 40 коп.)
підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Є. Фащевська