У х в а л а

22 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О. М.,суддів:
Мазур Л. М., Нагорняка В. А.,
Маляренка А. В.,
Остапчука Д. О.,розглянувши заяву
ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, у якому
зазначав, що 08 жовтня 1996 року сторони
уклали договір, згідно із умовами якого
ОСОБА_1 продав йому частину житлового
будинку по АДРЕСА_1 в м. Красилові з
наступним нотаріальним посвідченням
договору купівлі-продажу його дружиною
ОСОБА_3, а другу частину
зазначеного будинку надав в оренду
строком на 3 роки. На виконання договору
ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 3 500 доларів США,
про що останній написав розписку в
зазначеному договорі. Проте, в
порушення зобов'язань за договором,
дружина ОСОБА_1 не уклала з ним договору
купівлі-продажу будинку та земельної
ділянки для його обслуговування.
Враховуючи наведене, просив стягнути з
ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти за
вказаним договором у сумі
3 500 доларів США, що еквівалентно 34 860
грн, проценти за користування
грошовими коштами в розмірі 10 078,04
доларів США, що еквівалентно
100 377 грн, три відсотки річних у сумі 1
831,59 доларів США, що еквівалентно 18 242
грн.

Рішенням Красилівського районного
суду Хмельницької області від 23 травня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 17 липня 2014 року, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
набуті та збережені без достатньої
правової підстави грошові кошти і
проценти за безпідставне користування
коштами позивача у розмірі 13 578,04
доларів США, що еквівалентно 135 237 грн. У
задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06 жовтня 2014 року
у відкритті касаційного провадження у
даній справі за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Красилівського
районного суду Хмельницької області
від 23 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Хмельницької
області від 17 липня 2014 року відмовлено
на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

26 листопада 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_1 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 жовтня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме - ст.
ст. 1048, 1212, 1214 ЦК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, заявник наводить
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 січня 2012 року,
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 квітня 2014
року, від 01 жовтня 2014 року,
постанови Верховного Суду України від
24 вересня 2014 року та від 02 жовтня 2013
року.

Ухвалюючи рішення 25 січня 2012 року,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, скасовуючи рішення суду
апеляційної інстанції та рішення суду
першої інстанції в частині стягнення
процентів за користування збереженими
без достатньої правової підстави
коштами, витрат на правову допомогу та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
виходив із того, що стягнення процентів
на підставі ст. 1048 ЦК України є
помилковим, оскільки ця стаття регулює
правовідносини, що виникають між
сторонами договору позики, а такий
договір між сторонами не укладався.
Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції в частині стягнення коштів,
набутих без достатньої правової
підстави, суд касаційної інстанції
погодився з висновками суду першої
інстанції про те, що оскільки договір
купівлі-продажу, в якості платежів по
якому передавався аванс, укладеним не
був, то передані відповідачу кошти
збережені без достатньої правової
підстави, а тому підлягають поверненню
позивачу.

Постановляючи ухвалу 16 квітня 2014
року, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, скасовуючи рішення
апеляційного суду та залишаючи в силі
рішення суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позову про
стягнення коштів, набутих без
достатньої правової підстави, виходив
із того, що грошові кошти були отримані
відповідачкою не безпідставно, а за
вихід в майбутньому зі складу
засновників ТОВ «Ультра», що
підтверджується розпискою. Проте в
розписці не визначений конкретний
строк виходу відповідачки із
товариства. Крім того, позивач не надав
доказів, які б підтверджували
пред'явлення відповідачці вимоги про
необхідність виконання зобов'язання -
вихід зі складу та передачі йому частки
у статутному капіталі ТОВ «Ультра».

У той же час, відмовляючи у
відкритті касаційного провадження
ухвалою від 06 жовтня 2014 року у справі №
6-34004ск14, про перегляд якої подано заяву,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодився з позицією попередніх
судів про стягнення з відповідача на
користь позивача безпідставно
отриманих коштів на підставі ст. 1212 ЦК
України та процентів за безпідставне
користування коштами, з тих підстав, що
передаючи кошти на виконання договору
від 08 жовтня 1996 року, позивач
сподівався на придбання у власність
нерухомого майна, проте такий договір в
наступному не був укладений в
установленому законом порядку, за його
зверненням в судовому порядку дійсним
не визнаний, отримані кошти відповідач
не повернув, тривалий час ними
користувався, тобто він збагатився за
рахунок позивача. Тому ці
правовідносини регулюються ст. 1212 ЦК
України.

Враховуючи наведене, відсутні
підстави вважати, що у наведених
справах тотожними є встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спорів, які розглядались,
а, відповідно, що правовідносини, які
виникли між особами, які брали участь у
розгляді вказаних справ, подібні і мало
місце неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права в порівнянні
зі справою, у якій постановлена ухвала,
яку просить переглянути заявник, що
потягло за собою ухвалення різних за
змістом судових рішень.

Разом із тим, посилання заявника як
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, на ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 жовтня 2014 року та від 16
квітня 2014 року відповідно до п. 1
ч. 1 ст. 355 ЦПК України не може
здійснюватися, оскільки зазначеними
ухвалами судові рішення попередніх
судів були скасовані, а справи
направлено на новий розгляд у зв'язку з
порушенням судами норм процесуального
права щодо встановлення фактичних
обставин, то таке не свідчить про їх
тотожність із встановленими судом
фактичними обставинами справи, у якій
постановлена ухвала, про перегляд якої
подано заяву.

Разом із тим, посилання заявника як
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права на
постанови Верховного Суду України від
24 вересня 2014 року та від 02 жовтня 2013
року відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, не може здійснюватися,
оскільки зазначені судові рішення
ухвалено в порядку Глави 3 розділу V ЦПК
України, тобто не судом касаційної
інстанції.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що наведені у
заяві ОСОБА_1 доводи не вказують на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, яке потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
тому у допуску справи до провадження
Верховного Суду України слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно
набутих коштів, за заявою ОСОБА_1 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 жовтня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. М. Ситнік

Судді
Л. М. Мазур

А. В. Маляренко

В. А. Нагорняк

Д. О. Остапчук