УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Гримич М.К., Умнової О.В.,Колодійчука
В.М., Фаловської І.М., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, третя особа - комунальне
підприємство «Вінницьке міське бюро
технічної інвентаризації», про
усунення перешкод в користуванні
власністю, за касаційними скаргами
ОСОБА_6, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11,
на рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 27 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 24
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7
звернулись до суду із вказаним вище
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
житловий будинок АДРЕСА_1 у м.
Вінниці належить сторонам спору на
праві спільної часткової власності.
Згідно договору про порядок
користування реальними частинами
будинку, посвідченого державним
нотаріусом Першої Вінницької
державної нотаріальної контори
Сердюком Н.М. 01 червня 1977 року,
коридор літери «І» і «II», ґанок «К» і
двір вказаного будинку є у спільному
користуванні всіх співвласників.

Відповідно до технічного паспорту
житлового будинку АДРЕСА_1
виготовленого 28 серпня 2013 року
комунальним підприємством «Вінницьке
міське бюро технічної інвентаризації»
станом на 04 травня 1977 року, площа
приміщень загального користування
становила 7,45 кв. м. і складалась з
коридору «І», площею 1,12 кв. м. та
коридору «II», площею 6,3 кв. м.

Також, позивачі зазначають, що у 1997 році
колишня власниця ј частини даного
будинку ОСОБА_13 самовільно захопила
частину коридору «II» площею 2,2 кв. м., і
встановила стіну з вхідними дверима до
тієї частини будинку, якою вона реально
користується, тим самим площа коридору
«II» зменшилась з 6,3 кв. м. до 3,8 кв. м.
Встановлені ОСОБА_13 вхідні двері
впритул межують з дверима до кімнати,
яка належить ОСОБА_6, що перешкоджає
нормальному користуванню дверима та
порушує права інших співвласників на
користування спільним майном.

З урахуванням уточнених позовних
вимог, просили усунути перешкоди у
користуванні коридором літ. «II», площею
6,3 кв. м., що відповідно до договору про
порядок користування реальними
частинами будинку, знаходиться у
спільному користуванні всіх
співвласників будинку АДРЕСА_1 в м.
Вінниці; усунути перешкоди в
користуванні кладовою 2-2, площею
3,41 кв. м., зобов'язавши відповідачів
звільнити приміщення кладової 2-2 від
речей; зобов'язати відповідачів
вчинити дії зі знесення самовільно
зведеної стіни з вхідними дверима в
коридорі спільного користування літ.
«II» і повернути коридор літ. «II»
загального користування у попередній
стан. Стягнути із відповідачів на
користь позивачів понесені у справі
судові витрати.

Відповідачі позов не визнали та
просили суд застосувати наслідки
спливу строку позовної давності,
передбачені ст. ст. 257, 267 ЦК України.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 27 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 24 березня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_6,
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 просять
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і направити справу на новий розгляд до
міського суду, посилаючись на
порушення судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційні скарги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що
житловий будинок АДРЕСА_1 належить на
праві спільної часткової власності
ОСОБА_14 (1/2 частина), ОСОБА_7 (1/4 частина),
ОСОБА_9, ОСОБА_8, та ОСОБА_10 (загалом 1/4
частина).

01 червня 1977 року між попередніми
співвласниками будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та
ОСОБА_13 укладено договір про порядок
користування реальними частками
будинку. Відповідно до цього договору
коридор «І», «II» і ґанок «К»
знаходяться у спільному користуванні
всіх співвласників. Площа коридору «II»
становила на той момент 6,3 кв. м. згідно
технічного паспорту на будинок (а. с. 13
зворот).

З технічного паспорту на вказаний
житловий будинок, виготовлений
22 квітня 2005 року вбачається, що площа
коридору «II» становить 3,8 кв. м.
(а. с. 17 зворот).

Судом першої інстанції встановлено, що
вперше зміни в коридорі «II»
відображені у плані поверху на будинок
літ. «А» від 01 жовтня 1997 року та
експлікації від 01 жовтня 1997 року,
зроблені на підставі проведеної 01
жовтня 1997 року поточної інвентаризації
будинку АДРЕСА_1 у м. Вінниці.
Внесення змін до технічної
документації та підставою для
проведення поточної інвентаризації
була заява ОСОБА_13

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової
норми слід дійти висновку, що ця норма
регулює саме порядок здійснення права
часткової власності, тобто порядок
користування спільною частковою
власністю без її поділу в натурі,
наслідком якого є припинення права
спільної часткової власності. Зокрема,
при встановленні порядку користування
будинком кожному зі співвласників
передається в користування конкретна
частина будинку з урахуванням його
частки в праві спільної власності на
будинок. Разом із тим виділені в
користування приміщення можуть бути і
неізольовані, і не завжди точно
відповідати належним співвласникам
часткам, оскільки встановлення порядку
користування майном не припиняє право
спільної часткової власності на це
майно.

Таким чином, установлення
співвласниками порядку користування
будинком з виділенням конкретних
приміщень у натурі не припиняє право
спільної часткової власності, тому що
такі частини не перетворюються в об'єкт
самостійної власності кожного з них.

Відтак домовленість співвласників про
порядок володіння і користування
майном, що є їхньої спільною частковою
власністю, оформлена нотаріально
посвідченим договором, є обов'язковою
для майбутніх співвласників при
здійсненні ними правомочностей
володіння й користування спільним
майном.

Домовленість попередніх співвласників
будинку досягнута 01 червня 1977 року
шляхом укладання нотаріально
оформленого договору про порядок
користування будинком, не виконується
з моменту встановлення попереднім
співвласником нерухомого майна ОСОБА_13
вхідних дверей, внаслідок чого
зменшилася площа коридору «II».

Разом з тим, з даним позовом ОСОБА_14 та
ОСОБА_7 звернулися до суду 24 жовтня 2013
року. ОСОБА_7 та представник позивача
ОСОБА_14 - ОСОБА_11 у своїх поясненнях
підтвердили той факт, що про виникнення
зведеної перегородки у коридорі «ІІ»
позивачу ОСОБА_7 та позивачу ОСОБА_14
стало відомо ще у 1997 році.

Враховуючи те, що позов подано до суду з
пропуском трирічного строку,
передбаченого ст. 257 ЦК України,
позивачами не заявлено клопотання про
поновлення строку позовної давності та
не надано доказів на підтвердження
поважності причин пропуску такого
строку, а також враховуючи наявність
заяви відповідачів про застосування
наслідків спливу строку позовної
давності, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, дійшов до висновків
про необхідність застосування ч. 4 ст. 267
ЦК України та відмовив в позові саме з
цих підстав.

З такими висновками судів погодитися
неможна.

Як роз'яснено в пункті 37 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» від 07
лютого 2014 року № 5, оскільки позови про
визнання права власності, що
пред'явлені на підставі статті 392 ЦК
України, пов'язані з невизначеністю
відносин права власності позивача щодо
свого майна, то на ці позови не
поширюються правила про позовну
давність.

Позов власника про усунення порушень,
що перешкоджають здійсненню його права
розпорядження належним йому майном є
негаторним позовом на який не
поширюється позовна давність, оскільки
в даному випадку йдеться про триваюче
правопорушення.

Вказані вище обставини залишилися поза
увагою судів при розгляді справи, тому
висновки судів про наявність підстав
для відмови в позові за пропуском
строку позовної давності є
помилковими.

З врахуванням того, що існує
домовленість попередніх співвласників
про порядок володіння і користування
майном, що є їхньої спільною частковою
власністю, оформлена нотаріально
посвідченим договором, така
домовленість є обов'язковою для
майбутніх співвласників при
здійсненні ними правомочностей
володіння й користування спільним
майном, а тому, при вирішенні спору з
даного питання, суд визначає порядок
користування спільною частковою
власністю відповідно до умов
укладеного між попередніми
співвласниками відповідного договору.

При розгляді справи судами обох
інстанцій належним чином не перевірено
доводи позивачів, не встановлено
характер правовідносин між сторонами у
справі та норми матеріального права, що
підлягають застосуванню до таких
правовідносин, а тому, оскаржувані в
касаційному порядку судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
не відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК
України, вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6, представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_11 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 27 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 24 березня
2014 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:М.К. Гримич
В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М.
Фаловська