У х в а л а

іменем україни

19 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Попович О.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про припинення
іпотеки, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» на рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 18 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит») про припинення
іпотеки, обґрунтовуючи вимоги тим, що 05
жовтня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» (правонаступником якого є
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та
Спеціалізованим підприємством
«Елта-Трейдінг» було укладено
кредитний договір.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 05
жовтня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено
договір іпотеки, предметом якого є
нежитловий об'єкт центральної контори
по АДРЕСА_1.

11 червня 2013 року в будівлі, яка є
предметом іпотеки, сталася пожежа,
внаслідок якої споруда зазнала значних
пошкоджень та фактично була знищена.

Крім того, рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 21
листопада 2012 року звернуто стягнення
на вказане іпотечне майно та
пред'явлено виконавчий лист до
виконання.

09 грудня 2013 року виконавчий документ
повернуто стягувачу на підставі п. 3 ч. 1
ст. 47 Закону України «Про виконавче
провадження» у зв'язку з тим, що
стягувач відмовився залишити за собою
майно боржника, нереалізоване під час
виконання рішення.

Вказуючи, що іпотекодержатель не
скористався правом, передбаченим ч. 3
ст. 49 Закону України «Про іпотеку» і не
придбав предмет іпотеки за початковою
ціною шляхом заліку своїх забезпечених
вимог в рахунок ціни майна за
результатами третіх прилюдних торгів,
позивачка просила припинити іпотеку
вказаного нерухомого майна.

Рішенням Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 28
травня 2014 року, в задоволенні позову
ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 18 серпня
2014 року, рішення суду першої
інстанції було скасовано та у справі
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково. Припинено
іпотеку нерухомого майна - нежитлового
об'єкта центральної контори, що
розташований по АДРЕСА_1, площею
309,5 кв. м. і складається з наступних
будівель та споруд: будівля
центральної контори загальною площею
309,5 кв. м та замощення - належного ОСОБА_1
на праві власності на підставі
договору купівлі - продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_2 за від 27 грудня 2006 року №
3925, яка встановлена на підставі
іпотечного договору від 05 жовтня 2007
року, укладеного між Відкритим
акціонерним товариством «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, зареєстрованого в
реєстрі за № 6776 з підстав, передбачених
ч. 3 ст. 49 Закону України «Про іпотеку».
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із
безпідставності позовних вимог.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та припиняючи
іпотеку спірного нерухомого майна, суд
апеляційної інстанції виходив з
положень ст. 49 Закону України «Про
іпотеку» якою передбачено наступне,
якщо іпотекодержатель не скористався
правом, передбаченим частиною першою
цієї статті, за результатами других
прилюдних торгів, іпотека може бути
припиненою за рішенням суду.

Проте з таким
висновком апеляційного суду
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційної інстанції не
відповідає.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2007 року
між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
(правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит») та
Спеціалізованим підприємством
«Елта-Трейдінг» було укладено
кредитний договір.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 05
жовтня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено
договір іпотеки, предметом якого є
нежитловий об'єкт центральної контори
по АДРЕСА_1.

11 червня 2013 року в будівлі, яка є
предметом іпотеки, сталася пожежа,
внаслідок якої споруда зазнала значних
ушкоджень і фактично була знищена.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 21 листопада
2012 року звернуто стягнення на вказане
іпотечне майно та пред'явлено
виконавчий лист до виконання. 09 грудня
2013 року виконавчий документ повернуто
стягувачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47
Закону України «Про виконавче
провадження» у зв'язку з тим, що
стягувач відмовився залишити за собою
майно боржника, нереалізоване під час
виконання рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому законом.

Із матеріалів справи
вбачається, що укладений між ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 договір
іпотеки забезпечує виконання
іпотокодержателя щодо виконання
боржником всіх його боргових
зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, укладений
договір іпотеки є забезпеченням
виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 17
Закону України «Про іпотеку» іпотека
припиняється у разі: припинення
основного зобов'язання або закінчення
строку дії іпотечного договору;
реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її; з
інших підстав, передбачених цим
Законом.

Статтею 49 Закону
України «Про іпотеку» передбачено, що
іпотека може бути припиненою за
рішенням суду якщо іпотекодержатель за
результатами других прилюдних торгів
не скористався правом, передбаченим
частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону
України «Про іпотеку» іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Відповідно до ст. 599 ЦК
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Системний аналіз
положень ст. ст. 3, 17, 49 Закону України
«Про іпотеку» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин) дає
підстави дійти висновку, що припинення
іпотеки є правом суду з урахуванням
конкретних обставин справи.

Суд апеляційної
інстанції, ухвалюючи рішення про
припинення іпотеки, не врахував те, що
основне зобов'язання не припинено,
позичальником не виконуються умови
договору і не вживаються ним заходи
щодо погашення заборгованості за
кредитним договором.

З огляду на викладене погодитися з
ухваленим рішенням апеляційної
інстанції в частині вирішення спору
про визнання договору іпотеки
припиненим неможливо, тому воно
підлягає скасуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
таке рішення не відповідає вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 18 серпня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак