Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» на рішення
Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 23 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 04 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельта Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що 19 серпня 2008 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» (далі - ТОВ
«Укрпромбанк») та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір, згідно з яким
останній отримав кредит у сумі 25 тис.
доларів США. На забезпечення виконання
боржником взятих за кредитним
договором зобов'язань між
ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 укладено
договір поруки. 30 червня 2010 року між ТОВ
«Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та
Національним банком України (далі - НБУ)
укладено договір про передачу активів
та кредитних зобов'язань, згідно з яким
ПАТ «Дельта Банк» отримало право
вимоги, у тому числі за кредитним
договором від 19 серпня 2008 року,
боржником за яким є ОСОБА_4 Оскільки
боржник ОСОБА_4 тривалий час не виконує
умови кредитного договору, то
утворилася заборгованість. Уточнивши
під час розгляду справи вимоги позову,
ПАТ «Дельта Банк» остаточно просило
стягнути з поручителя ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 422 020 грн 60 коп., а також
судовий збір у сумі 3 654 грн.

Рішенням Ічнянського районного суду
Чернігівської області від
23 квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 04 червня 2014
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте оскаржувані судові рішення судів
першої й апеляційної інстанцій
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 19 серпня 2008 року між ТОВ
«Укрпромбанк» та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір, згідно з яким
останній отримав кредит у сумі 25 тис.
доларів США.

На забезпечення виконання ОСОБА_4
взятих за кредитним договором
зобов'язань 19 серпня 2008 року між ТОВ
«Укрпромбанк» та ОСОБА_3 укладено
договір поруки, згідно з яким остання
несе відповідальність у випадку
неналежного виконання боржником
зобов'язань за кредитним договором.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк»,
ПАТ «Дельта Банк» та НБУ укладено
договір про передачу активів та
кредитних зобов'язань, згідно з яким
ПАТ «Дельта Банк» отримало право
вимоги, у тому числі за кредитним
договором від 19 серпня 2008 року,
боржником за яким є ОСОБА_4

Відповідно до п. п. 4.8.1, 4.8.2 вказаного
договору ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ
«Укрпромбанк» зобов'язані повідомити
боржників про передачу відповідних
прав вимоги шляхом направлення їм
спільного повідомлення за узгодженою
формою з усіх істотних аспектах
впродовж п'яти робочих днів з дати
укладення договору і вказані
повідомлення направляються
рекомендованими листами з
повідомленням про вручення або цінними
листами з описом вкладення, які
здійснюються за рахунок ПАТ «Дельта
Банк».

Згідно з п. 1.6 цього договору боржниками
є не лише позичальники ТОВ
«Укрпромбанк» за кредитними
договорами, а й іпотекодавці
(заставодавці), поручителі за
забезпечувальними договорами,
укладеними з ТОВ «Укрпромбанк».

Крім того, судом встановлено, що у
березні 2012 року ПАТ «Дельта Банк»
зверталося до суду з позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_3 про стягнення з них солідарно
заборгованості за кредитним договором
і рішенням Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 03
травня 2012 року позов ПАТ «Дельта Банк»
задоволено, стягнуто з ОСОБА_4
заборгованість у розмірі 232 015 грн 81
коп.; рішення не оскаржувалося й
набрало законної сили 05 червня 2012 року.

Відмовляючи в задоволенні цього позову
ПАТ «Дельта Банк», суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що позивач не надав суду
конкретних доказів про направлення
відповідачу ОСОБА_3 повідомлення про
передачу прав вимоги щодо стягнення
заборгованості за кредитним договором
боржником ОСОБА_4 впродовж п'яти
робочих днів, як це передбачено п. 4.8.1
договору про передачу активів та
кредитних зобов'язань від 30 червня 2010
року.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що позивач не має права вимагати від
відповідача ОСОБА_3 повернення боргу,
оскільки вона в договірних відносинах
з позивачем не перебувала і ніяких
обов'язків щодо повернення боргу
боржником ОСОБА_4 не брала; в даному
випадку ПАТ «Дельта Банк»
несе ризик настання несприятливих для
нього умов і також повинен був надати
суду докази про неповернення кредитних
коштів первісному кредитору ТОВ
«Укрпромбанк».

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, оскільки їх суди
дійшли з порушенням норм матеріального
та процесуального права: не встановили
всіх фактичних обставин справи, які
мають значення для правильного її
вирішення, а також порушили норми
матеріального права.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна
кредитодавця у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено законом чи
договором.

При цьому, неповідомлення про заміну
кредитора тягне наслідки для боржника
лише у вигляді виконання зобов'язання
не новому, а колишньому кредитору.
Проте боржник ОСОБА_3 не здійснювала
погашення кредитної заборгованості ні
ТОВ «Укрпромбанк», ні ПАТ «Дельта
Банк», що залишилося поза увагою й
відповідною оцінкою суду.

Так, встановивши, що боржник не був
повідомлений про зміну первісного
кредитора, суд на порушення вимог ст.
ст. 212-214 ЦПК України не навів достатніх
аргументів, які б узгоджувалися з
нормами матеріального права, щодо того,
чому факт неповідомлення боржника про
уступку права вимоги новому кредитору
за умови невиконання боржником
грошового зобов'язання у повному
обсязі є підставою для звільнення
боржника від виконання зобов'язань
взагалі.

Крім того, поза увагою суду залишилася
та обставина, що ОСОБА_3,
до якої заявлено цей позов, є
поручителем за відповідним договором,
і хоча в договорі про передачу активів
та кредитних зобов'язань від 30 червня
2010 року поняття боржника і поручителя
ототожнені, проте це не змінює
правового становища ОСОБА_3 і не
впливає на правове регулювання спірних
правовідносин щодо поруки (ст. ст. 553, 559
ЦК України).

Згідно з правовими висновками
Верховного Суду України, викладеними,
зокрема у постановах від 17 вересня 2014
року у справах № № 6-170цс13,
6-53цс14 порука - це строкове зобов'язання,
і незалежно від того, установлений
строк її дії договором чи законом, його
сплив припиняє суб'єктивне право
кредитора на задоволення його вимог.
Останнє означає, що строк поруки
належить до преклюзивних строків,
основна властивість яких, крім того, що
їх сплив, на відміну від строків
позовної давності, припиняє
суб'єктивне право, полягає в тому, що
вони не можуть бути призупинені,
перервані чи відновлені. Такі строки
також не можуть бути змінені за
домовленістю сторін договору та їх
настання припиняє права кредитора та
обов'язок боржника за договором.

Строк дії поруки (будь-який із
зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є
строком захисту порушеного права, а є
строком існування суб'єктивного права
кредитора й суб'єктивного обов'язку
поручителя, після закінчення якого
вони припиняються.

Звернення до суду після спливу
передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України
шестимісячного строку не є підставою
для відмови в позові у зв'язку зі
спливом строку позовної давності, а є
підставою для відмови в позові у
зв'язку з припиненням права кредитора
на задоволення своїх вимог за рахунок
поручителя.

Таким чином, суд в достатньому обсязі
не визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, неправильно встановив
правову природу заявленого позову та
не з'ясував фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд в
достатньому обсязі не перевірив
законності й обґрунтованості рішення
суду першої інстанції по суті
вирішеного спору, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, в
достатньому обсязі не визначилися з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню,
а ухвалені у справі судові рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
задовольнити.

Рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від
23 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 04 червня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак