У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
Шуліки Аліни Володимирівни, яка діє від
імені публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк», на рішення Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 31 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом. Зазначало, що між
позивачем та ОСОБА_3 19 листопада 2007
року було укладено кредитний договір №
354К, згідно якого банк надав
відповідачу кредитні кошти терміном до
15 листопада 2012 року в розмірі 20 000
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 16 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Одночасно, з метою
забезпечення виконання зобов'язання за
кредитним договором, було укладено
договір поруки від 19 листопада 2007 року
№ 354К з ОСОБА_4 Оскільки зобов'язання за
договором відповідач належним чином не
виконує, просило задовольнити позов.

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
лютого 2014 року, позов задоволено
частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість у розмірі
109 737 грн 51 коп. на рахунок № 0000.
Вирішено питання про стягнення судових
витрат. В іншій частині у задоволенні
позову відмовлено.

Шуліка А.В., яка діє від імені ПАТ КБ
«ПриватБанк», звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувані судові
рішення у частині відмови у позові про
стягнення пені та штрафу, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 19 листопада 2007
року між позивачем та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 354К,
згідно якого банк надав відповідачу
кредитні кошти терміном до 15 листопада
2012 року в розмірі 20 000 доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 16 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_4 було укладено договір поруки
від 19 листопада 2007 року № 354К.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем зобов'язання утворилась
заборгованість, яка станом на 6 грудня
2012 року становить 14625,03 доларів США.

Відмовляючи у стягненні пені та штрафу,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
виходили із того, що пеня і штраф є
різновидами неустойки, тобто одним і
тим же видом відповідальності, а тому
не можуть бути застосовані одночасно.

Однак, погодитись з такими висновками
судів неможливо.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2, 6.6 договору за
неналежне виконання зобов'язання
ОСОБА_3 зобов'язується сплатити пеню у
розмірі 0,2 % від суми невиконаного
зобов'язання за кожен день
прострочення, а також штраф за
порушення строку виконання
зобов'язання більше ніж 120 днів у
розмірі 250 грн + 5,00 % від суми позову.

Відмовляючи у стягненні пені та штрафу
з тих підстав, що вони є одним і тим же
видом юридичної відповідальності, суди
не звернули уваги на вказані норми
закону, не врахували, що пеня та штраф,
згідно умов договору, застосовуються
за різні порушення.

Згідно із п. 6.8 кредитного договору
строк позовної давності по вимогах про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів, за кредитним
договором встановлюється сторонами
тривалістю 5 років.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

При вирішенні спору, суд першої
інстанції не врахував того, що позовна
давність збільшена за домовленістю
сторін на 5 років.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
ніякого висновку з цього приводу не
зробив, не вказав чи дотримано
позивачем строки позовної давності
щодо цих вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Вирішуючи спір суди не звернули уваги
на те, що за змістом вказаної статті
розмір неустойки може бути зменшений,
однак законом не передбачено повне
звільнення від її сплати.

З огляду на викладене погодитись із
ухваленими судами рішеннями в частині
вирішення вимог про стягнення пені та
штрафу неможливо.

Порушення судами при розгляді справи
норм процесуального права (ст. ст. 10, 60,
179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для її правильного
вирішення в цій частині, тому рішення
судів першої та апеляційної інстанції
не можуть вважатись законними і
обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому їх законність судом
касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни
Володимирівни, яка діє від імені
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»,
задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 13
лютого 2014 року у частині вирішення
вимог про стягнення штрафу та пені
скасувати, а справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині вказані судові рішення
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник