У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна
В.М., Ступак О.В.,

Дем'яносова М.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Запорізького
міжрайонного екологічного прокурора
до Вільнянської районної державної
адміністрації Запорізької області,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відділу
Держземагентства у Вільнянському
районі Запорізької області про
визнання недійсним розпорядження,
виданого на його підставі державного
акта на право власності на землю,
договору дарування, виданого на його
підставі державного акта на право
власності на землю та повернення
земельної ділянки, за касаційною
скаргою Дніпровської екологічної
прокуратури на рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
06 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 22 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Запорізький
міжрайонний екологічний прокурор
звернувся до суду з позовом до
Вільнянської районної державної
адміністрації Запорізької області,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відділу Державного
агентства земельних ресурсів України
у Вільнянському районі Запорізької
області про визнання незаконним
розпорядження про передачу земельної
ділянки у власність, визнання
недійсними договору дарування
земельної ділянки та державних актів
на право власності на неї, а також
повернення земельної ділянки. Прокурор
зазначав, що розпорядженням голови
Вільнянської районної державної
адміністрації Запорізької області від
17 січня 2011 року № 31 ОСОБА_1 затверджено
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
для подальшої передачі у власність для
ведення особистого селянського
господарства на території
Петро-Михайлівської сільської ради.
Цим же розпорядженням земельну
ділянку, площею 1,1 га передано у
власність ОСОБА_1 На підставі вказаного
розпорядження ОСОБА_1 26
червня 2011 року видано державний акт на
право власності на земельну ділянку. В
подальшому за договором дарування від
05 липня 2011 року ОСОБА_1 відчужила
зазначену земельну ділянку ОСОБА_2,
який отримав державний акт неї.
Посилаючись на те, що рішення про
безоплатну передачу у власність
відповідачу спірної земельної ділянки
прийнято з перевищенням владних
повноважень та в порушення норм
чинного земельного законодавства
України, а подальше її відчуження є
незаконним, оскільки передана у
власність ОСОБА_1 земельна ділянка
розташована у прибережній захисній
смузі річки Дніпро та знаходиться в
100-метровій смузі від урізу води,
прокурор просив визнати недійсним
розпорядження голови Вільнянської
районної державної адміністрації
Запорізької області від 17 січня 2011 року
№ 31, яким ОСОБА_1 надано у власність
вказану земельну ділянку, визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЛ
№ 471132, виданий ОСОБА_1, визнати
недійсним договір дарування
зазначеної земельної ділянки, визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку, виданий
ОСОБА_2, та повернути земельну ділянку
до державної власності в особі
Вільнянської районної державної
адміністрації Запорізької області.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 06
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 22 січня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 травня 2014
року, касаційну скаргу Дніпровської
екологічної прокуратури було
відхилено. Рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
06 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 22 січня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06 жовтня 2014 року
справу за заявою заступника
Генерального прокурора України про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 травня 2014 року допущено до
провадження Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від
19 листопада 2014 року заяву заступника
Генерального прокурора України було
задоволено. Ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 травня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі Дніпровська
екологічна прокуратура просить
скасувати ухвалені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що прокурором не
доведено, що спірна земельна ділянка,
надана у власність ОСОБА_1, відноситься
до земель водного фонду, а також із
того, що позивачем не надано доказів,
які підтверджують відведення спірної
земельної ділянки в межах прибережної
захисної смуги та наявності проекту
відведення земель прибережної
захисної смуги.

Судами встановлено, що розпорядженням
голови Вільнянської районної
державної адміністрації Запорізької
області від 17 січня 2011 року № 31 ОСОБА_1
затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
для подальшої передачі у власність для
ведення особистого селянського
господарства на території
Петро-Михайлівської сільської ради.
Цим же розпорядженням земельну
ділянку, площею 1,1 га передано у
власність ОСОБА_1 На підставі вказаного
розпорядження ОСОБА_1 26 червня 2011 року
видано державний акт на право
власності на зазначену земельну
ділянку. В подальшому за договором
дарування від 05 липня 2011 року ОСОБА_1
відчужила земельну ділянку ОСОБА_2

Відповідно до положень статей 19, 20
Земельного кодексу України
(далі - ЗК України) землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на відповідні категорії, у
тому числі: землі житлової та
громадської забудови й землі водного
фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання відповідно до
статті 21 ЗК України недійсними рішень
про надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно із положеннями частини першої
статті 3 Водного кодексу України (далі -
ВК України) (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) усі води (водні об'єкти)
на території України становлять її
водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
визначає, що до водного фонду України
належить: поверхневі води, природні
водойми (озера), водотоки (річки,
струмки), штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; інші водні об'єкти;
підземні води та джерела; внутрішні
морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» частини
першої статті 58 ЗК України та статті 4
ВК України до земель водного фонду
належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоч
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Згідно із положеннями статті 4 ВК
України, статті 58 ЗК України (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення спірних правовідносин) до
таких земель відносяться землі,
зайняті прибережними захисними
смугами вздовж морів, річок та навколо
водойм; гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Відповідно до статті 60 ЗК України та
статті 88 ВК України (у редакціях, які
були чинними на час виникнення спірних
правовідносин) вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів;
для великих річок, водосховищ на них та
озер - 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини
четвертої статті 88 ВК України
(у редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин) у
межах існуючих населених пунктів
прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 5 листопада 2004 року № 434
(далі - Порядок № 434) у разі відсутності
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, природоохоронний
орган забезпечує їх збереження шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Порядку № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на які розповсюджуються
окремий порядок надання та
використання.

Згідно із пунктом "ґ" частини третьої
статті 83 ЗК України до земель
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать, зокрема, землі водного фонду,
крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини
четвертої статті 59 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття рішення про надання
земельної ділянки у власність) лише на
умовах оренди громадянам та юридичним
особам органами виконавчої влади або
органами місцевого самоврядування із
земель водного фонду можуть
передаватися земельні ділянки
прибережних захисних смуг для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення спірних правовідносин)
землі під водними об'єктами
загальнодержавного значення, зокрема
зайняті поверхневими водами:
водотоками (річки, струмки), штучні
водойми (водосховища, ставки) і канали;
іншими водними об'єктами; підземними
водами та джерела; внутрішніми
морськими водами та територіальним
морем, як землі зайняті водним фондом
України, а також прибережні захисні
смуги вздовж річок (у тому числі
струмків та потічків), морів і навколо
озер, водосховищ та інших водойм не
могли передаватись у власність
громадян, оскільки є землями водного
фонду України.

Крім того, за змістом частини четвертої
статті 88 ВК України (у редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин) у межах існуючих
населених пунктів прибережна захисна
смуга встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Також, відповідно до пунктів 5,10 Порядку
№ 486 розміри і межі водоохоронних зон
визначаються проектом на основі
нормативно технічної документації, а
на землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації» (у редакції, яка була
чинною на час виникнення спірних
правовідносин) проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
підлягають обов'язковій державній
експертизі, зокрема проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок водного фонду, оздоровчого та
рекреаційного призначення.

Чи було проведено обов'язкову державну
експертизу проекту землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
судами належним чином не було
встановлено.

Виходячи із системного аналізу
положень статті 88 ВК України, Порядку
№ 434, Постанови № 486 розмір та
межі прибережних захисних смуг
встановлювались за проектами
землеустрою (термін та зміст за
статтями 50-54 Закону України «Про
землеустрій»), а на землях населених
пунктів відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486 з
урахуванням конкретної ситуації.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
належним чином не з'ясував фактичні
обставини справи, повністю не врахував
те, що статті 140, 142, 143 ЗК України
містять вичерпний перелік підстав
припинення права на земельну ділянку,
оскільки зазначені норми Закону
встановлюють вичерпний перелік таких
підстав у випадку, коли право набуто в
установленому законом порядку. Разом
із тим у разі визнання незаконними
рішення, згідно з якими набуто право на
спірну земельну ділянку, підстави для
припинення такого права є
обґрунтованими.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу Дніпровської
екологічної прокуратури задовольнити
частково.

Рішення Вільнянського районного
суду Запорізької області від
06 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 22 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді: В.М.
Коротун

М.В. Дем'яносов

О.В. Ступак

С.П. Штелик