Ухвала

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа -
Управління служб у справах дітей
департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 31 липня 2008 року між
ним та ОСОБА_4. було укладено договір
позики, за яким останній отримав від
нього в позику 484 510 грн, що еквівалентно
100 тис. доларів США, зі строком
повернення до 31 жовтня 2008 року. Крім
того, 31 липня 2008 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4., ОСОБА_5, яка діяла від свого
імені та неповнолітніх дітей: ОСОБА_6,
ОСОБА_7., було укладено нотаріально
посвідчений договір іпотеки, згідно з
яким на забезпечення виконання взятих
за договором позики зобов'язань, за
згодою органу опіки та піклування,
останніми передано в іпотеку належну
їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1.
Внаслідок невиконання боржником
взятих за договором позики зобов'язань
утворилася заборгованість. Рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 13 липня 2010 року, яке залишено без
змін ухвалою Верховного Суду України
від 08 грудня 2010 року, стягнуто з ОСОБА_4
заборгованість за договором позики; в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відмовлено у зв'язку з невиконанням
позивачем вимог ст. 35 Закону України
«Про іпотеку» (далі - Закон) щодо
направлення іпотекодавцям письмової
вимоги про усунення порушення із
зазначенням системного змісту
порушених зобов'язань у не менш ніж
30-денний строк з попередженням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі невиконання цієї вимоги. Так,
позивач 30 березня 2011 року
направив ОСОБА_4 відповідне
повідомлення згідно з вимогами ст. 35
Закону. За таких обставин позивач
просив звернути стягнення на передану
в іпотеку вищевказану квартиру шляхом
визнання за ним права власності на неї.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 13 січня 2014 року
позов задоволено.

Звернуто стягнення на передану в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 з
виселенням з неї ОСОБА_4., ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_5

Додатковим рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 21 лютого
2014 року з ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 стягнуто
понесені ним судові витрати зі сплати
судового збору по 109 грн 76 коп. з
кожного.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 19 червня
2014 року рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 13 січня
2014 року та додаткове рішення від 21
лютого 2014 року скасовано, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з доведеності
позовних вимог та наявності підстав,
передбачених ст. ст. 575, 589 ЦК України, ст.
ст. 35, 37 Закону, для звернення стягнення
на предмет іпотеки та визнання за
позивачем права власності на передане
в іпотеку нерухоме майно, оскільки, як
встановив суд на підставі наявних у
справі доказів та пояснень сторін,
відповідач порушив умови договору
позики щодо своєчасного повернення
взятих за договором грошових коштів;
рішення суду про стягнення
заборгованості за договором позики на
час розгляду цієї справи відповідачем
не виконано.

Водночас, ухвалюючи рішення про
виселення відповідачів із вказаної
вище квартири, яка є предметом іпотеки,
суд виходив з того, що підставою для
виселення відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону
є звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що позивач не реалізував передбачених
умовами договору іпотеки способів
позасудового врегулювання спору щодо
звернення стягнення на предмет іпотеки
та всупереч положенням ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК
України обрав спосіб захисту свого
цивільного права, який не передбачений
Законом та іпотечним договором;
задоволення вимог кредитора за рахунок
іпотечного майна в судовому порядку
шляхом визнання права власності на
нерухоме іпотечне майно не передбачено
цим Законом та змістом іпотечного
договору; ст. ст. 38, 39 Закону
передбачають процедуру задоволення
вимог кредитора за рахунок іпотечного
майна на підставі рішення суду тільки
шляхом продажу предмета іпотеки; не
можуть бути застосовані до виниклих
правовідносин і вимоги ст. 40 Закону.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 31 липня 2008 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4., ОСОБА_5, яка діяла від
свого імені та неповнолітніх дітей:
ОСОБА_6, ОСОБА_7, було укладено
нотаріально посвідчений договір
іпотеки, згідно з яким на забезпечення
виконання ОСОБА_4. взятих за договором
позики зобов'язань, за згодою органу
опіки та піклування, відповідачами
передано в іпотеку належну їм на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13 липня
2010 року у справі № 2-1347/2009, яке
залишено без змін ухвалою Верховного
Суду України від 08 грудня 2010 року,
стягнуто солідарно з боржника ОСОБА_4
та поручителя ОСОБА_5 заборгованість за
договором позики у розмірі 497 571 грн 86
коп.

Вказане рішення суду відповідачами не
виконано, представник відповідача в
судовому засіданні підтвердив
обставину невиконання зобов'язання за
договором позики.

30 березня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
направлено рекомендованими листами з
описом вкладеного повідомлення згідно
з вимогами ст. 35 Закону.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд додатково
встановив, що відповідно до п. п. 5.1, 5.2
договору іпотеки від 31 липня
2008 року задоволення вимог
іпотекодержателя у випадку
невиконання (часткового невиконання)
боржником своїх зобов'язань за
договором позики та в інших випадках,
передбачених договором іпотеки,
здійснюється: шляхом добровільної
передачі предмета іпотеки у власність
іпотекодержателя або шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

У випадку невиконання (або часткового
невиконання) ОСОБА_4. своїх зобов'язань
перед іпотекодержателем останній
здійснює виконавчий напис нотаріуса на
цьому договорі і направляє
повідомлення про перехід права
власності, і з цього часу набуває право
власності на предмет іпотеки (п.
5.3.3 договору іпотеки).

Згідно з п. 5.4 договору іпотеки
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється за рішенням суду, чи на
підставі виконавчого напису нотаріуса
після невиконання іпотекодавцем у 30-ти
денний строк вимоги відповідно до
повідомлення, надісланого у порядку ст.
35 Закону України «Про іпотеку».

Так, розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, апеляційний суд
виходив з того, що ОСОБА_3 не реалізував
передбачених п. п. 5.3, 5.3.1, 5.3.2 договору
іпотеки способів позасудового
врегулювання питання щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки та не
звернув стягнення на нього й у порядку,
визначеному п. 5.3.3 цього договору.

Проте такі висновки ґрунтуються на
неправильному розумінні норм чинного
законодавства та суперечать наявним у
справі доказам.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону у разі
невиконання або неналежного виконання
основного зобов'язання,
іпотекодержатель має право
задовольнити свої забезпечені
іпотекою вимоги шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 36 Закону передбачено, що
сторони іпотечного договору можуть
вирішити питання про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору. Позасудове врегулювання
здійснюється згідно із застереженням
про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься в
іпотечному договорі, або згідно з
окремим договором між іпотекодавцем і
іпотекодержателем про задоволення
вимог іпотекодержателя, що підлягає
нотаріальному посвідченню, який може
бути укладений одночасно з іпотечним
договором або в будь-який час до
набрання законної сили рішенням суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, яким також
вважається відповідне застереження в
іпотечному договорі, визначає можливий
спосіб звернення стягнення на предмет
іпотеки відповідно до цього Закону.
Визначений договором спосіб
задоволення вимог іпотекодержателя не
перешкоджає іпотекодержателю
застосувати інші, встановлені цим
Законом, способи звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

При цьому у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої ст. 38
цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що з урахуванням
положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону
України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За таких обставин не виключається
можливість звернення стягнення на
предмет іпотеки в такий спосіб і
набуття іпотекодержателем права
власності на нього за рішенням суду,
оскільки цими нормами передбачено
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки, яке ототожнюється зі
способом звернення стягнення, якщо
його передбачено договором. Тому в разі
встановлення такого способу звернення
стягнення на предмет іпотеки в
договорі іпотекодержатель на підставі
ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Такий висновок узгоджуються з правовою
позицією Верховного Суду України,
викладеною у постанові від 11 грудня 2013
року у справі № 6-124цс13,
яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності

нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для

всіх судів України; суди зобов'язані
привести свою судову практику

у відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Проте суд апеляційної інстанції на
порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК
України не дотримався норм
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, зокрема
не дослідив у достатньому обсязі умов
іпотечного договору від 31 липня 2008
року; не встановив правової природи
заявленого позову та норм
матеріального права, які підлягають
застосуванню, що призвело до
неправильного вирішення спору.

На порушення вищевказаних норм
процесуального права апеляційний суд в
достатньому обсязі не перевірив як
доводів апеляційної скарги, так і
законності й обґрунтованості рішення
суду першої інстанції по суті
вирішеного спору.

Зокрема, апеляційний суд залишив без
відповідного реагування доводи
апеляційної скарги про те, що ухвалюючи
рішення, зокрема про виселення
відповідачів, суд першої інстанції на
порушення ст. 11 ЦПК України вийшов за
межі заявлених позовних вимог,
оскільки таких у позові не зазначено;
позов під час розгляду справи не
уточнювався й не доповнювався.

Таким чином, всупереч вимогам ст. ст. 303,
304 ЦПК України апеляційний суд вийшов
за межі вимог, заявлених у суді першої
інстанції, вказавши про те, що правила
ст. 40 Закону щодо виселення не можуть
бути застосовані до виниклих
правовідносин.

Оскільки апеляційний суд в достатньому
обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у зв'язку з чим порушив
норми процесуального права, що
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ч.
3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 19 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак