Справа №486/1190/14-ц 04.12.2014 04.12.2014 04.12.2014
Провадження №22-ц/784/3338/14
провадження №22-ц/784/3338/2014
Головуючий в першій інстанції Франчук
Доповідач в апеляційній інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.

суддів: Лівінського І.В., Шаманської
Н.О.,

при секретарі судового засідання
Кудрі В.М.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_3,

представника відповідача Коляда В.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 6
листопада 2014 року

за позовом

ОСОБА_5 до Державного підприємства
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом» в особі
відокремленого підрозділу
«Южно-Українська АЕС» (далі - ВП
«Южно-Українська АЕС») про захист
трудових прав,

в с т а н о в и л а:

В липні 2014 року ОСОБА_5 звернулась з
позовом до ВП «Южно-Українська АЕС» про
захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що з березня 1995
року працює охоронником в загоні
відомчої воєнізованої охорони (далі -
Загін) ВП «Южно-Українська АЕС». В липні
2013 року вона пройшла атестацію по
перевірці знань норм охорони праці,
правил пожежної безпеки та посадових
обов'язків. Така перевірка, на думку
позивачки, має проходити не частіше
одного разу на три роки. Разом з тим,
керівництво Загону включило її в
список на проведення перевірки в липні
2014 року, хоча вона взагалі звільнена
від атестації на підставі ст. 12 Закону
України № 4312-VI від 12 січня 2012 року «Про
професійний розвиток працівників»
(далі - Закон № 4312-VI), як одинока мати,
яка має дитину віком до 14 років.

Крім того, розпорядженням начальника
Загону № 0057/149 від 14 листопада 2013 року
встановлено проведення занять по
професійній підготовці персоналу з
розрахунку 50 годин на рік (щомісячно 4
години). При цьому, в порушення
трудового законодавства, такі зайняття
призначено у вихідні дні.

Посилаючись на викладене, позивачка
просила суд:

- визнати незаконним проведення
занять по професійній підготовці у
вихідні дні, заборонити керівництву
Загону проведення таких занять;

- визнати незаконним
періодичність та порядок проведення
щорічних перевірок знань персоналом
Загону, зобов'язати керівництво Загону
проводити перевірку знань
працівниками посадових інструкцій,
правил охорони праці та пожежної
безпеки не частіше одного разу на три
роки відповідно до Закону № 4312-VI;

- визнати незаконною вимогу
керівництва Загону щодо проходження
нею перевірки знань в липні 2014 року та
зобов'язати керівництво Загону
звільнити її від проходження щорічної
атестації.

Також, позивачка зазначала, що праця
охоронників Загону включена до
переліку робіт, де не можна встановити
перерву для прийому їжі, а тому
працівники змушені приймати їжу на
робочому місці. Однак пости не
обладнані відповідними засобами.

Посилаючись на викладене, а також на те,
що працівникам не видається спецодяг,
позивачка просила суд зобов'язати
керівництво Загону обладнати пости
охорони електроплитками,
електрочайниками, туалетами,
аптечками, забезпечити питною водою, а
також безоплатно видавати спецодяг та
інші засоби індивідуального захисту.

Крім того, позивачка просила визнати
незаконними дії відповідача по наданню
їй з 2003 року щорічної відпуски в
розмірі 28 днів, зобов'язати відповідача
надати їй 39 днів невикористаної
відпуски за цей період, а також
зобов'язати відповідача з 2015 року
надавати їй відпустку в кількості 32
днів.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 6
листопада 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просила рішення
суду скасувати, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 з 1995
року працює охоронником в Загоні ВП
«Южно-Українська АЕС». При цьому, до 2003
року вона відносилась до промислового
персоналу, та їй надавалась щорічна
основна відпустка тривалістю 28
календарних днів, з урахуванням її
стажу роботи в якості промислового
персоналу, а також 4 календарних дні
додаткової відпустки за особливий
характер роботи.

З 1 січня 2003 року позивачка переведена
до непромислового персоналу, та з цього
часу відповідач надає їй щорічну
основну відпустку тривалістю 24
календарних дні та додаткову відпустку
- 4 календарних дні за особливий
характер роботи.

Такий порядок надання відпустки
відповідає положенням ст.ст. 6, 8 Закону
України «Про відпустки» та умовам
колективного договору.

Доводи апелянта про те, що за нею має
зберігатись попередня тривалість
відпустки, не заслуговують на увагу,
оскільки є наслідком помилкового
тлумачення положень Закону України
«Про відпустки», який не передбачає
збереження за працівниками, яких
переведено з промислового персоналу до
непромислового, такого ж порядку
надання відпустки як і промисловому
персоналу.

Таким чином, основний висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
вимог позивачки про надання 39 днів
невикористаної відпуски, а також
зобов'язання відповідача з 2015 року
надавати їй відпустку в кількості 32
днів, є правильним.

Також не доведено позивачкою порушення
її права щодо проведення занять по
професійній підготовці.

Так, розпорядженням начальника Загону
№ 0057/149 від 14 листопада 2013 року було
дійсно встановлено проведення занять
по професійній підготовці персоналу у
вихідні дні, що є порушенням п. 3.10
Положення про відомчу воєнізовану
охорону Міністерства палива та
енергетики України, затвердженого
наказом Міністерства палива та
енергетики України № 480 від 8 жовтня 2007
року.

Однак, на виконання рішення комісії по
трудовим спорам № 23 від 13 червня 2014
року, начальник Загону виніс
розпорядження № 0057/116 від 14 липня 2014
року, яким внесено зміни в зазначене
вище розпорядження № 0057/149 щодо
проведення занять у робочий час.

Отже, таким внесенням змін до
оскаржуваного розпорядження
відповідачем поновлено права
позивачки.

Доводи апелянта про те, що зайняття
продовжують проводитись у вихідні дні
є необґрунтованими, оскільки належних
доказів такого позивачкою суду не
надано.

Також судом правильно встановлено
відсутність порушення відповідачем
трудових прав позивачки щодо
періодичності та порядку проведення
перевірок знань персоналом Загону.

Так, відповідно до п. 4.7.9.3 Положення про
організацію роботи з персоналом ВП
«Южно-Українська АЕС» (далі - Положення)
та п. 2.2.1 посадової інструкції
охоронника, проведення перевірки знань
з питань охорони праці передбачено не
ріже 1 разу на рік, а перевірка знань з
питань пожежної безпеки та посадової і
виробничої інструкції - 1 раз на два
роки.

Така періодичність перевірки знань не
суперечить вимогам Типового положення
про порядок проведення навчання і
перевірки знань з питань охорони праці,
затвердженого наказом Державного
комітету України з нагляду за охороною
праці № 15 від 26 січня 2005 року.

Посилання апелянта на наказ
Міністерства палива та енергетики
України № 377 від 10 серпня 2005 року «Про
затвердження та введення в дію
нормативного документа «Навчання і
перевірка знань працівників
підприємств електроенергетики з
питань охорони праці, пожежної безпеки
і технічної експлуатації. Положення», є
необґрунтованим, оскільки зазначений
наказ скасовано наказом Міністерства
палива та енергетики України № 351 від 9
вересня 2010 року.

Твердження апелянта про те, що
перевірка знань, яка проводиться
відповідачем, є атестацією, не
заслуговують на увагу, оскільки є
наслідком помилкового тлумачення
положень Закону України № 4312-VI.

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону,
атестація працівників, це процедура
оцінки професійного рівня працівників
кваліфікаційним вимогам і посадовим
обов'язкам, проведення оцінки їх
професійного рівня. При цьому, за
результатами такої процедури
приймається рішення про відповідність
або невідповідність працівника
займаній посаді або виконуваній роботі
(ст. 13).

Отже, зазначена процедура передбачає
оцінку саме професійного рівня
працівників і тягне за собою
відповідні наслідки.

Між тим, позивачкою не надано доказів
того, що проведення відповідачем
відповідних перевірок знань
стосується професійного рівня
охоронників та має певні наслідки для
них.

Доводи представника позивачки про те,
що перевірку знань проводить
атестаційна комісія, не змінює
характер такої перевірки, яка не
набуває статусу атестації в розумінні
ст. 1 Закону України № 4312-VI.

До того ж, як видно з Положення про
організацію роботи з персоналом ВП
«Южно-Українська АЕС», в п. 3.7 окремо
передбачено проведення атестації
персоналу один раз на три роки, як того
вимагає ст. 11 Закону України № 4312-VI.

Не доведено позивачкою й порушення
відповідачем її прав щодо обладнання
постів, на яких охоронники проходять
службу, відповідними приладами для
прийому їжі, оскільки позивачкою не
наведено жодного нормативного
документу, який би зобов'язував
відповідача обладнати такими засобами
робоче місце.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що вимоги
позивачки про визнання незаконним
проведення занять по професійній
підготовці у вихідні дні, забороні
керівництву Загону проведення таких
занять; про визнання незаконною
періодичність та порядок проведення
перевірок знань персоналом Загону, та
зобов'язання відповідача проводити
перевірку знань працівниками
посадових інструкцій, правил охорони
праці та пожежної безпеки не частіше
одного разу на три роки; про визнання
незаконною вимоги керівництва Загону
щодо проходження позивачкою перевірки
знань в липні 2014 року та зобов'язання
відповідача звільнити її від
проходження щорічної атестації, а
також зобов'язання відповідача
обладнати пости відповідними
приладами для прийому їжі, задоволенню
не підлягають в зв'язку з недоведеністю
таких вимог.

Водночас, відмовляючи в задоволенні
позову щодо забезпечення спецодягом,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач повністю виконав свої
обов'язки щодо видачі позивачці
безплатно спеціального одягу.

Однак з такими висновками в повній мірі
погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 163 КЗпП України та
ст. 8 Закону України «Про охорону праці»
на роботах із шкідливими і
небезпечними умовами праці, а також
роботах, пов'язаних із забрудненням або
несприятливими метеорологічними
умовами, працівникам видаються
безоплатно за встановленими нормами
спеціальний одяг, спеціальне взуття та
інші засоби індивідуального захисту.

Згідно п. 104 розділу ІІ Норм безплатної
видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
загальних професій різних галузей
промисловості (далі - Норми),
затверджених наказом Державного
комітету України з промислової
безпеки, охорони праці та гірничого
нагляду № 62 від 16 квітня 2009 року,
охоронникам мають безплатно
видаватись костюм, берет та
напівчеревики, а також на зовнішніх
роботах узимку додатково: куртка
утеплена, штани утеплені, шапка, чоботи
та рукавиці.

Як вбачається з особової карти
позивачки, вона отримала костюм
камуфльований, кепку камуфльовану,
напівчеревики жіночі, куртку зимову
камуфльовану, черевики з високими
берцями, шапку, а також сорочку з
коротким рукавом.

Отже, в порушення зазначених Норм,
відповідачем не надано позивачці
безплатно штани утеплені та рукавиці.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що на відповідача має бути
покладено обов'язок видати позивачці
штани утеплені відповідного розміру, а
також рукавиці.

Таким чином, вимоги позивачки про
зобов'язання відповідача видати
спецодяг підлягають частковому
задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції не
звернув належної уваги на зазначені
обставини справи та вимоги
матеріального права, рішення в частині
відмови в задоволенні вимог про
зобов'язання видати спецодяг підлягає
скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням в цій частині
нового рішення про часткове
задоволення таких вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 6
листопада 2014 року в частині відмови в
задоволенні вимог про зобов'язання
видати спецодяг скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Зобов'язати відокремлений підрозділ
«Южно-Українська АЕС» Державного
підприємства «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
видати ОСОБА_5 спеціальний одяг
відповідно до п. 104 розділу ІІ Норм
безплатної видачі спеціального одягу,
спеціального взуття та інших засобів
індивідуального захисту працівникам
загальних професій різних галузей
промисловості, затверджених наказом
Державного комітет України з
промислової безпеки, охорони праці та
гірничого нагляду № 62 від 16 квітня 2009
року, зокрема, рукавиці, а також штани
утеплені відповідного розміру.

В іншій частині рішення залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: