Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення майнової та
моральної шкоди, зобов'язання не чинити
перешкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 03 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року ОСОБА_3 пред'явила до
суду позов про визнання договору
оренди житла недійсним та виселення.
Уточнивши позовні вимоги, позивач
просила зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй
перешкоди у здійсненні права
власності; стягнути з неї
заборгованість з оплати комунальних
послуг 11350 грн., незаконно отримані
доходи 78300 грн., у відшкодування
моральної шкоди, завданої порушенням
права власності, 50000 грн., мотивуючи тим,
що 10 травня 2005 року між сторонами був
укладений договір довічного утримання,
який у судовому порядку розірваний. З 08
листопада 2007 року по 30 квітня 2010 року
ОСОБА_4 незаконно володіла та
користувалася належною їй квартирою
АДРЕСА_1, отримувала орендну плату за
договорами оренди та суборенди
спірного жилого приміщення; не
сплачувала комунальні послуги, що
призвело до утворення заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 03 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
27 березня 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 93832,86 грн. В
задоволенні решти позовних вимог
відповлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
просить скасувати судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог повністю.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, місцевий
суд мотивував висновки тим, що
встановлено факти отримання ОСОБА_4
доходів за час незаконного володіння
квартирою АДРЕСА_1 та часткової оплати
комунальних послуг. Неправомірними
діями відповідача ОСОБА_3 завдана
моральна шкода.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що при дослідженні
доказів та встановленні судом першої
інстанції обставин були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Проте погодитись із такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна,
виходячи з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд відповідно
до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Вказаним вимогам ухвала апеляційного
суду не відповідає.

Судами установлено, що 10 травня 2005 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір довічного утримання (догляду),
який розірваний рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва
від 18 листопада 2010 року, що набрало
законної сили 23 серпня 2011 року. За час
користування ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1
утворилась заборгованість з оплати
комунальних послуг.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Зокрема, збитками є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Задовольняючи частково вимоги про
стягнення заборгованості з оплати
комунальних послуг, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 має
право на відшкодування збитків,
завданих несплатою комунальних послуг.

Проте апеляційний суд, визнавши
правильними такі висновки суду першої
інстанції, не перевірив доводи
апеляційної скарги щодо періоду, за
який утворилась заборгованість, не
встановив, з яких витрат вона
складається та не з'ясував, чи повинна
була відповідач сплачувати комунальні
послуги з огляду на умови договору
довічного утримання, зокрема п. 7
договору, яким передбачено внесення
квартирної плати. Крім того,
апеляційний суд не навів мотивів, на
підставі яких він дійшов висновку, що
заборгованість з оплати комунальних
послуг є збитками у розумінні п. 1 ч. 2 ст.
22 ЦК України. Також не врахував, що
стягнення збитків можливе лише за
умови наявності доказів сплати
позивачем вказаної заборгованості
(фактично понесені збитки), й те, що
умовами договору не передбачено
відшкодування понесених сторонами
збитків у разі розірвання договору.

Також суди встановили, що між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 01 квітня 2007 року був укладений
договір оренди спірної квартири, який з
урахуванням укладеної 02 серпня 2007 року
додаткової угоди № 1 діяв по 31
березня 2010 року. Цим договором
визначений розмір орендної плати
2700 грн. на місяць.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
який визнаний судом апеляційної
інстанції правильним, що відповідно до
вимог ч. 1 ст. 390 ЦК України ОСОБА_3 має
право вимагати від ОСОБА_4 передання
орендної плати 78300 грн., які остання
одержала за весь час незаконного
володіння вищевказаною квартирою з 01
квітня 2007 року по 31 березня 2010 року.

Проте апеляційний суд належним чином
не перевірив доводи скарги щодо
порушення судом першої інстанції вимог
ст. 11 ЦПК України, оскільки в останній
редакції позовної заяви (а.с. 241 - 245, т. 1)
ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4 78300
грн. незаконно отриманих доходів, які
складаються із 45900 грн. орендної плати
за період з 01 листопада 2007 року до 01
квітня 2009 року та із 32400 грн.
суборендної плати за період з
17 квітня 2008 року до 01 квітня 2009 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції
не вжив заходів щодо встановлення
дійсних обставин справи у цій частині
та дійсного розміру отриманих
відповідачем доходів, які підлягають
стягненню.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції не з'ясував всі обставини у
справі, не дослідив докази та не надав
їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська