У х в а л а

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І., Олійник А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про визнання
зобов'язання за кредитним договором
припиненим, вилучення з Державного
реєстру обтяжень рухомого майна запису
про накладення обтяжень про заборону
відчуження рухомого майна, скасування
запису про звернення стягнення на
рухоме майно, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Тячівського
районного суду Закарпатської області
від 8 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 13 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк»

далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання
зобов'язання за кредитним договором
припиненим, вилучення з Державного
реєстру обтяжень рухомого майна
запису про накладення обтяжень про
заборону відчуження рухомого майна,
скасування запису про звернення
стягнення на рухоме майно.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
повністю виконала умови кредитного
договору, укладеного 7 серпня 2006 року
між нею та відповідачем, шляхом
повного погашення кредиту, що в силу
вимог ст. 599 ЦК України привело до
припинення зобов'язань за вказаним
договором і втрати підстав для
збереження обтяження у вигляді
заборони на відчуження і тим більше для
звернення стягнення на предмет
застави - автомобіль.

Рішенням Тячівського районного суду
Закарпатської області від 8
квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 13 червня 2014
року, в задоволенні позову

ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення Тячівського районного суду
Закарпатської області від 8 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 13 червня 2014
року скасувати і передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із безпідставності позовних
вимог, оскільки позивач не в повному
обсязі погасила заборгованість за
кредитним договором.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна з підстав їх
протиріччя й невідповідності
матеріалам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов

та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином (ст. 599 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 527 ЦК України
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Судом установлено, що 7 серпня 2006 року
між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позивач отримала кредит у
вигляді непоновлювальної кредитної
лінії у розмірі

49 714 грн на наступні цілі: 34 085 грн. - на
купівлю автомобіля, 15 629 грн -на сплату
страхових платежів у випадку та
порядку, передбачених пп. 2.1.3, 2.2.7 цього
договору.

Строк дії договору визначено до 6
серпня 2013 року.

У забезпечення належного виконання
умов вказаного договору, того ж дня між
сторонами було укладено договір
застави рухомого майна, згідно з яким
позивач передала у заставу банку
автомобіль марки «ВАЗ 21043»,

2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3
зазначала, що використала лише суму
кредитних коштів у розмірі 34 085 грн. на
придбання автомобіля, решта коштів у
сумі 15 629 грн., яка мала бути
перерахована на окрему картку, нею
використана не була, оскільки їй
вистачало власних коштів на оплату
страхових платежів.

Також позивач зазначала, що здійснила
дострокове погашення кредиту до 30
серпня 2011 року, проте відповідач
заперечує факт виконання нею
зобов'язань за кредитним договором і
неправомірно вимагає від неї сплати
суми страхування в розмірі 15 629 грн, а у
березні 2013 року зареєстрував у
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна звернення стягнення на заставне
майно.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

ОСОБА_3, крім іншого, зазначала про
відсутність належних розрахунків
банку щодо її заборгованості та
ненадання відповідачем їй детальної
інформації про її банківські рахунки і
операції, що були за ними проведенні, не
дивлячись на ухвалене Тячівським
районним судом Закарпатської області
рішення від 5 липня 2012 року з цього
приводу.

На порушення вимог ст. ст. 212 - 215, 315 ЦПК
України суди на зазначене уваги не
звернули; належним чином не перевірили,
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
сторін, якими доказами вони
підтверджуються; не встановили усіх
фактичних обставин справи, що мають
визначальне значення для правильного
вирішення справи, зокрема не дослідили
умов кредитного договору від 7 серпня
2006 року й не з'ясували порядку
отримання коштів за цим договором як на
придбання автомобіля так і на оплату
страхових платежів, й, відповідно, не
визначилися з тим, чи були використані
позивачем кошти, передбачені для
сплати страховки, чи писала ОСОБА_3
відповідну заяву про їх отримання й чи
перераховувалася така сума на
відповідну картку; не витребували й не
перевірили детальні роздруківки руху
коштів по всіх відкритих відповідно до
умов кредитного договору рахунках на
ім'я позивача, не дослідили розрахунків
відповідача щодо наявної кредитної
заборгованості й, зазначаючи про
наявність такої заборгованості, не
навели на підтвердження цього жодного
належного й допустимого доказу,
взагалі не визначившись із дійсним
розміром такої заборгованості та
періодом нарахування, з урахуванням
чого дійшли передчасного висновку щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позову.

Крім того, з урахуванням доводів
позивача, суди не перевірили, чи
відбулося підвищення процентної
ставки за користування кредитом і чи
здійснено таке підвищення у
відповідності до вимог закону та умов
кредитного договору.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суди
не сприяли повному та всебічному
з'ясуванню дійсних обставин справи й не
роз'яснили позивачу право на
призначення судової бухгалтерської
експертизи для з'ясування вказаних
вище обставин.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами як першої, так і
апеляційної інстанцій фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин,
ухвалені судами першої та апеляційної
інстанцій рішення не можуть вважатися
законними і обґрунтованими, у зв'язку
із чим відповідно до положень ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду
Закарпатської області від 8 квітня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 13 червня 2014
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про визнання
зобов'язання за кредитним договором
припиненим, вилучення з Державного
реєстру обтяжень рухомого майна
запису про накладення обтяжень про
заборону відчуження рухомого майна,
скасування запису про звернення
стягнення на рухоме майно передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник