Справа № 541/3133/13-ц
Номер провадження 2/541/42/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 листопада 2014 року Миргородський
міськрайонний суд Полтавської області
в складі:

головуючого
судді – Андрущенко-Луценко С.В.

при секретарі – Литвиненко О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миргороді справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Відділ Держземаганства у
Миргородському районі, Гаркушинська
сільська рада Миргородського району,
про усунення перешкод в користуванні
власністю,

в с т а н о в и в:

25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Миргородського міськрайонного суду із
вище зазначеним позовом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої
позовні вимоги підтримала, пояснила, що
є власницею будинковолодіння
розташованого в с. Гаркушинці
Миргородського району вул..
Пролетарська 13. Земельна ділянка для
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд та
ведення особистого підсобного
господарства належить їй на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю, який нею був
отриманий 14 січня 2003 року. В 2004 чи 2005
році в той час як вона була відсутня
вдома, відповідач побудував гараж,
частина якого розташована на її
земельній ділянці. Вона неодноразово
просила відповідача усунути порушення
її права власності на земельну ділянку,
але її прохання відповідачем
ігнорувалися. Остаточно впевнилася в
порушенні її прав як власника
земельної ділянки в 2013 році, коли
відповідачем було викликано
землевпорядну організацію для
визначення меж земельних ділянок.
Землевпорядною організацією було
встановлено порушення відповідачем
ОСОБА_2 меж її земельної ділянки
побудовою на її частині гаража. Просить
суд постановити рішення про усунення
перешкод в користуванні нею своєю
власністю –земельною ділянкою площею
0,4626 га., що розташована в с. Гаркушинці
по вул. Пролетарській 13, Миргородського
району, шляхом зобов’язання ОСОБА_2
знести за власний рахунок гараж,
частина якого побудована на її
земельній ділянці.

Представник позивача адвокат ОСОБА_3
позов підтримала, просила його
задовольнити, як законний і
обґрунтований. Пояснила, що тільки в 2013
році землевпорядною організацією були
відновлені межі земельної ділянки
позивачки, а отже саме в цьому році
вона дізналася про порушення своїх
прав землевласника, тому строки
позовної давності позивачкою не
порушено.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав.
Пояснив, що він проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1
по сусідству з позивачкою. Раніше
жодних меж між земельними ділянками не
було. Вони жили між собою дружно, Гараж,
частина якого, як стверджує позивачка
розташований на її земельній ділянці,
він побудував в 1990 році. При видачі
державного акту на землю позивачці
ОСОБА_1 заміри землі робилися без його
відома. До 2013 року офіційно
встановлених меж між земельними
ділянками не було. Тільки в 2013 році такі
межі були встановлені. Протокол про
притягнення його до адміністративної
відповідальності ним не отримувався.
Не пам’ятає, чи отримував він
постанову про накладення
адміністративного стягнення від 27.09.2013
року, але йому здається, що в постанові
в графі відмітка про отримання мається
його підпис. Не визнає, що частина
належного йому гаражу побудована на
земельній ділянці позивачки. В
задоволенні позову просить відмовити
за недоведеністю позовних вимог.

Представник відповідача адвокат
ОСОБА_5 пояснив, що відповідно до
технічного паспорта на належний
ОСОБА_4 житловий будинок приватного
житлового фонду по вул. Пролетарській
11 в с. Гаркушинці Миргородського району
виготовленого ДКП
«Миргородтехінвентаризація» гараж
було побудовано в 1990 році. Про те, що
гараж є самовільним будівництвом
жодних документів компетентних
органів немає. Позивачка дізналася про
порушення свого права, як вбачається з
її слів ще в 2003 році, а тому просить
застосувати до позовних вимог ОСОБА_1
строки позовної давності та в
задоволенні позову відмовити з цих
підстав та за недоведеністю позовних
вимог.

Представник третьої особи
–Гаркушинської сільської ради
Миргородського району ОСОБА_6 суду
пояснив, що між сторонами виник спір
щодо меж земельних ділянок, що їм
належать. Адмінкомісія при
Гаркушинській сільській раді кілька
разів виїжджала на територію
будинковолодінь сторін, міряли спірні
земельні ділянки, хоч це і не
компетенція сільської ради. Документів
на побудову гаражу у відповідача немає,
бо раніше таких документів ніхто не
вимагав. Візуально вимірявши земельні
ділянки сільська рада прийшла до
переконання, що частина гаража
відповідача ОСОБА_4 стоїть на
земельній ділянці ОСОБА_1 Вважає, що
сторони повинні примиритися.

Представник третьої особи Відділу
Держземагенства у Миргородському
районі в судове засідання для дачі
пояснень не з’явився. Установа
належним чином повідомлялася про день
та час судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та проаналізувавши
письмові докази по справі приходить до
висновку, що позов не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі
договору дарування від 23 липня 1996 року
являється власницею будинковолодіння
розташованого в с. Гаркушинці по вул.
Пролетарській 13 Миргородського району
(а.с.8— 12).

Земельна ділянка площею 0,4626 га
належить ОСОБА_1 на підставі
державного акта на право приватної
власності на землю. Землю передано
позивачці для обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд та ведення особистого
підсобного господарства (а.с.129).

Відповідач ОСОБА_2 являється власником
будинковолодіння розташованого в с.
Гаркушинці по вул. Пролетарській 11,
Миргородського району (а.с.100-102).

ОСОБА_2 на підставі державного акту на
право приватної власності на землю
являється власником земельної ділянки
площею 0,1352 га. (а.с.136).

Органом державної влади, а саме
державною інспекцією сільського
господарства в Полтавській області
встановлено порушення відповідачем
ОСОБА_2 вимог ст. ст. 125, 126 Земельного
кодексу України ст. 53-1 КУпАП, зважаючи
на що постановою даного органу його
було притягнуто до адміністративної
відповідальності за те, що він
самовільно зайняв частину земельної
ділянки, яка належить до
будинковолодіння по вул.
Пролетарській 13 (а.с.45-46).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов’язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою про накладення на ОСОБА_2
адміністративного стягнення
встановлено виключно ту обставину, що
він самовільно зайняв частину
земельної ділянки яка належить до
будинковолодіння по вул. Пролетарській
13. В той же час в цій постанові не
зазначено розмір та конфігурацію такої
земельної ділянки, не зазначено, що
даній земельній ділянці розташовано
частину побудованого відповідачем
гаража .

Отже, дану постанову не можна вважати
належним доказом, який підтверджує ту
обставину, що саме на зайнятій
відповідачем земельній ділянці
побудовано частину гаража відповідача
ОСОБА_2

Стосовно протоколу про
адміністративне правопорушення
винесеного відносно ОСОБА_2 як
документу, що підтверджує
правомірність вимог позивача, суд
приходить до наступних переконань (а.с.
47 ).

Акт державного чи іншого органу, як
юридична форма рішень цих органів
–письмовий документ, який породжує
певні наслідки, спрямований на
регулювання тих чи інших відносин і
має обов’язковий характер для
суб’єктів цих відносин. Протокол про
адміністративне правопорушення лише
фіксує обставини та факти встановлених
порушень законодавства та не є
остаточним документом, зобов’язуючим
до вчинення будь-яких дій. ОСОБА_3 та
обов’язки для суб’єкта, перевірка дій
якого проводиться, породжує саме
постанова, прийнята на підставі
протоколу. Отже, протокол не породжує
певних правових наслідків, а його
висновки не мають обов’язкового
характеру. Тобто, вище зазначений
протокол не має обов’язкового
характеру і не набуває статусу рішення,
а отже не може бути доказом
правомірності вимог позивача.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 125 ЗК України право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

За положеннями ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав на
землю. Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов’язані із позбавленням права
володіння земельною ділянкою і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 143 ч.1 ЦПК України для
з’ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Порядок призначення та проведення
судових експертиз регулюється Законом
України «Про судову експертизу» та
«Інструкцією про призначення та
проведення судових експертиз і
Науково-методичними рекомендаціями з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень».

Судом призначалася по справі
судово-будівельно-технічна експертиза
на вирішення якої були поставлені
питання стосовно наявності порушень
права власності позивача на землю, а
саме наявності самозахвату земельної
ділянки позивача, його площі,
конфігурації та про те чи маються на
цій земельній ділянці капітальні
споруди?

Позивачка відмовилася провести оплату
експертного висновку, зважаючи на що
експертизу було знято з експертного
розгляду.

Судом роз’яснювалися позивачеві
наслідки не проведення експертного
дослідження визначені ст. 146 ЦПК
України, але позивачка ОСОБА_1
наполягала на винесенні судом рішення
за наявними в справі доказами.

Оскільки для правильного вирішення
спору необхідно скласти план суміжних
земельних ділянок, встановити чи
мається самовільне зайняття земельної
ділянки ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2,
якщо мається то яка площа самозахвату,
її конфігурація, чи маються на цій
земельній ділянці капітальні споруди,
що потребує спеціальних знань у галузі
землекористування про що було
роз’яснено судом позивачу та
роз’яснено наслідки не подання такого
доказу, суд приходить до переконання,
що в задоволенні позову слід відмовити
за недоведеністю позовних вимог,
виходячи із принципу змагальності
сторін.

Крім того, судом встановлено, що
спірний гараж було побудовано в 1990
році, а отже, позивачкою пропущено
строки позовної давності для звернення
з даним позовом до суду.

Судові витрати слід прийняти на
рахунок держави, оскільки в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено,
а вона являється інвалідом 2 групи.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 143; 146 208, 209, 215,
223, 294 ЦПК України, ст.ст. 125; 152 ЗК України
376 ЦК України ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Відділ Держземаганства у
Миргородському районі, Гаркушинська
сільська рада Миргородського району,
про усунення перешкод в користуванні
власністю.

Судові витрати по справі
прийняти на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
на протязі 10 днів з дня його
проголошення, шляхом подачі
апеляційних скарг через Миргородський
міськрайонний суд.

Суддя:

ОСОБА_7