У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 20 лютого 2014
року та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 19 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
стягнення неустойки (пені) за
прострочення сплати аліментів.
Зазначала, що на підставі рішення суду
зі ОСОБА_4 відділом державної
виконавчої служби Бердичівського
міськрайонного управління юстиції
стягуються аліменти на утримання сина
ОСОБА_5 в розмірі 300 грн щомісячно. Проте
всупереч вимогам закону відповідач
ухиляється від участі в утриманні
дитини та належного виконання рішення
суду, сплачує аліменти несвоєчасно та
не в повному обсязі. Зокрема аліменти
за серпень 2011 року та червень 2012 року
ним були сплачені 31 жовтня 2013
року, непогашена заборгованість з
аліментів в сумі 1 700 грн за період з
жовтня 2012 року по квітень 2013 року.

Посилаючись на викладене, на підставі
ст. 196 СК України позивачка просила
стягнути зі ОСОБА_4 пеню за несвоєчасну
сплату аліментів в сумі 41 189 гривень.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 20 лютого 2014 року позовні
вимоги задоволено частково, стягнуто
зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку
(пеню) за прострочення сплати аліментів
в сумі 450 грн. Вирішено питання про
судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від
19 березня 2014 року рішення суду першої
інстанції змінено, суму неустойки
(пені), що підлягає стягненню зі ОСОБА_4,
збільшено до 720 грн. В решті
рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 квітня 2014 року
у відкритті касаційного провадження у
даній справі відмовлено на підставі п. 5
ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від
1 жовтня 2014 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 квітня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, мотивуючи
свою вимогу неправильним
застосуванням судами норм
матеріального та порушенням норм
процесуального права та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що до вимог про стягнення
неустойки (пені), згідно ст. 258 ЦК
України встановлена позовна давність в
1 рік, а тому пеня підлягає стягненню за
період з грудня 2012 року по грудень 2013
року. Крім того, розрахував суму пені у
розмірі одного відсотка від суми
несплачених кожного місяця аліментів
за кожен день прострочення та обчислив
її в межах одного місяця.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції, виходив із того, що
згідно зі ст. 20 СК України до вимог, що
випливають із сімейних відносин,
зокрема зі ст. 196 СК України, позовна
давність не застосовується, сума
неустойки нараховується у розмірі
одного відсотка від суми несплачених
кожного місяця аліментів за кожен день
прострочення, та встановив, що
заборгованість з аліментів виникла з
жовтня 2012 року по квітень 2013 року, проте
також обчислив пеню в межах одного
місяця.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Судом установлено, що заочним рішенням
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 16 червня 2011
року зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
стягнуто аліменти на утримання сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі
300 грн щомісячно, починаючи з 13 липня 2010
року до повноліття дитини. На виконання
зазначеного рішення видано виконавчий
лист, на підставі якого 22 серпня 2011 року
відкрито виконавче провадження.

За ОСОБА_4 утворилася заборгованість по
сплаті щомісячних сум платежів
аліментів.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що
пеня нараховується на всю суму
несплачених аліментів (заборгованості)
за кожен день прострочення її сплати, а
її нарахування не обмежується тим
місяцем, протягом якого не проводилось
стягнення.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів має періодичний характер і
повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України
суди на вказані вимоги закону та
обставини справи уваги не звернули.
Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 20
лютого 2014 року та рішення апеляційного
суду Житомирської області від 19
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко