У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
до ОСОБА_3, третя особа - Соснівський
відділ державної виконавчої служби
Черкаського міського управління
юстиції, про стягнення заборгованості
за кредитним договором за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» на рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 17 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ
«Акцент-Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
23 листопада 2007 року між банком та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за
умовами якого позичальник отримав
кредит у розмірі 9 022 грн 20 коп. зі
сплатою 12,00 % річних з кінцевим строком
повернення до 22 листопада
2010 року. Відповідач був ознайомлений та
погодився з Умовами надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка», банком
надана повна інформація про умови
кредитування, що підтверджується
підписом відповідача в заяві.
Відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував,
утворилась заборгованість 71 294 грн 91
коп., яку позивач просив стягнути з
відповідача на його користь.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 2 грудня 2013 року в
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

Справа в апеляційному порядку
переглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду
Черкаської області від 17 вересня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ «А-Банк»
відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «А-Банк»,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду Черкаської області
від

17 вересня 2014 року та передати справу на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем вже реалізовано право на
стягнення заборгованості за кредитним
договором від 23 листопада 2007 року за
рахунок стягнення всієї суми
заборгованості з ОСОБА_3, що
підтверджується судовим наказом,
виданим 2 вересня 2008 року Маньківським
районним судом Черкаської області про
стягнення заборгованості за
вищевказаним кредитним договором,
оскільки даний судовий наказ набрав
законної сили та в повному обсязі
виконаний відповідачем у лютому 2011
року, що підтверджується виконавчими
документами, а тому відповідач виконав
своє зобов'язання перед банком.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи та правовідносинам,
які вірно встановлені та до яких
застосовано матеріальний закон, який
їх регулює.

Відмовляючи у задоволенні позову з
інших правових підстав, апеляційний
суд виходив з того, що наявність
судового наказу про стягнення
кредитної заборгованості із
позичальника не перериває перебіг
позовної давності і на суть укладеного
між сторонами договору не впливає.
Оскільки встановлений договором
п'ятирічний строк позовної давності
сплив у лютому 2013 року за захистом
порушеного права, оскільки відповідач
не сплатив проценти за користування
кредитом і пеню, тому позивач,
звернувшись до суду з позовом у червні
2013 року, пропустив строк позовної
давності, про застосування якого
заявив відповідач, що є підставою для
відмови у задоволенні позову.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що між 23 листопада
2007 року між ПАТ «А-Банк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 9 022 грн 20 коп. зі сплатою 12 %
річних з кінцевим терміном повернення
до 22 листопада 2010 року.

Згідно заяви ОСОБА_5 зобов'язався
надавати банку кошти на погашення
заборгованості у період з 22 по 27 число
щомісяця.

Судовим наказом від 2 вересня 2008 року з
ОСОБА_3 стягнуто на користь ЗАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість по
кредитному договору у розмірі 10 839 грн 84
коп. 25 грудня 2012 року ПАТ «А-Банк»
видало довіреність на ім'я ПАТ КБ
«ПриватБанк» на представництво його
інтересів з наданням прав,
передбачених законодавством для
позивача, відповідача, кредитора,
боржника, заявника, стягувача, третьої
особи з самостійними вимогами та без
самостійних вимог, заінтересованої
особи, включаючи , у тому числі права
подавати документи, передбачені
законодавством, до Державної
виконавчої служби України з метою їх
виконання та користування іншими
правами сторін у виконавчому
провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що 1
березня 2011 року ОСОБА_3 було сплачено 12
029 грн 94 коп. (а.с. 78) та 11 березня 2011 року
державним виконавцем винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з фактичним
виконанням в повному обсязі
виконавчого документа на підставі
платіжного доручення № 945, № 946 від 4
березня 2011 року (а.с. 97).

Апеляційний суд вказане не врахував, та
вирішуючи спір виходив з розрахунку
заборгованості по кредитному договору
станом на 6 червня 2013 року, згідно якого
нараховано заборгованість по комісії у
розмірі 4 950 грн 78
коп., пеня у розмірі 62 472 грн 94 коп., 500 грн
штрафу (фіксована частина), 3 371 грн
штрафу (процентна складова). З
вказаного розрахунку вбачається, що
ОСОБА_3 припинив вносити чергові
платежі на погашення кредиту з січня 2008
року.

Також апеляційний суд, визначаючись з
початком перебігу строку позовної
давності, виходив з того, що оскільки
позичальник припинив вносити платежі у
січні 2008 року, то строк позовної
давності сплинув у лютому 2013 року. Крім
того, апеляційний суд вважав, що банк
має право також на стягнення з боржника
неустойки та пені.

При цьому апеляційний суд не звернув
увагу на те, що відповідно до умов
договору строк його дії закінчився 22
листопада 2010 року, тоді як судовий
наказ видано 2 вересня 2008 року про
дострокове стягнення всієї кредитної
заборгованості. Тобто, має місце
дострокове погашення заборгованості
за кредитним договором, а, відтак, строк
договору закінчився, а між сторонами
існують зобов'язальні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язання - це правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як "строк дії договору",
так і "строк (термін) виконання
зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події
(ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що зобов'язання
припиняється з підстав, передбачених
договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК
України). Такі підстави, зокрема,
зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.
Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України, оскільки зобов'язання
залишається невиконаним належним
чином відповідно до вимог статей 526, 599
ЦК України.

Таким чином, оскільки ухвалене судове
рішення (судовий наказ) про дострокове
стягнення заборгованості за кредитним
договором, то нарахування комісійних,
неустойки тощо поза строком дії
кредитного договору законом не
передбачено, а вимог згідно ст. 625 ЦК
України банк не заявляв.

Апеляційний суд зазначене не врахував
та скасував правильне по суті рішення
суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 17 вересня 2014 року
скасувати, рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 2 грудня
2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко