Ухвала

іменем україни

10 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 3 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що 17 лютого 2011 року між ним та
ОСОБА_4 було укладено договір
позики, відповідно до умов якого він
надав у борг відповідачці грошові
кошти у розмірі 30 000 грн без зазначення
строку повернення боргу. У грудні 2013
року він звернувся до відповідачки із
вимогою про сплату боргу, однак остання
грошові кошти не повернула. З огляду на
зазначене, просив суд стягнути із
ОСОБА_4 на свою користь борг за
договором позики у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Свалявського районного суду
Закарпатської області від 15
квітня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 3 липня 2014
року рішення Свалявського районного
суду Закарпатської області від 15
квітня 2014 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов ОСОБА_3
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 30 000
грн.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
між сторонами не виникли
правовідносини з договору позики,
оскільки боргова розписка складена на
підтвердження отримання коштів у
зв'язку з виходом відповідача зі складу
засновників КП «Овочі».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову ОСОБА_3,
апеляційний суд виходив із того, що між
позивачем та ОСОБА_4 виникли
правовідносини, які регулюються
положеннями ст. ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України,
а тому дійшов висновку, що грошові
кошти у сумі 30 000 грн, які є позикою,
підлягають поверненню за вимогою
позикодавця.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна з наступних
підстав.

Судами установлено, що 17 лютого 2011 року
ОСОБА_4 було написано розписку про
отримання від позивача грошових коштів
у сумі 30 000 грн. В зазначеній розписці не
було обумовлено строку повернення
грошових коштів, а також не зазначено
підстави їх отримання (а. с. 46).

27 грудня 2013 року ОСОБА_3 пред'явив
відповідачці вимогу про повернення
грошових коштів у розмірі 30 000 грн (а. с.
4, 5).

Заперечуючи проти задоволення позову,
ОСОБА_4 зазначала, що грошові кошти у
сумі 30 000 грн вона отримала у зв'язку із
виходом зі складу засновників
колективного підприємства «Овочі»
(далі - КП «Овочі»). Після отримання
грошових коштів у розмірі 30 000 грн вона
підписала заяву про вихід зі складу
засновників підприємства, що
підтверджується довідкою приватного
нотаріуса Свалявського районного
нотаріального округу та заявою про
вихід зі складу засновників (а. с. 18, 36).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, вирішуючи питання про наявність
між сторонами договірних зобов'язань,
передбачених ст. ст. 1046, 1049, 1050 ЦК
України, необхідно дослідити боргову
розписку чи договір позики та виявити
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа.

Суд першої інстанції, дослідивши
наявні у справі докази та давши їм
належну оцінку, дійшов обґрунтованого
висновку, що сам по собі факт написання
розписки про отримання грошей не може
свідчити про те, що між сторонами
укладено договір позики, оскільки
видана ОСОБА_4 розписка не містить
підстав отримання грошових коштів та
зобов'язання про їх повернення.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
вищевикладені вимоги закону та
обставини справи уваги не звернув,
висновки суду першої інстанції та
заперечення відповідача не спростував;
не встановив справжньої правової
природи зазначеного документа; не
звернув уваги на те, що розписка про
отримання грошових коштів не містить
підстав їх отримання і зобов'язання про
повернення коштів та ухвалив рішення,
яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо його законності й
обґрунтованості.

Зазначені вище порушення призвели до
помилкового скасування рішення суду
першої інстанції, яке ухвалено згідно
із законом, що відповідно до вимог ст. 339
ЦПК України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення і залишення в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 та 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 3 липня 2014
року скасувати, рішення Свалявського
районного суду Закарпатської області
від 15 квітня 2014 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О.
Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін