У х в а л а

іменем україни

26 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,Юровської
Г.В.,розглянувши в попередньому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, виконавчого комітету Кіровської
районної у м. Дніпропетровську ради,
Управління Держземагенства у м.
Дніпропетровську, третя особа −?
ОСОБА_7, про визнання недійсним
протоколу погоджувальної комісії,
визнання недійсним рішення
виконавчого комітету про передачу
земельних ділянок у приватну
власність, визнання недійсним
державного акта про право приватної
власності на землю, усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03
вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_8 звернулася до суду із
зазначеним позовом, в обґрунтування
якого вказала, що в порядку спадкування
за заповітом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9, вона отримала
у спадщину домоволодіння, яке
розташоване по АДРЕСА_1 на земельній
ділянці площею 320 кв. м. з виходом на
АДРЕСА_2.

26 жовтня 1997 року сім'я ОСОБА_5 знесла
паркан між їх земельними ділянками та
здійснила самозахват частини її
земельної ділянки. 14 липня 1999 року
погоджувальна комісія виконкому
Кіровської районної ради прийняла
рішення про встановлення меж між
земельними ділянками домоволодінь по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Вказане рішення
вважала незаконним. Згідно рішень
Дніпропетровської міської ради № 796
від 18 квітня 2000 року та № 2208 від 21
жовтня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10
приватизували земельні ділянки на
підставі незаконного рішення
погоджувальної комісії виконкому
Кіровської районної ради.

З урахуванням наведеного просила суд
визнати недійсним протокол засідання
та висновок погоджувальної комісії
виконкому Кіровської районної ради від
14 липня 1999 року, визнати недійсними
рішення виконкому Дніпропетровської
міської ради від 18 квітня 2000 року № 796
та від 21 жовтня 1999 року № 2208 про
передачу в приватну власність
земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_10 та
скасувати державні акти на право
власності на земельні ділянки, усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою по АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_5
та ОСОБА_10 знести паркан та встановити
його на межі її земельної ділянки;
стягнути з ОСОБА_5 у рахунок
відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Після смерті ОСОБА_8 25 жовтня 2006 року, із
заявою про залучення в якості
правонаступника останньої звернувся
її син ОСОБА_4, який прийняв спадщину та
06 вересня 2012 року отримав свідоцтво про
право на спадщину за законом на
домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 03 вересня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, обґрунтовуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
дослідивши докази у справі й давши їм
належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК
України, а також, врахувавши обставини
справи та відповідно до ст. ст.
39, 42-44 ЗК України (у редакції, чинній на
час виникнення спірних відносин) та ст.
ст. 88, 123, 125 ЗК України, обґрунтовано
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову. Оскільки після
смерті ОСОБА_9 в порядку спадкування за
заповітом власником домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 320 кв. м., стала ОСОБА_8 У
зв'язку з переходом права власності на
спірне домоволодіння
Дніпропетровським Бюро технічної
інвентаризації було проведено
технічну інвентаризацію домоволодіння
АДРЕСА_1 і 24 грудня 1991 року видано
ОСОБА_8 технічний паспорт на це
домоволодіння, де вказано, що у
фактичному її користуванні
знаходиться земельна ділянка площею 288
кв. м та визначені межі земельної
ділянки (т. 1 а. с. 251−?256).

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів, що не відповідає
вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 03
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.О. Леванчук А.В. Маляренко Г.В.
Юровська