Номер провадження: 22-ц/785/6591/14
Головуючий у першій інстанції Груца
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького М.М.,
Панасенкова В.О.

при секретарі - Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 04 червня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення коштів,

встановила:

Позивач звернувся до суду з цим
позовом і просить суд стягнути з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 трьох процентів
річних в розмірі 12422,10 гривень та
інфляційні нарахування в розмірі 62166,61
гривень у зв'язку з невиконанням
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 10.10.2000 року, ухваленого у
цивільній справі № 2-2072/2000 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про стягнення
заборгованості.

Відповідачка у друге не з'явилася
до суду і не повідомила суд про причину
неявки.

Позивач не заперечував проти
винесення заочного рішення.

Заочним рішенням Біляївського
районного суду Одеської області від
04.06.2014р. в позові ОСОБА_2 відмовлено в
повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, та постановити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Рішенням суду в задоволенні позову
було відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням
позивач подав апеляційну скаргу в якій
просить його скасувати, та постановити
нове рішення, яким задовольнити його
позов в повному обсязі, посилаючись при
цьому на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги та пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню за таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не надав доказів щодо
розрахунку суми позову, від проведення
судово-бухгалтерської експертизи
відмовився.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції, вважає їх неправильними та
необґрунтованими виходячи з
наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до частини першої статті 598
ЦК України зобов'язання припиняються
на підставах, встановлених договором
або законом, зокрема виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 625 ЦК України визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За змістом цієї норми закону
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
ці кошти нараховуються незалежно від
вини боржника та незалежно від
ухвалення рішення суду про присудження
суми боргу, відкриття виконавчого
провадження чи його зупинення
відповідно до вимог Закону N 2711-IV. Саме
до цього зводиться правова позиція, що
висловлена Верховним Судом України в
постановах від 20 грудня 2010 року у
справі N 3-57гс10 і від 4 липня 2011 року у
справі N 3-65гс11.

Тобто, наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін договору, не
звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
Цивільного кодексу України, оскільки
належним виконанням зобов'язання є
виконання, у результаті якого
припиняються права та обов'язки сторін
зобов'язання.

Аналогічна правова позиція, що боржник
не звільняється від відповідальності
за прострочення виконання грошового
зобов'язання, передбаченої частиною
другою статті 625 ЦК України у зв'язку з
ухваленням рішення суду про
присудження суми боргу, відкриттям на
підставі цього рішення виконавчого
провадження чи його зупинення
відповідно до вимог Закону N 2711-IV,
висловлена в постановах Вищого
господарського суду України у справах N
1/384-07, N 19/204 і N 17/198, а також у постанові
Верховного Суду України у справі N
3-57гс10, що згідно зі статтею 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів, які
зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність до судового
рішення Верховного Суду України.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 10.10.2000 року було стягнуто з
відповідачки на користь позивача 30800
грн.

Тобто, сума боргу з цього часу була
визначена судом у національній валюті,
а тому дійсно до цих правовідносин
повинні застосовуватися вимоги статті
625 ЦК України.

Таким чином діюче законодавство надає
можливість задовольнити позовні
вимоги позивача, стягнувши з
відповідачки суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Відмовляючи в позові суд не перевірив
зроблений позивачем розрахунок суми
позову, який він виклав в своїй
позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з
розрахунком суми 3% річних в розмірі
12422,10 грн., який був викладений в
позовній заяві, так як цей розрахунок
відповідає необхідним вимогам та
практиці проведення таких розрахунків
(30800 (сума боргу) х 0,03(%) : 365 (днів року) х
4907 (кількість днів прострочення) = 12422,10
грн.

При розрахунку суми інфляційних
нарахувань (індексу інфляції) позивач
дійсно допустив арифметичну помилку,
яку суд першої інстанції міг усунути
при проведенні власного розрахунку і
не звертаючись за допомогою до
експертів, так як формула таких
розрахунків є загальновідомою, такі
розрахунки були зазначені в листах
вищестоящих судів та в їх рішеннях та
ухвалах.

Інфляційні нарахування застосовуються
за період з жовтня 2000 р. по травень 2014р.
включно (рішення суду І інстанції було
винесено 04.06.2014р.).

Індекс споживчих цін наданий позивачу
листом ГУ статистики в Одеській
області від 12.06.2014р. є загальновідомим,
береться також з відкритих друкованих
джерел та з мережі Інтернету.

Формула нарахування індексу інфляції
наступна: (сума боргу) х (індекс
споживчих цін за конкретний період) : 100
(так як у %). Від отриманої суми
віднімається сума боргу, отримані
результати складаються за весь період.

Виходячи з наведеного колегія суддів,
перевіривши розрахунок наданий
позивачем на суму 62166,61 грн., вважає його
помилковим, а тому застосовує
розрахунок, зроблений у відповідності
до вказаної вище формули.

Так, індекс інфляції за жовтень 2000р.
складає 431,2 грн. (30800 х 101,4 : 100 = 31231,2 - 30800 =
431,2 грн.).

За листопад 2000р. - 123,2 грн.

За грудень 2000р. - 492,8 грн.

За 2001р. - 1878 грн.

За 2002р. - (- 184,8 грн.)

За 2003р. - 2525,6 грн.

За 2004р. - 3788,4 грн.

За 2005р. - 3172,4 грн.

За 2006р. - 3572,8 грн.

За 2007р. - 5112,8 грн.

За 2008р. - 6868,4 грн.

За 2009р. - 3788,4 грн.

За 2010р. - 2802,8 грн.

За 2011р. - 1416,8 грн.

За 2012р. - (-61,6) грн.

За 2013р. - 154 грн.

За січень 2014р. - 61,6 грн.

За лютий 2014р. - 184,8 грн.

За березень 2014р. - 677,6 грн.

За квітень 2014р. - 1016,4 грн.

За травень 2014р. - 1170,4 грн.

Таким чином загальна сума
встановленого індексу інфляції за цей
весь період заборгованості складає 38992
грн.

Загальна сума яка підлягає стягненню з
відповідачки на користь позивача з
урахуванням індексу інфляції та 3%
річних складає 51414 грн. 10 коп. (12422,10 + 38992).

Згідно зі ст. 309 ч.1 п.п.1,3 ЦПК України,
підставами для зміни або скасування
рішення суду першої інстанції є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1,3;
ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 04 червня 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
заборгованість за невиконання
договору позики в загальному розмірі
51414 грн. 10 коп., яка складається з 3%
річних від суми боргу в розмірі 12422,10
грн. та встановленого індексу інфляції
в сумі 38992 грн.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков