У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Черненко В.А., Лесько А.О.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання недійсними свідоцтв про право
власності на житловий будинок та про
право на спадщину, визнання права
власності на спадкове майно; за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання частково
недійсними свідоцтв про право
власності на нерухоме майно та про
право на спадщину за заповітом,
визнання права власності на нерухоме
майно в порядку спадкування за законом
за касаційними скаргами ОСОБА_4,
поданою його представником ОСОБА_7, та
ОСОБА_6 на рішення Дубровицького
районного суду Рівненської області від
25 липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 21 жовтня
2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
скасувати рішення виконкому
Серницької сільської ради
Зарічненського району Рівненської
області № 5 від 28 січня 2010 року «Про
оформлення приватної власності на
домоволодіння, яке знаходиться по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним свідоцтво
про право власності на будинок АДРЕСА_1,
видане Серницькою сільською радою
Зарічненського району Рівненської
області 21 липня 2011 року на ім'я ОСОБА_8;
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 28
березня 2013 року державним нотаріусом
Зарічненської районної державної
нотаріальної контори ОСОБА_9 у
спадковій справі на ім'я ОСОБА_5 після
смерті ОСОБА_8; визнати за ним право
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_10

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний дядько
ОСОБА_10, який за життя склав заповіт на
його ім'я, та після смерті якого він,
протягом шести місяців, фактично
вступив в управління та володіння
спадковим майном, а саме: забрав коня,
воза, реманент та став обробляти
земельні ділянки покійного. Із заявою
про видачу свідоцтва про право на
спадщину звернувся тільки нещодавно.
Однак, йому було відмовлено за
відсутністю правовстановлюючого
документу на будинок та господарські
приміщення. Вказував, що при отриманні
довідок у Серницькій сільській раді,
йому стало відомо, що на спірний
будинок видано свідоцтво про право
власності на ОСОБА_8, покійну дружину
ОСОБА_10 Зазначене свідоцтво було
видано на підставі рішення виконавчого
комітету Серницької сільської ради № 5
від 28 січня 2010 року. Зазначав, що ОСОБА_8
померла і право власності на спірне
будинковолодіння, перейшло до ОСОБА_5,
яка 28 березня 2013 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом.

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулась
до суду з позовом у якості третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги,
щодо предмету спору, в якому просила
визнати частково недійсним свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
серії ЯЯЯ № 987817 на житловий будинок по
АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом
Серницької сільської ради 21 липня 2011
року на ім'я ОСОБА_8, в частині
оформлення за нею права власності на
50/100 частин цього житлового будинку;
визнати частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
видане 28 березня 2013 року державним
нотаріусом Зарічненської районної
державної нотаріальної контори ОСОБА_9
у спадковій справі № 111/2012 року на ім'я
ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_8,
зареєстроване в реєстрі за № 215, в
частині оформлення за ОСОБА_5 права
власності на 50/100 частин вказаного
будинку; визнати за нею право приватної
власності на 50/100 частин житлового
будинку разом з надвірними будівлями,
що знаходиться по АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після смерті в
1972 році її матері ОСОБА_11

Рішенням Дубровицького районного суду
Рівненської області від 25 липня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 21 жовтня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено за безпідставністю.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати в частині відмови у
задоволенні його позову, ухвалити в цій
частині нове рішення, яким його позовні
вимоги задовольнити.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати в частині відмови у
задоволенні її позову, ухвалити в цій
частині нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, законність та
обґрунтованість судових рішень в межах
касаційного оскарження, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційні
скарги не підлягають задоволенню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовів, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, правильно встановив
характер спірних правовідносин сторін
у справі та застосував норми
матеріального права, які регулюють ці
правовідносини, вирішив спір з
урахуванням конкретних обставин
справи з дотриманням норм
процесуального права.

Зокрема, суди на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами, дійшли вірного висновку про
те, що ОСОБА_4 не було доведено
належними і допустимими доказами факту
прийняття ним частки спадщини у
розмірі 1/6 частини спірного будинку, а
також поважності пропуску строку
позовної давності. ОСОБА_6 також не
надала суду належних і допустимих
доказів прийняття нею спадщини після
смерті її матері - ОСОБА_11 в порядку
спадкування за законом.

Доводи касаційних скарг та зміст
оскаржуваних судових рішень не дають
підстав для висновку про те, що судами
при розгляді справи були допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які відповідно
до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами
для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає за необхідне касаційні
скарги відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою його
представником ОСОБА_7, та касаційну
скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду
Рівненської області від 25 липня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 21 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

А.О. Лесько

М.Є. Червинська