Справа № 371/564/14-ц
Головуючий у І інстанції Рудик
Ю.В.Провадження № 22-ц/780/4951/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 58
УХВАЛА

Іменем України

19 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» на рішення
Миронівського районного суду
Київської області від 11 липня 2014 року
по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про стягнення
заборгованості.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що 11
серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк»
правонаступником якого є позивач - ПАТ
«ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений
договір № К3ХRRХ03980046 за умовами якого,
Банк надав кредитні кошти у розмірі 3
993,59 грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12,0 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом.

Відповідач умов договору не виконував
належним чином, внаслідок чого
утворилась заборгованість станом на 25
березня 2014 року в розмірі 39 238 грн. 14
коп., що складається:

2 970,93 грн. - заборгованість за кредитом;

15 949,42 грн. - заборгованість по процентам
за користування кредитом;

880,56 грн. - заборгованість по комісії за
користування кредитом;

17 092,56 грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобовязання за договором;

500,00 грн. штраф (фіксована частина);

1 844,67 грн. - штраф (процентна складова).

Позивач просив стягнути з відповідача
вказані кошти та понесені позивачем
судові витрати в судовому порядку.

Рішенням Миронівського районного суду
Київської області від 11 липня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення, посилаючись
на порушенням норм матеріального і
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції,
11 серпня 2007 року між ЗАТ КБ
«Приватбанк», правонаступником якого є
позивач - ПАТ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2
був укладений договір № К3ХRRХ03980046 за
умовами якого, Банк надав кредитні
кошти у розмірі 3 993,59 грн зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12,0 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до заяви позичальника банк
надає позичальнику строковий кредит у
сумі 3 993,6 грн. на строк 12 місяців строк з
11.08.2007 р. по 11.08.2008 р.

Відповідно до п. 3.2.3 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) позичальник
зобовязаний сплатити відсотки за
користування кредитом відповідно до
заяви та п. п. 4. 1, 4.2 даних умов та
тарифів. Повну сплату відсотків за
користування кредитом здійснювати не
пізніше дати фактичного повного
погашення кредиту.

Відповідно до п. 5. 1 Умов, при порушенні
позичальником будь - якого із
зобовязань, передбачених заявою та п.п.
3.2.2., 3.2.3. даних умов, банк має право
нарахувати, а позичальник
зобовяхзується сплатити банку пеню в
розмірі 0,15 % від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривні за кожен
день прострочення платежу.

Відповідно до п. 5. 3 Умов при порушенні
позичальником строків платежів по
кожному з грошових зобовязань,
передбачених цим договором більш ніж 30
днів, позичальник зобовязаний сплатити
банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від
суми позову.

В порушення зобов»язань за договором
станом на 25 березня 2014 року утворилась
заборгованість в розмірі 39 238 грн. 14 коп,
що складається :

2 970,93 грн. - заборгованість за кредитом;

15 949,42 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом;

880,56 грн. - заборгованість по комісії за
користування кредитом;

17 092, 56 грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобовязання за договором;

500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

1 844,67 грн. - штраф (процентна складова).

Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) у відповідності
до статті 610 ЦК України.

Правові наслідки порушення
зобов'язання передбачені статтею 611 ЦК
України, згідно якої, у разі порушення
зобов'язання, настають правові
наслідки, встановлені договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність це строк у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ст. 267 ч.4 ЦПК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законодавства
встановлена спеціальна позовна
давність. Так, відповідно до ст. 258 ч.2 ЦК
України, позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домоленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила ( ст. 261 ч.1 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов»язується не скільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами ( фактами ) , які
свідчать про порушення прав особи ( ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Згідно з п. 5. 1 Умов при порушенні
позичальником будь - якого із
зобовязань, передбачених заявою та п. п.
3.2.2., 3.2.3. даних умов, банк має право
нарахувати, а позичальник
зобовяхзується сплатити банку пеню в
розмірі 0,15 % від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривні за кожен
день прострочення платежу.

Відповідно до розрахунку
заборгованості за договором №
К3ХRRХ03980046 від 11 серпня 2007 року,
укладеного ПриватБанком та клієнтом -
ОСОБА_2, станом на 23 березня 2014
року, відповідач припинив сплачувати
відсотки за користування кредитом 12
серпня 2008 року. Отже позивачу
достовірно було відомо про порушення
його прав починаючи з цієї дати.

Оскільки позивач своєчасно не
звернувся до суду за захистом свого
порушеного права в межах пятирічного
строку позовної давності,
передбаченого п. 5. 5 Умов, висновок суду
про відмову у позові вірним.

Посилання в апеляційній скарзі, що
відповідач перестав сплачувати кошти у
2009 році, не знайшли свого
підтвердження.

Постановляючи рішення, суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дав належну оцінку
зібраним доказам, та дійшов
правильного висновку про відмову у
позові.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Миронівського районного суду
Київської області від 11 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: