Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна
О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Леванчука А.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
Запорізької області в інтересах
держави в особі Міністерства освіти і
науки України, науково-методичного
центру професійно-технічної освіти у
Запорізькій області до ОСОБА_3 про
визнання права власності, витребування
майна

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 1 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року заступник прокурора
Запорізької області звернувся до суду
в інтересах держави в особі
Міністерства освіти і науки України,
науково-методичного центру
професійно-технічної освіти у
Запорізькій області із указаним
позовом, мотивуючи вимоги тим, що
відповідно до свідоцтва про право
власності від 13 жовтня 2000 року № 2075,
виданого Запорізькою міською радою,
будівля (літ.А-2), яка розташована у
АДРЕСА_1, є власністю держави і в особі
Верховної Ради України, право
оперативного управління належить
Запорізькому обласному
Науково-методичному центру
професійно-технічної освіти.

14 грудня 2005 року між науково-методичним
центром професійно-технічної освіти у
Запорізькій області та товариством з
обмеженою відповідальністю «Аркадія
Л» (далі - ТОВ «Аркадія Л») було укладено
інвестиційний договір, який узгоджено
з Міністерством освіти і науки України
та управлінням освіти та науки
Запорізької обласної державної
адміністрації. Відповідно до умов
указаного договору ТОВ «Аркадія Л»
зобов'язалося за рахунок власних
коштів збудувати антресольний поверх
на будівлі, розташованої за адресою:
АДРЕСА_2.

За виконання зазначених робіт
науково-методичний центр
професійно-технічної освіти у
Запорізькій області передає ТОВ
«Аркадія Л» у власність нежитлову
будівлю по АДРЕСА_1. Згідно з
п. 4.5 вищезазначеного договору,
право власності переходить до
інвестора протягом 20 днів з моменту
виконання умов договору.

Разом з тим, при нотаріальному
посвідченні інвестиційного договору
7 лютого 2006 року до його тексту
було внесено п. 4.6., який не був
погоджений Міністерством освіти та
науки України та відповідно до якого
право власності на нежитлову будівлю
переходить до інвестора з моменту
державної реєстрації договору. На
підставі указаного правочину 16 лютого
2006 року Запорізьким міжміським БТІ
зареєстровано право власності на
нежитлову будівлю за ТОВ
«Аркадія Л».

Таким чином, фактично відбулося
відчуження державного майна поза волею
власника, тому інвестиційний договір
від 7 лютого 2006 року є нікчемним, як
такий, що порушує публічний порядок.

У подальшому спірне приміщення
неодноразово відчужувалося. Останнім
набувачем на підставі договорів
купівлі-продажу від 6 грудня 2009 року та
від 23 грудня 2009 року є ОСОБА_3

Посилаючись на указані обставини,
позивач просив визнати за державою в
особі Міністерства освіти і науки
України право власності на спірне
нерухоме майно та витребувати його із
незаконного володіння відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 9 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 1 квітня 2014
року скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. Визнано за
державою в особі Міністерства освіти і
науки України право власності на
нерухоме майно, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 (АДРЕСА_1):
нежитлове приміщення підвалу III (літ.
А-2) площею. 36,9 кв. м, нежитлове
приміщення IV першого поверху (літ. А-2)
площею 23,2 кв. м, нежитлове приміщення
першого поверху (літ. А-2) площею 150, 9
кв.м, нежитлове приміщення І підвалу та
першого поверху (літ. А-2) площею 202, 1 кв.
м, нежитлове приміщення II першого та
другого поверхів (літ. А-2) площею 413 кв.
м. Витребувано у ОСОБА_3 указане
нерухоме майно та повернуто державі в
особі Міністерства освіти і науки
України.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

У справі встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності від 13
жовтня 2000 року № 2075, виданого
Запорізькою міською радою, будівля
(літ.А-2) по АДРЕСА_1 перебувала у
власності держави в особі Верховної
Ради України та на праві оперативного
управління належала Запорізькому
обласному Науково-методичному центру
професійно-технічної освіти.

14 грудня 2005 року між науково-методичним
центром професійно-технічної освіти у
Запорізькій області та ТОВ «Аркадія Л»
було укладено інвестиційний договір,
який узгоджено з Міністерством освіти
і науки України та управлінням освіти
та науки Запорізької обласної
державної адміністрації. Відповідно до
умов указаного договору ТОВ «Аркадія
Л» зобов'язалося за рахунок власних
коштів збудувати антресольний поверх
на будівлі, розташованої за адресою:
АДРЕСА_2. За виконання зазначених робіт
науково-методичний центр
професійно-технічної освіти у
Запорізькій області зобов'язався
передати ТОВ «Аркадія Л» у власність
нежитлову будівлю по АДРЕСА_1.
За умовами п. 4.5 вищезазначеного
договору, перехід права власності до
інвестора обумовлено протягом 20 днів з
моменту виконання умов договору.

При нотаріальному посвідченні
інвестиційного договору 7 лютого
2006 року до його тексту було внесено
п. 4.6., який не був погоджений
Міністерством освіти та науки України
та відповідно до якого перехід права
власності до інвестора обумовлено
моментом державної реєстрації
договору. На підставі указаного
правочину 16 лютого 2006 року Запорізьким
міжміським БТІ зареєстровано право
власності на нежитлову будівлю за ТОВ
«Аркадія Л».

9 червня 2006 року між ТОВ «Аркадія Л» та
ТОВ «УЛІСС-ТУР» було укладено договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі по
АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 оспорив указаний правочин,
посилаючись на те, що ТОВ
«Аркадія Л» виступає майновим
поручителем за договором позики від
2 березня 2006 року, яким
передбачено перехід права власності на
нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 у разі
невиконання умов договору. Внаслідок
невиконання позичальником
зобов'язання за рішенням третейського
суду право власності на спірне майно
було визнано за ОСОБА_4 У зв'язку з цим,
рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 12 травня 2009 року позов
ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсним
договір купівлі-продажу нежитлової
будівлі по АДРЕСА_1 від 9 червня 2006 року,
укладеним між ТОВ «Аркадія Л» та ТОВ
«УЛІСС-ТУР» та визнано за позивачем
право власності на спірну будівлю (а. с.
38-41).

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 30 липня 2009
року затверджено мирову угоду між ТОВ
«Зеніт-3» та ОСОБА_4 у справі за позовом
ТОВ «Зеніт-3» до ОСОБА_4 про стягнення
грошової компенсації та зобов'язання
виконання обов'язку в натурі. За
умовами мирової угоди нежитлову
будівлю по АДРЕСА_1 загальною площею 844,
7 кв. м виділено у новий об'єкт
нерухомості як офісні приміщення із
присвоєнням нової поштової адреси:
АДРЕСА_1; визнано за ТОВ «Зеніт-3» право
власності на 37/50 часток указаної
будівлі, за ОСОБА_4 - на 13/50 часток
(а. с. 42-47).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 29 жовтня 2009 року (а. с. 48-55)
затверджено мирову угоду між ТОВ
«Зеніт-3» та ОСОБА_4 про поділ будівлі
офісних приміщень по АДРЕСА_1 в натурі
на п'ять самостійних об'єктів
нерухомого майна: нежитлове приміщення
підвалу III (літ. А-2) площею. 36, 9
кв. м, нежитлове приміщення IV першого
поверху (літ. А-2) площею 23, 2 кв.
м, нежитлове приміщення першого
поверху (літ. А-2) площею 150, 9 кв. м (право
власності визнано за ОСОБА_4), нежитлове
приміщення І підвалу та першого
поверху (літ. А-2) площею 202, 1 кв. м,
нежитлове приміщення II першого та
другого поверхів (літ. А-2) площею
413 кв. м (право власності визнано за
ТОВ «Зеніт-3»).

Останнім набувачем спірних приміщень
на підставі договорів купівлі-продажу
від 6 грудня 2009 року та від 23 грудня 2009
року є ОСОБА_3 (а. с. 56-66).

Задовольняючи позов, апеляційний
дійшов висновку про те, що надання для
нотаріального посвідчення зміненої
редакції інвестиційного договору є
підтвердженням відчуження майна поза
волею власника, а тому у
ТОВ «Аркадія Л», ТОВ «Зеніт-3»,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не виникло законних
підстав для відчуження та набуття
права власності на нього.

Із такими висновками погодитися не
можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала право його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеної норми випадки
витребування майна власником від
добросовісного набувача обмежені і
можуть мати місце за умови, що майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на
передачу майна виключає можливість
його витребування від добросовісного
набувача (постанова Верховного Суду
України № 3-13гс10 від 6 грудня
2010 року).

Застосувавши норми ст. 388 ЦК України до
спірних правовідносин, апеляційний суд
залишив поза увагою мету укладеного
між науково-методичним центром
професійно-технічної освіти у
Запорізькій області та ТОВ «Аркадія Л»
14 грудня 2005 року правочину, воля
сторін якого (у тому числі власника
спірного майна) була спрямована на
передачу нежитлової будівлі по АДРЕСА_1
у власність ТОВ «Аркадія Л» у рахунок
оплати за будівництво антресольного
поверху будівлі по АДРЕСА_2.

Спір виник щодо пункту інвестиційного
договору, яким визначено момент
виникнення у інвестора права власності
на будівлю по АДРЕСА_1.

За змістом ст. 217 ЦК України недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Чи був би укладений договір за згодою
Міністерства освіти та науки України
за умови включення пункту щодо набуття
права власності з моменту державної
реєстрації (як то передбачено
цивільним кодексом), суд не
встановлював.

Крім того, важливою умовою звернення з
віндикаційним позовом на підставі ст.
388 ЦК України є відсутність між
позивачем і відповідачем
зобов'язально-правових відносин
(постанова Верховного Суду України №
6-52цс14 від 11 червня 2014 року).

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням господарського суду
Запорізької області від 11 лютого 2008
року, залишеним без змін постановою
Запорізького апеляційного
господарського суду від 10 квітня 2008
року та постановою Вищого
господарського суду України від 1
жовтня 2008 року (а. с. 189-196),
відмовлено у задоволенні позову
науково-методичного центру
професійно-технічної освіти у
Запорізькій області до ТОВ «Аркадія Л»
про визнання інвестиційного договору
недійсним.

Враховуючи те, що інвестиційний
договір не визнаний судом недійсним,
тобто підстава набуття права власності
на спірне майно ТОВ «Аркадія Л» не
скасована, висновок апеляційного суду
про обов'язок ОСОБА_3 повернути
позивачу придбане майно на підставі
ст. 388 ЦК України ґрунтується на
неправильному застосуванні норм
матеріального закону.

Крім того, за змістом ст. 388 ЦК України
витребуванню підлягає майно, придбане
у особи, яка не мала права його
відчужувати, за відплатним договором,
тобто, за домовленістю двох або більше
сторін, яка спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

До ОСОБА_4 та ТОВ «Зеніт-3», у яких спірні
приміщення придбала ОСОБА_3,
право власності на майно виникло на
підставі судових рішень, які не є
відплатними договорами у розумінні ст.
ст. 388, 626 ЦК України, а тому підлягають
оскарженню у встановленому
процесуальним законодавством порядку.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 12 травня 2009 року, ухвала
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 30 липня 2009 року та ухвала
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 29 жовтня 2009 року не скасовані, на що
не звернув уваги апеляційний суд,
застосовуючи у спірних
правовідносинах правовий механізм
повернення майна у порядку ст. 388 ЦК
України.

На підставі ст. 392 ЦК України власник
майна має право пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи зі змісту наведених норм
права, потреба у такому способі захисту
права власності виникає тоді, коли
наявність суб'єктивного права власника
не підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється.

Разом з тим, обставини про те, що
будівля (літ. А-2) по
АДРЕСА_1 перебувала у власності
держави в особі Верховної Ради України
у справі ніким не оспорюються та
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 13 жовтня 2000 року, що не
знайшло юридичної оцінки у рішенні
апеляційного суду.

Крім того, визнавши право власності за
державою в особі Міністерства освіти і
науки України, суд змінив первісного
власника, не мотивуючи таке рішення.

Враховуючи допущені апеляційним
порушення норм матеріального та
процесуального права, ухвалене ним
рішення підлягає скасуванню з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України, із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 1 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.О. Леванчук