АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8665/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Спаї В. В. Доповідач - Калиновський
А.Б. Категорія 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів Судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді:
Калиновського А.Б.

Суддів : Гайдук
В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі :
Півненко С.Ю.

Розглянула у відкритому судовому
засiданнi в місті Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 серпня
2014 року по справі за позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в реалізації права
власності, про виселення осіб, що не
набули права користування жилою
площею, про відшкодування моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 серпня
2014 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
реалізації права власності, про
виселення осіб, що не набули права
користування жилою площею, про
відшкодування моральної шкоди
задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП
ОСОБА_3 судові витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору, в розмірі 114,70
грн.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних підстав.

Власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК
України, має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ч. 3 ст.116 ЖК України осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

Відповідно до ст. 129 ЖК України на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану житлову площу.

Судом встановлено, що місце проживання
відповідача зареєстровано у
гуртожитку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно картки «Форми А», ОСОБА_2
зареєстрована АДРЕСА_1 без зазначення
номера кімнати(а.с. 31).

Наказом №45 від 20.09.2001 року ОСОБА_2
звільнена з ПАТ «Металургмаш» з роботи
за власним бажанням на підставі ст. 38
КЗпП України(а.с.123).

ФОП ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна від 04
липня 2000 року, посвідченого першою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, належить
будівля гуртожитку АДРЕСА_1, право
власності на яку зареєстроване в КП
«ДМБТІ» на підставі реєстраційного
посвідчення від 11 липня 2000 року в
реєстровій книзі №630 за реєстровим
№2235/448(а.с. 34).

До укладення договору купівлі-продажу
нерухомого майна, будинок АДРЕСА_1
належав ВАТ «Металургмаш» та
використовувався у якості гуртожитку.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ФОП ОСОБА_3 в частині усунення перешкод
в реалізації права власності, суд
правильно виходив з того, що у
відповідача відсутні рішення
адміністрації та профспілкового
комітету про надання жилої площі в
гуртожитку та спеціальний ордер на
вселення.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо моральної шкоди, суд дійшов
вірного висновку про те, що з виниклих
між сторонами в даній справі
правовідносин закон не передбачає
відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги
відповідачки про те, що суд не звернув
уваги на те, що згідно листа ПАТ
"Металургмаш" №2005/01К від 20.05.2013 року
підставою для вселення в гуртожиток
було рішення прийняте на сумісному
засіданні профкому та адміністрації
підприємства, а крім того, видано
спеціальний ордер, який відповідачка
здала завідуючому гуртожитком, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 не
надала суду ні відповідного рішення, ні
спеціального ордеру, а також у разі
виникнення перешкод в наданні доказів,
клопотань у суді першої інстанції про
витребування таких не заявляла і,
таким чином, відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК
України, розпорядилась своїми правами
на власний розсуд.

Крім того, згідно листа ПАТ
«Металургмаш» на адвокатський запит,
підставою для поселення в гуртожиток
по АДРЕСА_1 є власна заява відповідачки
від 12.01.1999 року з резолюцією Голови
Правління ВАТ «Металургмаш»
Недибалюка Л.В. щодо вирішення питання
про надання койко-місця, що свідчить
про надання їй житлової площі у
гуртожитку в невстановленому законом
порядку(а.с.138, 139).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх позовних вимог і
заперечень.

Таким чином, рішення суду відповідає
нормам матеріального та
процесуального права. Підстав для його
зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 серпня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Суддi: