УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Касьяна О.П.,

суддів: Гончара
В.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
комунального підприємства «Житній
ринок», третя особа - ОСОБА_4, про
поновлення на роботі, стягнення
заборгованості з заробітної плати,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та
її представника ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 19
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, в
обґрунтування вимог посилаючись на те,
що вона працювала на посаді
адміністратора комунального
підприємства «Житній ринок» (далі - КП
«Житній ринок»). Наказом директора КП
«Житній ринок» від 28 лютого 2011 року №
88-к позивача було звільнено з роботи з
посади адміністратора за прогул без
поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40
КЗпП України. Позивач вважала, що її
незаконно не було допущено до робочого
місця та не було забезпечено необхідні
умови праці, внаслідок чого вона не
змогла приступити до роботи та
вимушена була покинути приміщення КП
«Житній ринок». Враховуючи викладене,
позивач просила поновити її на роботі
на посаді адміністратора КП «Житній
ринок» з 28 лютого 2011 року, стягнути на
її користь з відповідача
заборгованість із заробітної плати,
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з грудня 2010 року по день
ухвалення рішення та моральну шкоду в
розмірі 5 000 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Заочним рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 09
вересня 2013 року позов задоволено
частково. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на
посаді адміністратора КП «Житній
ринок» з 28 лютого 2011 року. Стягнуто
з КП «Житній ринок» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 01 грудня 2010
року по 09 вересня 2013 року в розмірі 3000
грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
19 листопада 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_5 просять скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на невідповідність
висновків апеляційного суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення судом норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду в повній
мірі таким вимогам закону не
відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачку не було допущено до
робочого місця та не було забезпечено
необхідні умови праці, внаслідок чого
остання не змогла приступити до роботи
та вимушена була покинути приміщення
КП «Житній ринок».

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в поновленні
на роботі, стягненні середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня так і
більше трьох годин протягом робочого
дня без поважних причин. Встановлено,
що ОСОБА_3 була відсутньою на роботі
протягом тривалого періоду часу, не
надала підприємству доказів того, що її
відсутність обумовлена поважними
причинами, та не надала таких доказів і
до суду. Крім того, позивач не надала
доказів на підтвердження доводів про
вчинення адміністрацією КП «Житній
ринок» перешкод у допуску до робочого
місця.

Ухвалюючи нове рішення в частині
стягнення заборгованості з заробітної
плати, апеляційний суд виходив із того,
що вказані кошти депоновані
відповідачем, однак позивач не
зверталась до відповідача із заявою
про їх виплату, тому дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
працювала на посаді адміністратора КП
«Житній ринок».

Наказом директора КП «Житній ринок»
від 28 лютого 2011 року № 88-к ОСОБА_3
було звільнено з роботи з посади
адміністратора за прогул без поважних
причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 06 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», при розгляді
позовів про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Актами, складеними комісією КП «Житній
ринок», встановлено, що ОСОБА_3 була
відсутня на робочому місці та на
території підприємства з 9.00 год. до 18.00
год. у період з 01 грудня 2010 року по 28
лютого 2011 року (т. 1, а.с. 54-58).

Доказів про важність причин
відсутності на роботі ОСОБА_3 у
вказаний період матеріали цивільної
справи не містять.

За таких обставин апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для поновлення
позивача на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Однак, частиною 1 ст. 116 КЗпП України
передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Днем звільнення вважається останній
день роботи. У цей день працівникові
має бути повністю виданий розрахунок
із заробітної плати: має бути видана
заробітна плата, включаючи оплату
праці за останній день роботи,
компенсація за невикористані дні
відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Затримка розрахунку з
працівником за відсутності спору про
розмір належних працівникові сум тягне
обов'язок власника провести на користь
працівника виплату середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку. Пред'являючи таку вимогу до
власника, працівник не зобов'язаний
доводити наявність будь-яких шкідливих
наслідків затримки розрахунку при
звільненні. Очевидно, досить, щоб
працівник пред'явив у суді тільки
трудову книжку з записом про
звільнення. Хоча в цивільному процесі
кожна сторона зобов'язана доводити ті
обставини, на які вона посилається (ч. 1
ст. 60 ЦПК України), працівник об'єктивно
не зможе довести навіть факт затримки,
тому що те, чого не було (розрахунку при
звільненні) довести дуже важко або
взагалі неможливо. Власникові ж
довести факт розрахунку дуже просто.
Для цього він може подати до суду
розрахункові документи. Що ж
стосується вини, то за аналогією із ст.
614 Цивільного кодексу обов'язок
доведення її відсутності лежить на
власникові.

Відповідно до довідки КП «Житній
ринок» від 06 серпня 2013 року № 25 на
депоненті підприємства знаходяться
кошти належні до виплати ОСОБА_3 у
розмірі 2124 грн 27 коп., з яких: 455 грн 06
коп. - перераховані 17 січня 2011 року та 1669
грн 21 коп. - перераховані 21
березня 2011 року.

Проте, в порушення вимог ст. ст. 212-214, 303,
316 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалюючи рішення про відмову в позові
в частині стягнення невиплаченої
заробітної плати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, на зазначені норми
закону уваги не звернув; залишив поза
увагою те, що позивача було звільнено 28
лютого 2011 року, тоді як останню суму
коштів, передбачених при звільненні
підприємство перерахувало на свій
депонентний рахунок лише 21 березня 2011
року, та на момент ухвалення рішення
суду не здійснило їх виплату позивачу;
не з'ясував, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин,
тому дійшов передчасного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову в цій частині.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом допущені
порушення норм матеріального і
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, рішення апеляційного
суду в частині відмови в позові про
стягнення заборгованості з заробітної
плати та середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні не
може вважатись законним і
обґрунтованим та підлягає скасуванню з
направленням справи в цій частині на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 367, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
19 листопада 2013 року в частині відмови в
позові про стягнення заборгованості з
заробітної плати та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні скасувати, справу в цій
частині направити на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В решті рішення апеляційного суду
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.П. Касьян

Судді:

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко