АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника прокуратури
ОлійникаА.Д.,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу прокурора
Солом'янського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання
договору, стягнення заборгованості,
зобов'язання вчинити дії та визнання
права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, в якому, з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог, просила: розірвати
договір про спільну діяльність від
12.06.2012, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.;
стягнути з ОСОБА_5 на її користь 30 000 грн.
заборгованості по договору про спільну
діяльність від 12.06.2012; зобов'язати
ОСОБА_5 передати їй за актом
приймання-передачі частину нежитлової
будівлі, площею 64,7 кв.м. по АДРЕСА_1,
загальною площею 129,4 кв.м., яку ОСОБА_5
отримав відповідно до умов договору
про спільну діяльність від 12.06.2012;
визнати за нею право власності на
нежитлову будівлю, загальною площею 129,4
кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що 12.06.2012 між сторонами, на
підставі ч. 1 ст. 142 ЦК України, було
укладено договір про спільну
діяльність.

Відповідно до п. 1.1. Договору сторони
зобов'язуються шляхом об'єднання майна
і зусиль спільно здійснювати роботи в
сфері господарської діяльності.

Згідно пункту 3.1. Договору позивач в
термін протягом 3-х робочих днів з
моменту підписання даного договору
зобов'язується передати відповідачу
частину нежитлової будівлі, площею 64,7
кв.м. по АДРЕСА_1, загальною площею 129,4
кв.м.

Актом приймання-передачі майна від
12.06.2012 позивач передала, а відповідач
прийняв частину нежитлової будівлі,
площею 64,7 кв.м. по АДРЕСА_1, загальною
площею 129,4 кв.м.

Згідно пункту 4.1. Договору відповідач
протягом 3-х робочих днів, з моменту
підписання даного Договору
зобов'язувався перерахувати позивачу
платіжним дорученням грошовий внесок в
розмірі 30 000 грн.

Розділом 6 Договору встановлено, що
внеском позивача є частина нежитлової
будівлі, площею 64,7 кв.м. по АДРЕСА_1,
загальною площею 129,4 кв.м., надана
відповідачу на період дії даного
договору на цілі сумісної діяльності,
частка позивача складає 95%. Внесок
відповідача - особиста трудова участь,
а також 30 000 грн., тобто частка
відповідача складає 5 %.

Однак, відповідач не виконує умови
договору про спільну діяльність від
12.06.2012 на претензії не реагує, що є
підставою для розірвання договору,
стягнення з відповідача коштів,
зобов'язання останнього повернути
одержане майно та визнання за
позивачем права власності на це майно.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 10.10.2013 позов задоволено:

- розірвано Договір про спільну
діяльність від 12.06.2012, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
заборгованість за Договором про
спільну діяльність від 12.06.2012 у розмірі
30 000 грн.;

- зобов'язано ОСОБА_5 передати ОСОБА_4 за
актом приймання-передачі частину
нежитлової будівлі, площею 64,7 кв.м. по
АДРЕСА_1, загальною площею 129,4 кв.м., яку
ОСОБА_5 отримав відповідно до умов
Договору про спільну діяльність від
12.06.2012;

- визнано за ОСОБА_4 право власності на
нежитлову будівлю, загальною площею 129,4
кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1;

- стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
судовий збір у розмірі 801 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі прокурор
Солом'янського району міста Києва,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову.
Зазначає, що висновок суду про те, що не
виконання відповідачем належним чином
зобов'язання відповідно до умов
договору про спільну діяльність, не є
підставою для визнання за позивачем
права власності на об'єкти нерухомого
майна.Також вважає, що суд
задовольняючи позов та визнаючи за
позивачем право власності на об'єкт
нерухомості, в порушення ст.ст. 33, 35, 36
ЦПК України фактично прийняв рішення,
яке стосується інтересів Київської
міської ради, як власника земельної
ділянки, на якій він знаходиться, та
Інспекції архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві, як органу, на який
покладено обов'язок приймати в
експлуатацію закінчені будівництвом
об'єкти, не залучивши їх до участі у
розгляді справи.

В судовому засіданні представник
прокуратури підтримав апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечував, однак просив рішення суду
в частині розірвання договору,
стягнення коштів та зобов'язання
відповідача вчинити дії залишити без
змін, а в частині визнання за позивачем
права власності залишив на розсуд суду.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки суд не повідомив.
Колегія суддів, визнала за можливе
розглянути справу за відсутності
відповідача, оскільки його неявка не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення представника прокуратури та
представника позивача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги
вбачається, що прокурор фактично
оскаржує рішення лише в частині
визнання за позивачем права власності
на нерухоме майно, оскільки щодо інших
вирішених судом вимог апеляційна
скарга не містить відповідних доводів
щодо їх не законності.

Сторони у справі рішення суду не
оскаржили.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду в частині
вирішення позовних вимог про визнання
права власності, вказаним вимогам
процесуального закону не відповідає.

Задовольняючи вимогу про визнання
права власності суд першої інстанції
керувався вимогами ст.ст. 328, 331, 392 ЦК
України та виходив з того, що позивач
має право володіти, користуватись і
розпоряджатись своїм майном, а
відповідачем належним чином не
виконуються зобов'язання відповідно до
умов договору про спільну діяльність.

З вказаним висновком суду погодитися
не можливо, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
12.06.2012 між сторонами, на підставі ч. 1 ст.
142 ЦК України, було укладено договір про
спільну діяльність.

Відповідно до п. 1.1. Договору сторони
зобов'язуються шляхом об'єднання майна
і зусиль спільно здійснювати роботи в
сфері господарської діяльності.

Згідно пункту 3.1. Договору позивач в
термін протягом 3-х робочих днів з
моменту підписання даного договору
зобов'язується передати відповідачу
частину нежитлової будівлі, площею 64,7
кв.м. по АДРЕСА_1, загальною площею 129,4
кв.м.

Актом приймання-передачі майна від
12.06.2012 позивач передала, а відповідач
прийняв частину нежитлової будівлі,
площею 64,7 кв.м. по АДРЕСА_1, загальною
площею 129,4 кв.м.

Згідно пункту 4.1. Договору відповідач
протягом 3-х робочих днів, з моменту
підписання даного Договору
зобов'язувався перерахувати позивачу
платіжним дорученням грошовий внесок в
розмірі 30 000 грн.

Розділом 6 Договору встановлено, що
внеском позивача є частина нежитлової
будівлі, площею 64,7 кв.м. по АДРЕСА_1,
загальною площею 129,4 кв.м., надана
відповідачу на період дії даного
договору на цілі сумісної діяльності,
частка позивача складає 95%. Внесок
відповідача - особиста трудова участь,
а також 30 000 грн., тобто частка
відповідача складає 5 %.

Крім того, пунктом 5.2. Договору,
керівництво сумісною діяльністю за
даним Договором, а також ведення
спільних справ доручається
відповідачу.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що
підбиття підсумків сумісної
діяльності і розподіл прибутку між
сторонами здійснюється в термін, на
підставі окремого балансу, який
складає відповідач. Баланс повинен
бути поданий позивачу, не пізніше 30
числа, кожного календарного місяця,
поточного року.

Відповідно до п. 9.5 даний Договір може
бути розірваний за заявою однієї із
Сторін у випадку невиконання другою
Стороною своїх зобов'язань. У цьому
випадку всі невигідні наслідки
розірвання покладаються на винну
Сторону.

Відповідач умови договору про спільну
діяльність від 12.06.2012 не виконує.

Задовольняючи вимоги позивача про
розірвання договору, стягнення коштів
та зобов'язання відповідача повернути
передане йому позивачем майно, суд
першої інстанції виходив з умов
договору, укладеного між сторонами, та
вимог закону, а відтак, з огляду на те,
що рішення суду в цій частині ні
прокурором, ні сторонами не оскаржено,
у суду апеляційної інстанції відсутні
підстави для його скасування.

Що стосується вирішення судом позовних
вимог про визнання за позивачем права
власності, то колегія суддів в цій
частині вважає законними та
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги прокурора і приходить до
висновку про необхідність скасування
рішення суду в цій частині, з наступних
підстав.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦПК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За змістом вказаної норми Закону
потреба в такому способі захисту права
власності виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється, а не в
тому разі, коли, в даному випадку,
відповідачем не виконуються умови
договору про спільну діяльність.

Матеріали справи не містять належного
та допустимого доказу права власності
позивача на об'єкт нерухомого майна -
нежитлову будівлю, загальною площею 129,4
кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Крім того, відсутні підстави вважати,
що таке право оспорюється чи не
визнається відповідачем, оскільки зі
змісту позову вбачається, що
відповідач прийнявши нерухоме майно,
надалі не виконує умови договору про
спільну діяльність. Більш того, в
матеріалах справи відсутні будь-які
відомості про втрату документа, який
засвідчує право власності позивача на
об'єкт нерухомості.

З огляду на викладене, підстави,
передбачені ст. 392 ЦК України, для
звернення до суду з позовом про
визнання права власності відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач є власником нежилого будинку
по АДРЕСА_1, загальною площею 38,40 кв.м.
(договір купівлі-продажу від 02.11.2004) /а.с.
25-27/. З технічної документації, яка
міститься в матеріалах справи
вбачається, що площа нежилого будинку
була збільшена внаслідок добудов,
перебудов, реконструкцій, тощо.

Судом визнано за ОСОБА_4 право
власності на нежитлову будівлю,
загальною площею 129,4 кв.м., яка
знаходиться по АДРЕСА_1.

Пленум Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в постанові № 6 від
30.03.2012 «Про практику застосування
судами статті 376 ЦК України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» наголосив, що не може
бути застосовано правила статті 376 ЦК
при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на
самочинно переобладнані квартири в
багатоквартирних будинках різних
житлових фондів, оскільки такі
правовідносини врегульовано іншими
нормами законодавства, зокрема статтею
383 ЦК та відповідними нормами Житлового
кодексу України щодо власників
квартир;

- про визнання права власності на
самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на
самочинно збудовані приналежності до
основної речі (ганок, веранда, мансарда
тощо).

Згідно із п. 3 ст. 34 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
орган державного
архітектурно-будівельного контролю у
порядку, визначеному центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері містобудування, веде
єдиний реєстр отриманих повідомлень
про початок виконання підготовчих
будівельних робіт, зареєстрованих
декларацій про початок виконання
підготовчих і будівельних робіт,
виданих дозволів на виконання
будівельних робіт, зареєстрованих
декларацій про готовність об'єкта до
експлуатації та виданих сертифікатів,
відмов у реєстрації таких декларацій
та у видачі таких дозволів і
сертифікатів, який формується на
підставі інформації, поданої органами
державного архітектурно-будівельного
контролю.

При вирішенні позову про визнання
права власності на самочинно збудоване
нерухоме майно слід виходити з того, що
право на виконання будівельних робіт
виникає у забудовника лише за
наявності документів, які надають
право виконувати будівельні роботи та
передбачених ст.ст. 27, 29-31 Закону № 3038-VI,
а також у передбачених законом
випадках отримання дозволу на
виконання будівельних робіт (статті 34,
37 цього Закону).

Також, слід зазначити, що відповідно до
ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України також
закріплено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

З огляду на викладене є цілком
обґрунтованими і законними доводи
прокурора про те, що позивачем не
доведено факт набуття права власності
на збудоване нерухоме майно, оскільки
не надано документів, які
підтверджують факт прийняття в
експлуатацію та реєстрацію права
власності на новостворене майно, а
також відсутні докази того, що позивач
звертався до уповноваженого
державного органу з відповідною заявою
про прийняття об'єкта до експлуатації і
йому в цьому було неправомірно
відмовлено.

Таким чином, суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги,
безпідставно виходив з положень ст. 392
ЦК України, відповідно до якої власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, оскільки ст. 392 ЦК України
застосовується у випадку, коли
захищається існуюче право власності,
набуте на законних підставах.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
скасування рішення суду в частині
визнання за позивачем права власності
на нежитлову будівлю, загальною площею
129,4 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 з
огляду на недотримання позивачем
встановленого законом порядку
оформлення права власності на об'єкт
нерухомого майна.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора
Солом'янського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 10 жовтня 2013 року в частині
визнання за ОСОБА_4 права власності на
нежитлову будівлю, загальною площею 129,4
кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 -
скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про визнання права власності
на нежитлову будівлю, загальною площею
129,4 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1 -
відмовити.

В іншій частині рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді