П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року

м. Київ

Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Лященко
Н.П.,Сеніна Ю.Л.,- Гуменюка В.І.,Романюка
Я.М., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом товариства
з обмеженою відповідальністю
«Кредитні ініціативи» до ОСОБА_7, треті
особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за заявою ОСОБА_7 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ
від 27 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні
ініціативи») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_7 про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Зазначало, що 20 жовтня 2006 року між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_8 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредит у
розмірі 50 тис. доларів США з кінцевим
терміном погашення 19 жовтня 2016 року
включно зі сплатою 14% річних за весь
строк фактичного користування
кредитом; 26 жовтня 2006 року між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_9 було
укладено кредитний договір, згідно з
яким останньому надано кредит в
розмірі 50 тис. доларів США на строк до 20
жовтня 2016 року зі сплатою 14% річних за
весь строк фактичного користування
кредитом; 13 листопада 2006 року між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_10 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого банк надав позичальнику
кредит у розмірі 50 тис. доларів США на
строк до 11 листопада 2016 року включно зі
сплатою 14 % річних за весь строк
фактичного користування кредитом; 13
листопада 2006 року між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_11 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого банк надав позичальнику
кредит у розмірі 50 тис. доларів США на
строк до 11 листопада 2016 року включно зі
сплатою 14 % річних за весь строк
фактичного користування кредитом.

З метою забезпечення належного
виконання позичальниками своїх
зобов'язань за вказаними кредитними
договорами 20 жовтня 2006 року та 13
листопада 2006 року було укладено 4
іпотечні договори, за умовами яких
іпотекодавець ОСОБА_7 передав в іпотеку
банку належне йому на праві власності
приміщення кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
загальною площею 1 175,2 кв. м, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням
боржниками своїх зобов'язань за
кредитними договорами виникла
заборгованість, яку позивач просив
стягнути шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Рішенням Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 9
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 28 січня
2014 року, позов ТОВ «Кредитні
ініціативи» задоволено: звернуто
стягнення на предмет іпотеки -
приміщення будівлі кінотеатру
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, відповідно до
договорів іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів на підставі Закону
України «Про виконавче провадження» у
рахунок погашення заборгованості за
кредитними договорами, які укладені з
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження за скаргою
ОСОБА_7 на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

У поданій до Верховного Суду України
заяві про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 березня 2014 року ОСОБА_7
порушує питання про скасування
зазначених рішень судів та ухвалення
нового рішення про відмову в позові з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, - неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, а саме: ч. 2 ст. 258,
ст. ст. 261, 266 ЦК України.

Для прикладу наявності зазначеної
підстави подання заяви про перегляд
судового рішення ОСОБА_7 посилається на
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 жовтня 2013
року, від 4 грудня 2013 року, від 25 грудня
2013 року та від 22 січня 2014 року.

ОСОБА_7 указує на те, що правові
висновки Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ про застосування
норм матеріального права, покладені в
основу судового рішення у справі, яка
переглядається, не є однаковими з
висновками, зробленими судом
касаційної інстанції в наданих для
прикладу судових рішеннях, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника ТОВ «Кредитні
ініціативи» Воробйової Т.М.,
перевіривши наведені в заяві доводи,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України вважає, що
заява про перегляд оскаржуваних
судових рішень підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у цивільних справах
виключно з підстав і в порядку,
встановлених цим Кодексом.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України
підставою для подання заяви про
перегляд судових рішень у цивільних
справах є неоднакове застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом ст. 360-4 ЦПК України суд
задовольняє заяву про перегляд справи
і скасовує судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України,
якщо встановить, що судове рішення є
незаконним.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що 20 жовтня 2006 року між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_8 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредит у
розмірі 50 тис. доларів США з кінцевим
терміном погашення 19 жовтня 2016 року
включно зі сплатою 14 % річних за весь
строк фактичного користування
кредитом (а.с. 22-23); 26 жовтня 2006 року між
АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_9 було
укладено кредитний договір, згідно з
яким останньому надано кредит в
розмірі 50 тис. доларів США на строк до 20
жовтня 2016 року зі сплатою 14% річних за
весь строк фактичного користування
кредитом а.с. 85-88); 13 листопада 2006 року
між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_10 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого банк надав позичальнику
кредит у розмірі 50 тис.
доларів США на строк до 11 листопада 2016
року включно зі сплатою 14 % річних за
весь строк фактичного користування
кредитом а.с. 127-130); 13
листопада 2006 року між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_11 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого банк надав позичальнику
кредит в розмірі 50 тис. доларів США на
строк до 11 листопада 2016 року включно зі
сплатою 14% річних за весь строк
фактичного користування кредитом
(а.с.103-106). Позичальники зобов'язалися
повернути кредит, сплатити проценти за
користування кредитом та виконати свої
зобов'язання в повному обсязі у строки,
які передбачені цими договорами.

З метою забезпечення належного
виконання позичальниками своїх
зобов'язань за вказаними кредитними
договорами 20 жовтня 2006 року та 13
листопада 2006 року було укладено 4
іпотечні договори, згідно з якими
іпотекодавець ОСОБА_7 передав в іпотеку
банку належне йому на праві власності
приміщення кінотеатру «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
загальною площею 1 175,2 кв. м, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, і яке
належить іпотекодавцю на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченому
приватним нотаріусом Надвірнянського
районного нотаріального округу 13
лютого 2001 року та зареєстрованому в
Івано-Франківському ОБТІ 26 жовтня 2006
року (а.с. 32-34, 90-94, 108-113, 121-126).

У зв'язку з неналежним виконанням
боржниками своїх зобов'язань за
кредитними договорами виникла
заборгованість, яка становила: у ОСОБА_8
станом на 1 березня 2013 року за кредитом -
42 976 доларів США, за відсотками - 27 965,58
доларів США, пеня - 32 126,79 доларів США, що
складає 823 825 грн 48 коп. (а.с. 35-36); у
ОСОБА_10 станом на 1 червня 2013 року: за
кредитом - 41 243 долари США, за відсотками
- 28 313,25 доларів США, пеня - 33 421,77
долар США, що складає 823 103 грн 32 коп. (а.с.
114); у ОСОБА_11 станом на 1 червня 2013 року:
за кредитом - 41 243 долари США, за
відсотками - 28 313,25 доларів США, пеня - 33
424,81 долари США, що складає -823 127 грн 62
коп. (а.с. 96); - у ОСОБА_9 станом на 1 червня
2013 року: за кредитом - 42 976 доларів США;
за відсотками 29 503 долари США; пеня - 34
843,59 долари США, що складає 857 830 грн 82
коп. (а.с. 78)

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк»,
яке є правонаступником АКБ
«ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» укладено
договір факторингу № 15, відповідно до
умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив
ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс» право вимоги заборгованості за
кредитними договорами, укладеними з
боржниками та зазначеними в реєстрі
заборгованості боржників (а.с. 8-10).

Того самого дня між ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні
ініціативи» було укладено договір
факторингу, відповідно до умов якого
ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс» відступило, а ТОВ «Кредитні
ініціативи» набуло права вимоги
заборгованості за вищезазначеними
кредитними договорами (а.с. 11-19).

З договору про передачу прав за
іпотечним договором, який укладений
між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи»,
убачається, що разом із відступленням
права вимоги заборгованостей за
кредитними договорами від боржників,
що здійснюється на підставі договору
факторингу від 28 листопада 2012 року,
укладеного між сторонами, одночасно
передаються права вимоги за іпотечними
договорами, які визначені цим
договором. Іпотекодержатель передає
новому іпотекодержателю права за
іпотечними договорами, перелік яких
наведено в додатку № 1 до цього
договору (а.с. 20).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ТОВ «Кредитні ініціативи», суд
першої інстанції, з висновками якого
погодилися й суди апеляційної та
касаційної інстанцій, виходив із того,
що у зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 своїх
зобов'язань за кредитними договорами
виникла заборгованість, а тому позивач
як іпотекодержатель має право
задовольнити свої вимоги за
зобов'язаннями шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

При цьому доводи ОСОБА_7 щодо спливу
позовної давності, про застосування
якої він заявив, суд визнав
необґрунтованими, дійшовши висновку,
що відповідно до п. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Оскільки строк дії
договорів установлено: ОСОБА_8 - до 19
жовтня 2016 року, ОСОБА_9 - до 20 жовтня 2016
року, а ОСОБА_11 та ОСОБА_10 - до 11
листопада 2016 року, отже з цієї дати
повинен починатися перебіг позовної
давності за вимогами банку.

Разом із тим у інших справах, які
виникли з подібних правовідносин - про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, суд касаційної інстанції в
ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних
кримінальних справ від 15 жовтня 2013
року, від 4 грудня 2013 року, від 25 грудня
2013 року та від 22 січня 2014 року на
підставі ст. 257, 258, 261 та 267 ЦК України
дійшов висновку про застосування
позовної давності, оскільки у
зобов'язаннях поряд з установленням
строку дії договору було встановлено і
строки виконання окремих зобов'язань -
внесення щомісячних платежів, що
входить до змісту зобов'язання, яке
виникло на основі договору. Отже, строк
позовної давності за вимогами
кредитора про повернення кредитних
коштів та процентів, яке визначено
періодичними щомісячними платежами,
необхідно обраховувати не з дня, коли
закінчується строк дії договору, а з
моменту настання строку погашення
чергового платежу. Крім того, до вимог
про стягнення неустойки
застосовується позовна давність в один
рік згідно зі ст. 258 ЦК України, який
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням до суду, а починається за
правилами ст. 253 ЦК України з наступного
дня після відповідної календарної дати
або настання події, з якою пов'язано
його початок, та нараховується за кожен
день у межах позовної давності за
основною вимогою.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції зазначених норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Як зазначалось вище, сторони
встановили як строк дії договору, так і
строки виконання зобов'язань зі
щомісячним погашенням платежів,
останній з яких у визначеній сумі
підлягав виконанню залежно від
договорів - для ОСОБА_8 до 19 жовтня 2016
року, для ОСОБА_9 до 20 жовтня 2016 року, а
для ОСОБА_11 і ОСОБА_10 до 11 листопада 2016
року.

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Крім того, судом установлено, що
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9 отримали
письмові повідомлення ПАТ «Сведбанк»
від 25 листопада 2009 року про зміну умов
кредитного договору, згідно з якими
банк скористався своїм правом,
передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і
змінив строк виконання зобов'язань за
кредитними договорами, зазначивши днем
остаточного їх погашення десятий день
з дня направлення відповідної
письмової вимоги, тобто з 7 грудня 2009
року (а. с. 165-167).

У той час з вимогами про звернення
стягнення на предмет іпотеки звернувся
до суду в червні 2013 року.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів
вимог законом встановлена спеціальна
позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом
установлено, що згідно з умовами
кредитних договорів (п. 3.1) позичальники
зобов'язані здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) в розмірі та у строки,
визначені графіком повернення кредиту,
та щомісяця сплачувати проценти за
користування кредитом, а також
установлено відповідальність за
порушення графіка повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів
погашення кредиту та процентів повинно
здійснюватись позичальниками
частинами кожного місяця, у рахунок
чого вносяться кошти, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання
позичальниками кожного із цих
зобов'язань.

У зв'язку з наведеним висновок суду про
початок перебігу позовної давності з
визначеної судом дати закінчення дії
кредитних договорів і відсутність
підстав для застосування позовної
давності до вимог банку про стягнення
заборгованих на час звернення до суду
платежів ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
рішення.

Аналогічні висновки містяться в
ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних
кримінальних справ від 15 жовтня 2013
року, від 4 грудня 2013 року, від 25 грудня
2013 року та від 22 січня 2014 року.

За таких обставин з висновком суду про
необґрунтованість заяви про
застосування позовної давності не
можна погодитись, тому що він
ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 березня 2014 року підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Керуючись п. 1 ст. 355, п. 1 ч. 1 ст. 360-3, ч. 1 ст.
360-4 ЦПК України, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 березня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Головуючий А.Г. ЯремаСудді:
Л.І. Григор'єва Я.М. РоманюкВ.І.
Гуменюк Ю.Л. СенінН.П. Лященко