Справа № 1328/9779/12
Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська
Провадження № 22-ц/783/4673/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів -
Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.

секретар -
Матяш С.І.

з участю представника апелянта -
Копанського М.Л.

представника позивачів -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» на рішення
Шевченківського районного суду
м.Львова від 28 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_10,
Обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», Третя Львівська
державна нотаріальна контора,
Публічного акціонерного товариства
«Український інноваційний банк» про
визнання договору удаваним,
застосування до правовідносин ст.181 ЦК
УРСР та Закону України «Про заставу»,
визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Львова від 28 травня 2014 року позов
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті
особи: ОСОБА_8, ОСОБА_10, Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
Третя Львівська державна нотаріальна
контора, Публічне акціонерне
товариство «Український інноваційний
банк» про визнання договору удаваним,
застосування до правовідносин ст.181 ЦК
УРСР та Закону України «Про заставу»,
визнання права власності на майно -
задоволено.

Визнано договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25
травня 2000 року, укладений між ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_7,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_12 та зареєстрований за
№2158 - удаваним.

Застосовано до правовідносин, що
виникли між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_11 та ОСОБА_7 правила ст.181
Цивільного кодексу УРСР та Закону
України «Про заставу».

Визнано за ОСОБА_4, 1970 року
народження, право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5, 1947 року
народження, право власності на 1/3
квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6, 1938 року
народження, право власності на 1/3
квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових
витрат.

Рішення суду оскаржило ПАТ
«Український інноваційний банк».

В обґрунтування апеляційної
скарги посилається на те, що висновки
суду не відповідають обставинам
справи, а рішення ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому підлягає
скасуванню.

Зазначає, що 25 травня 2000 року між
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 та
ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі-продажу квартири. Відповідно
до п.1 зазначеного договору, продавці
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 продали,
а покупець ОСОБА_7 купив квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 78,8 кв. м., що
складається з чотирьох кімнат,
житловою площею 50,3 кв. м. та кухні.
Квартира належала продавцям на праві
власності, на підставі свідоцтва про
право власності на квартиру № 40803. Із
змісту п.2 зазначеного договору
вбачається, що продаж квартири вчинено
за 26949 грн. 00 коп., які покупець сплатив
продавцям до підписання цього
договору. Із змісту п.8 зазначеного
договору вбачається, що продавці
зобов»язуються звільнити квартиру,
виписатись з неї, разом із членами
сім»ї, сплатити заборгованість по
оплаті комунальних послуг не пізніше
01.01.2001 року, а покупець дає на це згоду.
Право власності на згадану квартиру
виникає у покупця з моменту
нотаріального посвідчення цього
договору. Однак, дані умови договору
виконані не були.

Отже, позивачі вирішили на
власний розсуд розпорядитися належною
їм на праві власності квартирою
АДРЕСА_1. Однак, вимог п.8 договору
позивачі не виконали і продовжували із
мовчазної згоди ОСОБА_7 проживати у
квартирі. Це, на думку апелянта може
бути наслідком пред»явлення
відповідачем вимоги до позивачів про
витребування цієї квартири, а не
визнання, як це вказують позивачі,
договору удаваним.

Боргова розписка від 25 травня 2000
року ОСОБА_4, видана ОСОБА_7, щодо нібито
передачі квартири у заставу є
нікчемним правочином, оскільки в такій
не визначено оцінки квартири, інші
співвласники квартири не давали згоди
на передачу такої у заставу, а також цей
правочин не посвідчений нотаріально.
Відтак, визнання судом такого
правочину недійсним не вимагається.

Мотивує апеляційну скаргу
також і тим, що після укладення
оспорюваного позивачами договору 25
травня 2000 року, 27 вересня 2006 року, між АТ
«Укрінбанк», правонаступником якого є
ПАТ «Укрінбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за
погодженням з його дружиною ОСОБА_10
було укладено договір іпотеки,
відповідно до якого, ОСОБА_7 для
забезпечення належного виконання
ОСОБА_8 перед ПАТ «Укрінбанк»
зобов»язань за кредитним договором
№19-06/1883-507 від 26.09.2006 року передав в
іпотеку ПАТ «Укрінбанк» квартиру
АДРЕСА_1. Перед нотаріальним
посвідченням договору, нотаріус
ОСОБА_17 отримала відомості про
відсутність заборон та арештів щодо
квартири АДРЕСА_1. Позивачі ніколи не
мали претензій до експерта оцінювача
та працівників банку.

Всі ці обставини судом першої
інстанції враховані не були, що
призвело до ухвалення незаконного
рішення. Просить рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог та стягнути
судові витрати, понесені апелянтом при
розгляді апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника апелянта в підтримання
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, заперечення представника
позивачів ОСОБА_3 проти мотивів
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що таку
слід відхилити.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст. 16 ЦК України.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п. 11
Постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 11 роз»яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає
зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Встановлено, що 25 травня 2000
року між позивачем ОСОБА_4 та
відповідачем ОСОБА_7 було укладено
договір позики, на виконання якого
ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_7 у позику
грошові кошти у сумі 20000,00 грн., які
зобов'язувався повернути до 31 грудня 2009
року, що підтверджується розпискою від
25 травня 2000 року. Зі змісту даної
розписки вбачається, що сторони
домовилися про те, що в забезпечення
виконання зобов'язання за цим
договором позики укладається договір
іпотеки квартири АДРЕСА_1 і їхні
взаємовідносини регулюються Законом
України «Про заставу» від 2 жовтня 1992
року. Дана обставина не заперечується
сторонами та підтверджується
розпискою від 25 травня 2000 року.

Маючи намір передати квартиру
АДРЕСА_1 в іпотеку в забезпечення
виконання зобов'язання ОСОБА_4 за
договором позики від 25 травня 2000 року,
сторони документально оформили свої
правовідносини договором
купівлі-продажу квартири від 25 травня
2000 року, посвідченим приватним
нотаріусом ОСОБА_12

Дана квартира належала ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_11 на праві
спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва про право власності
на квартиру № 40803, виданого 20 січня 1995
року виконкомом Львівської міської
ради народних депутатів,
зареєстрованого у Львівському
міському бюро технічної
інвентаризації та записаного в
реєстрову книгу №16 за реєстровим
номером № 10996.

Факт того, що сторони договору
діяли свідомо, а їх дії направлені на
досягнення саме правових насідків,
пов'язаних з обмеженням права
розпоряджатися квартирою для
забезпечення виконання зобов'язань за
договором позики, не маючи наміру
передавати право власності в цілому,
підтверджується показами ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, які були допитані в суді першої
інстанції в якості свідків.

Доказів того, що ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_5 та ОСОБА_11 забезпечені іншим
житлом, чи у них у власності перебувало
або перебуває інше житлове приміщення
ні на час укладення оспорюваного
договору, ні на час розгляду справи
судом першої інстанції та судом
апеляційної інстанції сторонами не
надано.

Як вбачається з Довідки,
виданої ЛКП «Варшавське» 05.11.2012 року, в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 1990
року та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_5, та як вбачається з квитанцій,
ними неслися витрати на комунальні
послуги та витрати на утримання
квартири. ОСОБА_11 також проживала та
була зареєстрована у цій квартирі до
смерті, а саме до 04.02.2009 року.

Як вбачається з розписки,
оформленої ОСОБА_7 18 грудня 2009 року,
ОСОБА_4 повернув ОСОБА_7 кошти в сумі
20000,00грн., які він отримав в позику 25
травня 2000 року, а ОСОБА_7 підтвердив, що
він переоформить квартиру АДРЕСА_1, яка
була ним взята в іпотеку, на законних
власників цієї квартири ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 до 01.01.2010 року. Викладені в
розписці обставини ОСОБА_7 не
заперечував.

Крім того встановлено, що
позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
покійна ОСОБА_11 фактично не передавали
ОСОБА_7 спірну квартиру чи майнові
права на неї на підставі договору
купівлі-продажу, а ОСОБА_7 не прийняв цю
квартиру, не вчиняв дії щодо володіння
та користування даним майном, не
сплачував за квартиру вказану в
договорі купівлі-продажу суму.

Визнаючи договір
купівлі-продажу удаваним, суд першої
інстанції вірно керувався нормами ЦК
УРСР 1963 року, оскільки спірні
правовідносини виникли в час дії цього
кодексу.

Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР 1963
року, діючого на час укладення
оспорюваного договору, угодами
визнаються дії громадян і організацій,
спрямовані на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав або
обов'язків.

Угоди можуть бути
односторонніми і дво- або
багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною 1 статті 151 ЦК
УРСР в силу зобов'язання одна особа
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь іншої особи (кредитора) певну
дію, як-от: передати майно, виконати
роботу, сплатити гроші та інше або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Частиною 2 статті 151 ЦК УРСР
визначено, що зобов'язання виникають з
договору або інших підстав, зазначених
у статті 4 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР 1963 року, який
діяв на час укладення оспорюваного
договору,за договором купівлі-продажу
продавець зобов'язується передати
майно у власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР
1963 року, якщо угода укладена з метою
приховати іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Визнаючи договір купівлі - продажу
удаваним, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що головним елементом
угоди є вільне волевиявлення та його
відповідність внутрішній волі сторін,
які спрямовані на настання певних
правових наслідків. Дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору купівлі-продажу
квартири була саме приховати договір
позики та іпотеки, а не передати
квартиру у власність відповідача. При
укладенні оспорюваного договору
купівлі-продажу квартири від 25 травня
2000 року волевиявлення учасників
правочину (як зовнішній прояв волі) не
відповідало їх внутрішній волі. Судом
вірно взято до уваги юридичні факти, з
якими закон пов'язує певні правові
наслідки, а саме: укладення ОСОБА_4 і
ОСОБА_7 договору позики, оформленого
розпискою від 25 травня 2000 року, з якої
вбачається, що сторони домовилися
укласти саме договір іпотеки в
забезпечення зобов'язань за даним
договором позики; відсутність
розрахунків по договору
купівлі-продажу між позивачами та
відповідачем, і визнання цього факту
сторонами договору; відсутність факту
передачі квартири покупцю; відсутність
у продавців іншого житла, продовження
проживання позивачів у спірній
квартирі, несення ними витрат на її
утримання та сплату ними комунальних
послуг; визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
та ОСОБА_7, сторонами оспорюваного
договору, факту укладення договору
іпотеки й відсутності у них волі на
укладення договору купівлі-продажу
майна, (в той час як відповідно до ч.1 ст.
61 ЦПК України обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню та вважаються
встановленими). Після укладення
договору 20.05.2000 р., ОСОБА_14 своє право
власності на квартиру не зареєстрував,
зробив це лише 26.03.2002 року.

Тому суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що підлягає до
задоволення позовна вимога про
визнання договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 25 травня 2000 року,
укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_11 та ОСОБА_7, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_12,
удаваним. Такі висновки суду
відповідають положенням норм
матеріального права.

Встановлено, що сторони
оформили договір купівлі-продажу
квартири від 25 травня 2000 року, але між
ними насправді встановилися інші
правовідносини щодо забезпечення
виконання зобов'язання за договором
позики, тому, за удаваним правочином
права та обов'язки сторін виникли, але
вони не пов'язані з переходом до ОСОБА_7
права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено також, що договір
купівлі-продажу квартири від 25 травня
2000 року вчинено з метою приховати інший
правочин, яким є договір іпотеки,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1.
Суд першої інстанції на підставі ч. 2 ст.
58 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вірно
вирішив спір із застосуванням норм, що
регулюють договір застави (іпотеки),
який сторони приховали вчиненням
іншого.

Відповідно до ст. 181 ЦК УРСР в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами. Застава виникає в
силу договору чи закону.

Заставою може бути забезпечена
дійсна вимога. Застава може мати місце
також щодо вимог, які можуть виникнути
у майбутньому, за умови, якщо є угода
сторін про розмір забезпечення
заставою таких вимог. Відносини
застави регулюються також Законом
України "Про заставу".

Відповідно до ст.12 Закону
України "Про заставу" (в редакції, яка
діяла станом на час виникнення спірних
правовідносин) у договорі застави
повинно бути зазначено найменування
(прізвище, ім'я та по батькові),
місцезнаходження (місце проживання)
сторін, суть забезпеченої заставою
вимоги, її розмір і строк виконання
зобов'язання, опис предмета застави, а
також будь-які інші умови, відносно
яких за заявою однієї із сторін повинна
бути досягнута угода.

Згідно ст. 30 Закону України «Про
заставу» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
іпотекою визнається застава землі,
нерухомого майна, при якій земля та
(або) майно, що становить предмет
застави, залишається у заставодавця
або третьої особи.

Предметом іпотеки може бути
майно, пов'язане із землею - будівля,
споруда, квартира, підприємство (його
структурні підрозділи) як цілісний
майновий комплекс, а також інше майно,
віднесене законодавством до
нерухомого (ст.31 Законом України "Про
заставу").

Відповідно до ст. 32 Закону
України «Про заставу»( в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) договір про іпотеку
повинен бути нотаріально посвідчений.
Державний нотаріус, якщо це
передбачено договором, одночасно з
посвідченням договору накладає
заборону на відчуження предмета
іпотеки. Якщо такий договір посвідчено
приватним нотаріусом, підставою для
накладення державним нотаріусом
заборони є повідомлення приватного
нотаріуса про посвідчення ним
договору, яким передбачається
накладення заборони відчуження.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 28 серпня 1978 року № 3
"Про судову практику про визнання угод
недійсними" роз'яснено, що при розгляді
справи встановивши, що угода укладена з
метою приховати іншу угоду, суд
відповідно до ч.2 ст.58 ЦК УРСР визнає, що
сторонами укладена та угода, яку вони
дійсно мали на увазі.

А відтак, визнавши договір
купівлі-продажу від 25 травня 2000 року
між сторонами удаваним, суд першої
інстанції вірно застосував до
правовідносин норми закону, що
регулюють договір застави (іпотеки).

Відповідно до ст. 216 ЦК УРСР (в
редакції 1963 р.) зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином. Якщо боржник видав
кредитору в посвідчення зобов'язання
борговий документ, то кредитор,
приймаючи виконання, повинен повернути
цей документ, а при неможливості
повернення зазначити про це в розписці,
що ним видається. Розписка може бути
замінена написом на борговому
документі, що повертається.
Знаходження боргового документа у
боржника посвідчує припинення
зобов'язання, поки не доведено інше.

Згідно п. 4 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України в
редакції 2003 року) щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

За п. 1 ч.1 ст. 593 ЦК України право
застави припиняється у разі припинення
зобов'язання, забезпеченого заставою.

Встановлено, що зобов'язання
за договором позики позивачем ОСОБА_4
виконано повністю, позичені кошти
ОСОБА_7 повернуті, про що останнім 18.12.2009
р. надано відповідну розписку. Отже,
основне зобов'язання припинено його
виконанням. Відтак, припиняється і
право застави, яке належало ОСОБА_7 на
підставі договору від 25.05.2000 р.

Визнаючи право власності за
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 на
квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
оскільки за удаваним договором
купівлі-продажу квартири від 25 травня
2000 року право власності на квартиру
АДРЕСА_1, яке належало ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_11 не перейшло до ОСОБА_7,
відповідно дане право підлягає
захисту.

Суд першої інстанції вірно не
взяв до уваги доводи Публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» про те, що боргова
розписка від 25.05.2000 року ОСОБА_4, видана
ОСОБА_7 щодо передачі за цим правочином
в іпотеку спірної квартири є нікчемним
правочином і визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається,
оскільки такі доводи є безпідставними,
чинний на час укладення спірного
договору ЦК УРСР (в редакції 1963 року) не
передбачав нікчемності правочинів.

Доводи ПАТ «Український
інноваційний банк» про те, що даний
позов є спрямованим на ускладнення для
банку в виконанні рішення у цивільній
справі №22 ц-1390/4291/12 апеляційного суду
Львівської області від 30.10.2012 року про
звернення стягнення на користь ПАТ
«Укрінбанк» на предмет іпотеки, а саме
квартири АДРЕСА_1, судом першої
інстанції вірно трактовані як
голослівні припущення, оскільки такі
дійсно не підтверджені жодними
доказами у справі.

Відповідно до ст.1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

За ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять всі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право
на спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України
встановлено, що спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово. Кожна наступна черга
спадкоємців за законом одержує право
на спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім випадків,
встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно до ст. 1264 ЦК України у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_11
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 91 рік.

Після її смерті відкрилася
спадщина, до складу якої входить і 1/4
частка квартири АДРЕСА_1, оскільки
відповідно до ст. 372 ЦК України частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено за домовленістю між
ними або законом.

Встановлено, що за заявою
ОСОБА_6, на ім'я якого померлою було
залишено заповідальне розпорядження у
Філії Львівського міського відділення
ТВБВ ВАТ «Державний Ощадний банк
України», Третьою Львівською державною
нотаріальною конторою заведено
спадкову справу №179/09. 07 серпня 2009 року
ОСОБА_6 було видано Свідоцтво про право
на спадщину за заповідальним
розпорядженням.

З матеріалів справи
вбачається, що спадкоємці по смерті
ОСОБА_11 першої, другої та третьої черги
відсутні. Відповідно ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 є спадкоємцями четвертої черги,
які проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менше п'яти років до часу
відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Частиною третьою даної статті
передбачено, що спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

З довідки, виданої ЛКП
«Варшавське» 05.11.2012 року, вбачається,
що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з
1990 року та проживають ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 З цього часу і по день смерті в
цій квартирі була зареєстрована та
проживала ОСОБА_11 Це дає підстави
вважати, що позивачі прийняли спадщину
і в порядку спадкування їм належить по
1/12 частині квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб. Зміст
права власності відповідно до ст.317 ЦК
України становлять три складові: право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Згідно п. 216 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України (чинна на час
виникнення спірних правовідносин та
втратила чинність на підставі Наказу
Міністерства юстиції N296/5 від 22.02.2012)
видача свідоцтва про право на спадщину
на майно, яке підлягає реєстрації,
провадиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів про
належність цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна. Глави 10 п.4.15, п.4.18
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України (чинного на час
винесення рішення) передбачають, що
видача свідоцтва про право на спадщину
на майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна. За відсутності у
спадкоємця необхідних для видачі
свідоцтва про право на спадщину
документів нотаріус роз'яснює йому
процедуру вирішення зазначеного
питання в судовому порядку.

Встановлено, що ОСОБА_7, без
відома та згоди позивачів, 27.09.2006 р.
уклав з АТ «Український інноваційний
банк» та ОСОБА_8 договір іпотеки, за
яким передав у іпотеку банку спірну
квартиру для забезпечення вимог банку,
що виникають з Кредитного договору
№19-06-/1883-507 від 26.09.2006 р. між АТ
«Укрінбанк» та ОСОБА_8 Умови Кредитного
договору позичальником порушені, до
25.09.2009 р. кредит не повернуто. Квартира
продовжує перебувати в іпотеці.

Статтею 15 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

До способів захисту цивільних
прав та інтересів згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК
України відноситься, зокрема, і
визнання права.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Згідно п. 21 наказу Міністерства
юстиції України від 14.06.94 "Про
затвердження Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України", зареєстрованого у Мін'юсті
України 07.07.94 за №152/361 (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), документи, на підставі
яких вчинено нотаріальну дію,
приєднуються до примірника угоди,
свідоцтва про право на спадщину та ін.,
що залишається у справах державної
нотаріальної контори чи приватного
нотаріуса.

З огляду на зазначене,
правовстановлюючі документи на
квартиру АДРЕСА_1 передані нотаріусу
при оформленні удаваного договору
купівлі-продажу, тому у позивачів такі
відсутні. Позивачі позбавлені
можливості отримати свідоцтво про
право на спадщину за законом,
зареєструвати право власності на
нерухоме майно та реалізувати свої
повноваження власника.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання за ним права власності в
рівних частках по 1/3 (1/4 + 1/12) частині на
квартири АДРЕСА_1 є обгрунтованим та
підлягають до задоволення.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що оскаржуване рішення
ухвалене судом на підставі наявних у
справі доказів, оцінених судом
належним чином, кожного окремо на їх
достовірність, допустимість та
достатність, взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановлених судом
обставин справи. Висновки суду
ґрунтуються на аналізі зібраних у
справі доказів.

З висновками суду слід погодитись,
оскільки ним правильно визначено
характер спірних правовідносин та
встановлено дійсні обставини справи,
вірно застосовано матеріальний закон
та дотримана процедура розгляду,
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
а тому підстави для її задоволення та
скасування рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 28 травня 2014
року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Український
інноваційний банк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 28 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20 днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання ухвалою
апеляційного суду законної сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.