Справа № 0907/2-4222/2011
Провадження № 22-ц/779/2174/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Шалаута Г.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Шалаути Г.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Мелінишин Г.П.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виділ частки будинку та
земельної ділянки в натурі та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права власності на
будинковолодіння за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 28
серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 28
серпня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виділ частки майна в натурі та
поділ земельної ділянки задоволено
частково.

Виділено ОСОБА_1, проживаючому по
АДРЕСА_1, частку в натурі будинку
АДРЕСА_2, а саме: кімнату 1-3 площею 14, 5
кв.м., кухню 1-2 площею 14,8 кв.м. та веранду
І площею 10,8 кв.м.

Виділено ОСОБА_2, проживаючій по
АДРЕСА_2, частку в натурі будинку
АДРЕСА_2, а саме: кімнату 1-1 площею 20,3
кв.м., кімнату 1-4 площею 19,9 кв.м., кухню 1-6
площею 9,6 кв.м., коридор 1-5 площею 6,6 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати по оплаті державного мита та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі
171 грн.

В решті заявлених вимог ОСОБА_1
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
власності на домоволодіння відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій зсилається на
необґрунтованість рішення, не
відповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначив, що згідно свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
серія ЯЯЯ №955619 від 15.02.2006 року, він є
власником всього будинковолодіння
АДРЕСА_2 яке складається : з житлового
будинку А площею 96,5 кв.м., літньої кухні
Б площею15,6 кв.м., літньої кухні Б-1
площею15,6 кв.м., літньої кухні Б-2
площею11,2 кв.м., а також вбиральні з
колодязем та огорожею. Свідоцтво про
право власності видано йому на
підставі рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від
12.08.1987 року №229. Зазначене
будинковолодіння зареєстроване за ним
на праві власності в ОБТІ у 2006 році з
часткою 1/1. Однак у висновку
будівельно-технічної експертизи
№08/05-14, проведеної по ухвалі суду
експертом помилково зазначено лише
про можливість виділення йому частки
майна в натурі згідно рішення
Івано-Франківського міського суду від
26.05.2008 року про встановлення порядку
користування житловим будинком та про
можливий розподіл земельної ділянки
площею 0,19 га між ним та відповідачкою.
Експерт не врахував інших
господарських споруд згідно
техпаспорта на будинок за 2006 рік.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
мав вирішити питання з вищевказаними
спорудами, а також суд не вирішив
питання розподілу присадибної
земельної ділянки площею 0,19 га, яка
надана для обслуговування
будинковолодіння.

Просив рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з
мотивів, наведених в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали.
Просили її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та їх представників, дослідивши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши їх доказами, колегія не
знаходить доводи апелянта
обґрунтованими та приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебували в шлюбі з 25 вересня
1971 року. На праві спільної сумісної
власності їм належить житловий будинок
АДРЕСА_2, право власності на який,
згідно рішення Івано-Франківського
міськвиконкому від 12.08.1987 року, визнано
за ОСОБА_1 та видано йому свідоцтво про
право власності на нього. Зазначене
рішення та свідоцтво про право
власності на ім'я ОСОБА_1 відповідач
ОСОБА_2 оскаржувала у 2008 році,
зсилаючись на те, що зазначений будинок
був подарований їй ОСОБА_2 згідно
договору дарування від 25.09.1971 року під
№23 вітчимом ОСОБА_5 (а.с. 15, т.1), однак
рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26.05.2008 року в задоволенні її
зустрічного позову відмовлено за
пропуском строку позовної давності та
задоволено позов ОСОБА_1 до неї про
встановлення порядку користування
житловим будинком - виділено ОСОБА_1 у
користування : кімнату 1-3 площею 14,5
кв.м., кухню 1-2 площею 14,8 кв.м. та веранду
І площею 10,8 кв.м., а ОСОБА_2 виділено у
користування кімнату 1-1 площею 20,3 кв.м.,
кімнату 1-4 площею 19,9 кв.м., кухню 1-6
площею 9,6 кв.м., коридор 1-5 площею 6,6 кв.м.

У грудні 2010 року ОСОБА_1 подав позов про
виділ його частки будинку в натурі,
зсилаючись на зазначене вище рішення
Івано-Франківського міського суду.

12.12.2011 року ОСОБА_1 подав заяву про
збільшення позовних вимог та просив
провести поділ земельної ділянки
відповідно до часток у житловому
будинку.

У заяві про призначення
будівельно-технічної експертизи (а.с.125)
позивач зсилався на рішення суду від
25.06.2008 року і поставив перед експертом
питання про можливий розподіл між
двома співвласниками виділених їм
часток у майні згідно визначеного в
рішенні суду порядку користування
житловим будинком та які можливі
варіанти розподілу земельної ділянки,
інших питань не ставив та клопотань про
призначення додаткової експертизи не
заявляв. Питань про розподіл
господарських споруд між ним та
відповідачкою у поданих ним заявах
ОСОБА_1 не ставив, також не ставив таких
питань на вирішення експертизи.
Будь-яких рішень Вовчинецької
сільської ради про надання йому чи
ОСОБА_2

користування земельної ділянки чи під
забудову житлового будинку не надав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до заявлених вимог суд
першої інстанції вирішив позовні
вимоги ОСОБА_1 з дотриманням зазначених
вище норм процесуального, а також
матеріального права.

Між тим, колегією встановлено, що суд
першої інстанції відмовляючи в позові
ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на спірне будинковолодіння
не повно встановив обставини справи,
однак, оскільки така неповнота суттєво
не вплинула на правильність
постановленого рішення, то колегія
вважає, з урахуванням всебічно
досліджених обставин та наданих
сторонами доказів, що з мотивувальної
частини рішення в частині відмови
ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного
позову слід виключити не зовсім
правильну підставу відмови, виходячи з
наступного.

Колегією встановлено з довідки
Вовчинецької сільської ради від 03.06.2006
року №2-9/21 (а.с. 44 т.1) що згідно записів
погосподарських книг за 1971-1973 роки
ОСОБА_2 до 1971 року проживала з батьками
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до вересня 1971 року.

25 вересня 1971 року у Вовчинецькій
сільській раді ОСОБА_1 та ОСОБА_2
зареєстрували шлюб.

Того ж дня, 25.09.1971 року ОСОБА_5 (вітчим)
подарував ОСОБА_2 житловий будинок
площею 35 кв.м., придбаний ним в шлюбі з
ОСОБА_6, про що підтверджує договір
дарування, укладений 25.09.1971 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Під забудову цього
будинку ОСОБА_5 була виділена земельна
ділянка площею 0,057 га із земель
присадибного фонду на підставі рішення
виконавчого комітету Вовчинецької
сільської ради та спільного рішення
правління колгоспу ім. Лесі Українки
(без зазначення дати) та видано
свідоцтво на забудову садиби в
сільських населених пунктах УРСР із
зазначенням в ньому строку закінчення
будівництва 1968 рік (а.с.49 ,50 т.1).

Відповідно до змісту ст. 244 ЦК УРСР 1961
року, чинного на час укладення договору
договір дарування, предметом якого є
жилий будинок (його частина) і хоча б
однією зі сторін є громадянин, повинен
бути нотаріально засвідчений з
наступною реєстрацією у місцевій раді
народних депутатів. В контексті ст. 47
цього ж кодексу недотримання
нотаріальної форми договору,
зазначеної в законі, тягне за собою
недійсність такого договору.

Колегією встановлено, що зазначений
договір дарування будинку нотаріально
посвідчений не був та не був
зареєстрований у місцевій раді, а отже
є недійсним.

В погосподарських книгах 8-9 с.
Вовчинець значиться господарство під
особовим номером 725 (загальна площа
будинковолодіння 60 кв.м., в т.ч. житлова
площа - 34,4 кв.м.), головою сім'ї
зазначений ОСОБА_1.

Вовчинецькою сільською радою рішенням
№36 від 06.07.1987 року на підставі даних
погосподарських книг було одобрено
оформлення права власності на будинки
мешканців с. Вовчинець з видачею
свідоцтв про право власності, в тому
числі і на ОСОБА_1 На підставі
зазначеного рішення було прийнято
рішення Івано-Франківським МВК від
12.08.1997 року №229 про видачу ОСОБА_1
свідоцтва про право власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_2, яке було
ним зареєстроване в
Івано-Франківському ОБТІ під
реєстровим номером 73 та отримано
технічний паспорт 16.07.2001 року (а.с.46-48), в
якому було зазначена загальна площа
будинковолодіння - 60 кв.м. та житлова 34,4
кв.м., яке складалося з : веранди пл.10,8
кв.м.,1- недобудованої кімнати, площа не
вказана, 2 - кухні площею14,8 кв.м., 3 - жилої
кімнати площею 14,5 кв.м., 4 - жилої кімнати
площею 19,9 кв.м., а також господарських
споруд : Б - літньої кухні цегл. пл. 36
кв.м., Б-1 - сарай літня кухня цегл. - пл. 36
кв.м., Б-2 літня кухня бетон-цегла пл. 26
кв.м. - Г - сарай дерев'яний пл. 13,5 кв.м. В -
вбиральня дерев'яна, пл. 1 кв.м.,
колодязь, ворота дерев'яні та огорожа
штахетник.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26.01.1996 року шлюб між сторонами
розірвано.

20.01.2000 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво в
органах РАЦСу про розірвання шлюбу
(а.с.52, т.1) та не заперечується
сторонами.

З матеріалів справи видно, що між
сторонами встановилися стійкі
неприязні відносини та разом вони не
проживали після розірвання шлюбу.

З ксерокопії рішення Вовчинецької
сільської ради від 29.10.2002 року №28 (а.с.214,
т.1) видно, що дозвіл на проведення
добудови до житлового будинку, кухні та
коридору був наданий ОСОБА_2, а не
позивачу. Такі добудови нею були
проведені, внаслідок чого загальна
площа будинку в порівнянні з технічним
паспортом, виготовленим ОСОБА_1 у 2001
році на підставі свідоцтва про право
власності за 1997 рік, змінилася :
загальна площа збільшилася з 60 кв.м. до
96,5 кв.м., а житлова збільшилася з 34,4 кв.м.
до 54,7 кв.м.

Після втрати первинного свідоцтва про
право власності на будинковолодіння по
АДРЕСА_2 (загальна площа - 60 кв.м.,
житлова площа - 34,4 кв.м.), виданого
ОСОБА_1 у 1997 році, йому було видано
дублікат такого свідоцтва у 2006 році, в
якому була зазначена інша площа
будинковолодіння (96,5 кв.м. - загальна та
54,7 кв.м. - житлова), ніж у первинному
свідоцтві. На підставі зазначеного
дублікату ним було проведено
реєстрацію будинковолодіння в ОБТІ, з
видачею нового технічного паспорта
№13860413, у якому розміри
будинковолодіння теж не відповідали
первинним розмірам будинковолодіння,
закріпленим у попередньому
техпаспорті за 2001 рік, виданому згідно
первинного свідоцтва за 1997 рік.

Із пояснень ОСОБА_2 в судовому
засіданні встановлено, що вона не
погоджується з тим, що ОСОБА_1, на
підставі дубліката свідоцтва,
зареєстрував у 2006 році за собою все
будинковолодіння з прибудовами, які
вона з дітьми виконала вже після
розірвання шлюбу та вважає своє право
порушеним, однак, зважаючи на те, що
відповідач не оскаржувала дублікату
такого свідоцтва, також не ставила
вимоги про визнання за нею права
власності на проведені добудови після
2002 року, то колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції, що в
позові їй слід відмовити. Проте
колегія, всесторонньо дослідивши та
оцінивши встановлені обставини справи
приходить до висновку, що з
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
зустрічному позові ОСОБА_2 слід
виключити підставу відмови , що
договір -дарування будинку не
спростовує правомірності виданого у 2006
році ОСОБА_1 свідоцтва про право
власності на спірне будинковолодіння,
а також викликає сумнів із-за
відсутності рішення Вовчинецької
сільської ради про надання ОСОБА_5
земельної ділянки під забудову
подарованого будинку. Колегія вважає,
що підставою відмови у задоволенні
зустрічного позову слід вважати
недійсність зазначеного договору
-дарування будинку, на який зсилається
ОСОБА_2, обґрунтовуючи заявлені нею
вимоги, оскільки нотаріально не
посвідчений договір дарування
житлового будинку не створює для неї
правових наслідків.

Колегія не знаходить обґрунтованими
доводи апелянта щодо не вирішення
судом питання розподілу господарських
будівель, оскільки такої вимоги у
первинній та змінених позовних заявах
позивач не ставив.

Щодо відмови у поділі земельної
ділянки, колегія погоджується з
рішенням суду, оскільки поставивши
таку вимогу позивач не надав жодного
рішення Вовчинецької сільської ради,
яким би йому чи ОСОБА_2 надавалась у
власність чи у користування земельна
ділянка для будівництва та
обслуговування житлового будинку.

Довідкою Вовчинецької сільської ради
підтверджується, що земельна ділянка
для будівництва та обслуговування
житлового будинку ОСОБА_1 не виділялась
(а.с.44, т.1).

З огляду на викладене, колегія не
знаходить підстав для скасування
рішення суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявлених
сторонами позовних вимог та в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а частково допущена неповнота
досліджених обставин справи не впливає
суттєво на правильність ухваленого
рішення, а тому воно не може бути
скасоване з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 28
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді:
Г.І. Шалаута

Р.Й. Матківський

Г.П. Мелінишин