Ухвала

22 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення
витрат на поліпшення майна,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із вказаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи уточнив і
остаточно просив стягнути на його
користь із ОСОБА_3 246 тис. доларів США, що
еквівалентно 2 600 220 грн, а також
проценти за період із 03 грудня
2010 року до 03 квітня 2014 року у розмірі
1 560 132 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що він та ОСОБА_3 відповідно до договору
купівлі-продажу від 29 січня 2004 року № 512
придбали у рівних частках по Ѕ частині
кожний нежитлової будівлі
літ. «А-1» по АДРЕСА_1, загальною площею
61, 5 кв. м, вартістю 10 тис.
грн. 10 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та
Харківською міською радою Харківської
області було укладено договір оренди
за № 66175/05 земельної ділянки площею 0,0300
га, в тому числі 0,0070 га під
забудову та 0,0230 га інших угідь, термін
оренди - до 01 липня 2029 року.
Сторони вели спільну підприємницьку
діяльність, всі дії та рішення стосовно
вказаного нерухомого майна приймали за
взаємною згодою; зі спільних прибутків
сплачували орендні платежі за землю.
У 2006 році виникла
необхідність у реконструкції належної
їм на праві спільної часткової
власності нежитлової будівлі, у зв'язку
з чим 12 вересня 2006 року позивач уклав із
Поштово-пенсійним банком «Аваль»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», генеральну кредитну угоду
№ 538, відповідно до якої позивач
отримав кредит у розмірі 375 тис. доларів
США в порядку та на умовах, визначених у
кредитних договорах, укладених в
рамках цієї генеральної кредитної
угоди строком до 12 вересня 2013 року.
Таким чином, позивач отримав кредити
на загальну суму 400 тис. доларів США, які
витрачені на прибудову до існуючого
об'єкта зведення другого поверху,
капітальний ремонт фасадної частини
будівлі, оздоблювальні ремонті роботи
приміщень, а також придбання меблів та
обладнання для кафе й більярдної, і
особисто погашав заборгованість за
кредитами. Після закінчення
будівельних робіт та визнання права
власності на новостворену будівлю за
рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 30 серпня 2007 року у грудні 2010
року відповідач видав позивачу
розписку про зобов'язання сплатити
останньому половину від понесених
витрат у розмірі 246 тис. доларів США і 1,5
% за 30 місяців, проте
обумовлених розпискою зобов'язань не
виконує, тому позивач просив стягнути
ці кошти у судовому порядку.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 18 квітня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 22 травня 2014 року, позов ОСОБА_5
задоволено, стягнуто на його користь із
ОСОБА_3 витрати на відшкодування
вартості поліпшення майна у розмірі 2 600
220 грн та 1 560 132 грн процентів.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 вересня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_3, подану представником
ОСОБА_4, відхилено, рішення Київського
районного суду м. Харкова від 18 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 22 травня 2014
року залишено без змін.

У грудні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3, подана
представником - ОСОБА_4, про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 вересня 2014
року з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, а саме: ст. ст. 1130,
1131 ЦК України.

Як на приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що, на думку
заявника, потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник посилається
на наступні судові рішення: постанову
Вищого господарського суду України від
09 грудня 2010 року у справі № 28/92-10 за
позовом про стягнення коштів; рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 липня 2012 року у справі
№ 6-23115св12 за позовом про
визнання угоди дійсною, визнання права
власності на частку у праві спільної
власності та скасування свідоцтва про
право власності на майно; постанову
Вищого господарського суду України від
20 листопада 2008 року у справі № 14/160-08 за
позовом про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11«Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Проте зі змісту наданих судових рішень,
а саме: постанов Вищого господарського
суду України від 09 грудня 2010 року у
справі № 28/92-10 та від 20 листопада 2008
року у справі № 14/160-08, а також рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 липня 2012 року у справі №
6-23115св12 не вбачається передбаченої ч. 1
ст. 355 ЦПК України підстави для
перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 вересня 2014 року, оскільки в
зазначених судових рішеннях предмет і
підстави позову, а також встановлені
судом фактичні обставини не є
тотожними в порівнянні з ухвалою суду,
про перегляд якої подано заяву.

Таким чином, наведені заявником
підстави для перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10 вересня 2014 року не знайшли
свого підтвердження під час перевірки
доводів заяви та дослідження доданих
до неї матеріалів.

Із врахуванням вищевказаного колегія
суддів дійшла висновку, що у допуску до
провадження Верховного Суду України
справи необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_3 про стягнення витрат на
поліпшення майна відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: Т.П. Дербенцева
І.К. Парінова
О.В. Ступак С.П.
Штелик