АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
інстанції: Сенюта В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Осауленко О.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності, визнання
договору дарування квартири недійсним,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду міста
Києва від 11 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 15 вересня 2001
року по 13 травня 2010 року, та з 28 лютого
2012 року по день смерті чоловіка
перебувала з ОСОБА_4 у шлюбі. Від
попереднього шлюбу у позивача є донька
ОСОБА_5, а у померлого ОСОБА_4 - син
ОСОБА_2 У період перебування у шлюбі
позивач з чоловіком за рахунок коштів
сімейного бюджету придбали квартиру
АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу
від 5 грудня 2003 року. Зазначений договір
був оформлений на ОСОБА_4 У даній
квартирі позивач проживала без
реєстрації. У 2010 році шлюб між
позивачем та ОСОБА_4 був розірваний,
проте вони продовжували сумісно
проживати у спірній квартирі, оскільки
останній був інвалідом І групи, і
позивач продовжувала здійснювати за
ним догляд. У період розлучення ОСОБА_4
уклав договір дарування квартири
АДРЕСА_1 на свого сина ОСОБА_2, про що
позивачу стало відомо кілька місяців
тому, коли відповідач зателефонував і
повідомив, що спірна квартира належить
йому на підставі договору дарування та
просив звільнити спірну квартиру до
кінця травня 2014 року. 28 лютого 2012 року
позивач вдруге зареєструвала шлюб із
ОСОБА_4 Позивач безперервно, навіть у
період розірвання шлюбу, піклувалась
про ОСОБА_4 Відповідач не приймав
участі у догляді за батьком, оскільки є
інвалідом І групи та сам потребує
сторонньої допомоги. По теперішній час
позивач безперервно користується
спірною квартирою, здійснювала
поточний ремонт у квартирі, сплачувала
комунальні послуги.

Посилаючись на наведене, позивач
просила суд визнати спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4
шляхом визнання за позивачем права
власності на Ѕ частину квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1;
визнати недійсним з моменту вчинення
договір дарування, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Рішенням Деснянського районного суду
міста Києва від 11 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_1, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити. Скаржник зазначає,
що суд першої інстанції дійшов
невірного висновку про те, що ОСОБА_4
придбав спірну квартиру за власні
кошти. В матеріалах справи відсутні
будь-які докази на підтвердження того,
що спірна квартира є приватною
власністю ОСОБА_4 Вказує на те, що
відмовляючи у задоволені позову про
визнання договору дарування недійсним,
суд першої інстанції не послався у
рішенні на відповідну правову норму, не
з'ясував правових підстав позовних
вимог, не дослідив фактичні обставини
справи, які мають значення для
вирішення справи.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в суді
апеляційної інстанції підтримали
апеляційну скаргу з наведених в ній
підстав.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, вважав, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення в цій
частині, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі з 15
вересня 2001 року по 13 травня 2010 року (а. с.
13), та з 28 лютого 2012 року (а. с. 12) по день
смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с.
14).

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 19 лютого 1997 року (а. с.
132-133) ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві
приватної спільної власності в рівних
частках належала квартира АДРЕСА_2.

Згідно з договором купівлі-продажу від
5 грудня 2003 року (а. с. 129) ОСОБА_4, який діє
від свого імені та від імені ОСОБА_2,
продав, а ОСОБА_7 купила належну
продавцям на праві приватної власності
квартиру АДРЕСА_2. Продаж квартири
вчинено за 16000 грн.

Крім того, 5 грудня 2003 року ОСОБА_4 уклав
договір купівлі-продажу з ОСОБА_8,
відповідно до якого продавець продала,
а покупець купив квартиру АДРЕСА_1 (а. с.
40). Продаж квартири вчинено за 13500 грн.

27 липня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено договір довічного
утримання, відповідно до умов якого
ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1, а остання в свою
чергу зобов'язалась довічно повністю
утримувати ОСОБА_4, забезпечувати його
харчуванням, одягом, медикаментами,
доглядом і необхідною допомогою та
гарантувала ОСОБА_4 довічне проживання
у спірній квартирі. При укладенні
договору довічного утримання частки
подружжя на спірне майно не виділялись.

Рішенням Деснянського районного суду
міста Києва від 23 березня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від 8
липня 2010 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
треті особи: ГУЮ в місті Києві, ОСОБА_1,
про розірвання договору довічного
утримання та визнання права власності
на квартиру задоволено. Розірвано
нотаріально посвідчений договір
довічного утримання від 27 липня 2004
року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5
Визнано за ОСОБА_4 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 82-85).

З витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно від 26 жовтня 2010 року
убачається, що квартира АДРЕСА_1
зареєстрована за ОСОБА_4 на праві
приватної власності на підставі
рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 23 березня 2010 року та
ухвали Апеляційного суду міста Києва
від 8 липня 2010 року (а. с. 80).

1 листопада 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
від імені та в інтересах якого діяла
ОСОБА_9, уклали договір дарування,
відповідно до умов якого дарувальник
передає безоплатно, а обдаровуваний
приймає квартиру АДРЕСА_1. Згідно з п. 2
договору дарування відчужувана
квартира належить дарувальнику на
підставі документів, якими є: рішення
Деснянського районного суду міста
Києва від 23 березня 2010 року, ухвала
Апеляційного суду міста Києва від 8
липня 2010 року та зареєстровані КП
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 19
жовтня 2010 року, номер витягу 27697652,
реєстраційний № 31813341, номер запису у
книзі д. 1774-61 (а. с. 58).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Ураховуючи, що спірна квартира була
придбана ОСОБА_4 за рахунок коштів,
отриманих ним від реалізації квартири
АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві
приватної власності, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність правових
підстав для визнання спірної квартири
спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не є стороною
спірного договору дарування, ставити
питання про визнання зазначеного
договору недійсним внаслідок обману в
силу положення ст. 230 ЦК України остання
не може.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
та на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами, дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1

Під час дослідження доказів та
встановлення зазначених фактів судом
першої інстанції не були порушені
норми процесуального права, рішення
суду відповідає вимогам матеріального
права та встановленим обставинам
справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач вносила частину коштів для
придбання спірної квартири не можуть
бути прийняті судом до уваги, оскільки
належних та допустимих доказів на
підтвердження вказаних обставин суду
не надано.

Наведені в апеляційній скарзі інші
доводи не відносяться до тих підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість ухвалення рішення
щодо скасування або зміни
оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом
обставини, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 11 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач