У х в а л а

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
дарування квартири недійсним; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про припинення права власності на
частину квартири, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах
ОСОБА_4, на додаткове рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 6 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_1
від 21 травня 2011 року, укладеного між
відповідачами, мотивуючи його тим, що
рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 вересня 2011 року
частково задоволено її касаційну
скаргу на рішення
Івано-Франківського міського суду від 8
листопада 2010 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 17 січня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
майна особистою власністю та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про поділ спільного майна подружжя, та
визнано за нею право власності на
1/20 частину спірної квартири.

В січні 2012 року ОСОБА_5 подав зустрічний
позов до ОСОБА_4 про припинення права
власності на 1/20 частину спірної
квартири, мотивуючи його тим, що частка
відповідача в спільному майні є
незначною, виділенню і поділу не
підлягає, а спільно використовувати
дане майно не має можливості.

Справа неодноразово розглядалася
судами різних інстанцій.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 14 серпня 2013 року в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
до ОСОБА_4 про припинення права
власності на частину квартири
відмовлено. Позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання договору
дарування квартири недійсним
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири, посвідчений 21
травня 2011 року приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за №277, за
яким ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_6 прийняла
в дар квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від
23 вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 листопада 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 про припинення права власності
на частину квартири скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким позов ОСОБА_5 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/20
частку квартири АДРЕСА_1 зі сплатою
ОСОБА_4 грошової компенсації вартості
її частки у спільній частковій
власності в розмірі 15 567 грн 50 коп.

В решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 6 травня
2014 року визнано за ОСОБА_5 право
власності на 1/20 частини
квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
просить скасувати додаткове рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 6 травня 2014
року, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України передбачено, що
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року резолютивна частина повинна мати
вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що
випливають зі встановлених фактичних
обставин, висновки по суті розглянутих
вимог і залежно від характеру справи
давати відповіді на інші питання,
зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

У ній, зокрема, має бути зазначено:
висновок суду про задоволення позову
або відмову в позові повністю чи
частково (при відмові в позові слід
точно зазначити, кому, відносно кого та
в чому відмовлено); висновок суду по
суті позовних вимог: які саме права
позивача визнано або поновлено; розмір
грошових сум чи перелік майна,
присуджених стороні; вартість майна,
яке належить стягнути з відповідача,
якщо при виконанні рішення
присудженого майна у наявності не буде;
конкретні дії, які відповідач повинен
вчинити та на чию користь, або інший
передбачений законом спосіб захисту
порушеного права; розподіл судових
витрат відповідно до вимог статті 88
ЦПК; строк і порядок набрання рішенням
суду законної сили та його оскарження;
у яких межах допускається негайне
виконання рішення, коли суд
зобов'язаний або має право його
допустити. При об'єднанні в одне
провадження кількох вимог або
прийнятті зустрічного позову чи позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги, має бути сформульовано, що саме
ухвалив суд щодо кожної позовної
вимоги. Вирішуючи за позовами про
визнання питання про наявність або
відсутність тих чи інших
правовідносин, суд при задоволенні
позову зобов'язаний у необхідних
випадках зазначити в резолютивній
частині рішення і про ті правові
наслідки, які тягне за собою таке
визнання (наприклад, про анулювання
актового запису про реєстрацію шлюбу в
разі визнання його недійсним,
анулювання свідоцтва про право
власності в разі задоволення позову
про витребування майна від
добросовісного набувача тощо).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦПК
України суд, що ухвалив рішення, може за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
чи з власної ініціативи ухвалити
додаткове рішення, якщо стосовно
якої-небудь позовної вимоги, з приводу
якої сторони подавали докази і давали
пояснення, не ухвалено рішення; суд,
вирішивши питання про право, не
зазначив точної суми грошових коштів,
які підлягають стягненню, майно, яке
підлягає передачі, або які дії треба
виконати; суд не допустив негайного
виконання рішення у випадках,
встановлених статтею 367 цього Кодексу;
судом не вирішено питання про судові
витрати.

З врахуванням зазначених вимог закону
та тієї обставини, що підставі рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 23 вересня 2013 року
припинено право власності ОСОБА_4 на
належну їй 1/20 частку квартири з
послідуючою виплатою компенсації
вартості її частки у спільній
частковій власності, не було вирішено
питання щодо належності вказаної
частки на праві власності позивачу,
апеляційний суд обґрунтовано ухвалив
оскаржуване додаткове рішення, яким
визнав право власності на цю частку за
ОСОБА_5, який є єдиним власником
квартири.

Доводи касаційної скарги не
спростовують обґрунтованих висновків
суду.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги та залишення
додаткового рішення апеляційного суду
без змін.

Керуючись статтями 332, 335, 336, 337 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в
інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Додаткове рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 6
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко