22-ц/775/1656/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м.
Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства «Маріупольській
металургійний комбінат імені Ілліча»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки виплати заробітної плати
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 02 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а
:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольській металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК
ім. Ілліча») про стягнення середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
при звільненні. Посилався на те, що
перебував з 05 липня 1996 року по 18 червня
2007 року у трудових відносинах з
відповідачем, який при виплаті
заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати за період
з березня 2003 року. В січні 2014 року, після
звернення до відповідача, останній 27
березня 2014 року провів з ним повний та
остаточний розрахунок по заробітній
платі, яка була проіндексована,
відповідно до вимог закону, та на його
банківський рахунок підприємством
була перерахована сума 889,42 грн. Із
розміром отриманої суми індексації він
погодився, однак, з вини відповідача
сталася затримка виплати всіх належних
йому при звільненні сум, тобто,
відповідач фактично з ним розрахувався
тільки 27 березня 2014 року. Просив
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час затримки
розрахунку з 19 червня 2007 року по 26
березня 2014 року в сумі 153 045,92 грн.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 02
жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за час затримки у розрахунку
при звільненні в розмірі 24 33,11 грн., з
утриманням з вказаної суми при виплаті
передбачених законом податків та
обов'язкових платежів і зборів.
Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід
держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог в повному обсязі, посилаючись на
неповне з'ясування обставин справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.
Звертає увагу на те, що судом першої
інстанції, при обчисленні суми
середнього заробітку, було
проігноровано приписи ст. 117 КЗпП
України та практику Верховного Суду
України щодо неправильного
застосування принципу співмірності
заявленої позивачем суми середнього
заробітку за час затримки виплати
належних при звільнені сум порівняно з
сумою основної вимоги.

ОСОБА_2 був повідомлений про час і
місце розгляду справи, просив вирішити
спір у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ПАТ «ММК ім. Ілліча» -
Новгородської В.В., яка заперечувала
проти скарги, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
з 05 липня 1996 року по 18 червня 2007 року
ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах
із ПАТ «ММК ім. Ілліча». Це
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці. За цей період
позивачу нараховувалась і
виплачувалась заробітна плата.

Нарахування індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у вказаний період не
проводилося.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день
звільнення ОСОБА_2 працював, про що
сторони не заперечували і тому,
підприємство повинно було провести з
ним повний розрахунок. Проте
індексація заробітної плати та
компенсація за несвоєчасно виплачену
заробітну плату в сумі 889,42 грн. була
виплачена позивачеві не в день
звільнення, а лише 27 березня 2014 року.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Частково задовольняючи
позовні вимоги і стягуючи з
відповідача на користь позивача
середній заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 2433,11 грн., суд виходив
з конкретних обставин справи,
часткового задоволення вимог ОСОБА_2
щодо стягнення індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
співмірності частки заробітної плати,
на яку позивач мав право з розміром
середнього заробітку за затримку
розрахунку.

З такими висновками суду колегія
погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведеності перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь позивача
середнього заробітку, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
просив про стягнення з підприємства
середнього заробітку в сумі 153 045,92 грн.,
виходячи з середньоденної заробітної
плати в розмірі 90,08 грн.

Однак, при проведенні розрахунку
середнього заробітку на підставі
наданих доказів та, згідно з
положеннями Порядку обчислення
середньої заробітної плати від 8 лютого
1995 року № 100, ОСОБА_2 підлягала виплаті
заробітна плата за затримку розрахунку
при звільненні за період з моменту
звільнення по день фактичного
розрахунку в сумі 116 416 грн. 80 коп., з
урахуванням 1 702 робочих днів та
середньоденного заробітку 68,40 грн.

Ці висновки суду підтверджуються
представленими довідками про
заробітну плату позивача та
відпрацьований час. Наведені позивачем
в апеляційній скарзі розрахунки
середньоденного заробітку - 90,08 грн.,
виходячи з кількості відпрацьованого
часу - 39 робочих днів (квітень-травень
2007 року), належними та допустимими
доказами не підтверджені.

Тому, ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд
врахував роз'яснення, викладені у п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці», які
передбачають, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при не проведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності. У
разі не проведення розрахунку у зв'язку
із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

З урахуванням викладеного, судова
колегія погоджується з висновками суду
першої інстанції про часткове
задоволення позову про стягнення
середнього заробітку у розмірі 2 433,11
грн., оскільки суд при цьому врахував
конкретні обставини справи; спірну
суму, на яку позивач мав право,
звертаючись з позовом про стягнення
заборгованості по заробітній платі;
частку невиплаченої заробітної плати,
її істотність та співмірність
порівняно із середнім заробітком.

Неспроможними апеляційний суд
вважає доводи апеляційної скарги
позивача щодо невідповідності
судового рішення нормам
матеріального права та висновкам,
викладеним в рішеннях Верховного Суду
України про те, що зменшення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні у зв'язку з
істотністю суми заборгованості
порівняно із середнім заробітком
позивача не ґрунтується на вимогах
закону, оскільки суд першої інстанції
таких висновків не дійшов та й рішенні
їх не навів.

Посилання на те, що суд першої
інстанції невірно визначив
співвідношення невиплаченої
індексації та компенсації до
заробітної плати, отриманої позивачем
з 1 березня 2003 року до 31 липня 2006 року, а
тому, неправильно і визначив середній
заробіток заслуговують на увагу,
враховуючи положення у п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року N 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці». Однак, цей висновок не
призвів до ухвалення незаконного
рішення, а тому, не є підставою для його
скасування та задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку в розмірі 153 045,92 грн.

При цьому, апеляційній суд враховує,
що згідно ст.117 КЗпП України, якщо спір
вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору. Отже,
суд першої інстанції, при визначенні
розміру середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати,
діяв в межах своїх повноважень.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено порушення норм
процесуального права або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, переглядаючи справу в
межах апеляційного оскарження та
заявлених позовних вимог, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та задоволення апеляційної
скарги колегія суддів не вбачає.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин, апеляційна скарга
позивача підлягає відхиленню, а
рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.308 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 02 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді
Т.Г. Ігнатоля

С.А.Попова