Справа № 465/9029/13
Головуючий у 1 інстанції: Лозинський
Провадження № 22-ц/783/4783/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого:
Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Гацій І.І.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Франківського районного
суду м. Львова від 26 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_3, за участю третьої особи
Франківського районного відділу
Головного управління Державної
Міграційної Служби у Львівській
області про визнання осіб такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням та зняття їх з
реєстрації, -

встановила:

18 вересня 3013 року позивач звернувся в
суд із позовом про визнання ОСОБА_7,
ОСОБА_3 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, із зняттям з
реєстрації їхнього місця проживання.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що
він є власником квартири АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі-продажу від
13.03.2013 року, зареєстрованого у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно за №526 укладеного між
ним та ОСОБА_8, яка діяла від свого імені
та від імені та підставі довіреностей
від імені ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_3.

Відповідно до п. 15 цього договору
продавці (в т.ч. в особі представника)
зобов'язані зняти з реєстрації своє
місце проживання та сплатити
заборгованість (якщо така існує) за
комунальні послуги, звільнити квартиру
від усіх рухомих речей, що належати їм
та третім особам, та передати відчужене
майно покупцю до 25 березня 2013 року. З
того часу, відповідачі власниками
квартири не являються, у квартирі
фактично не проживають, витрати по
оплаті комунальних послуг не несуть,
ухиляються від зняття з реєстрації
місця проживання в добровільному
порядку. У зв'язку із цим на даний час
він несе збитки та не має можливості у
повній мірі розпоряджатися належним
йому майном. Крім цього, жоден з
відповідачів не є членом його сім'ї,
жодних інших домовленостей між ним та
відповідачами щодо їх реєстрації в
його квартирі не існує. Тому просив
позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 26 березня
2014 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_7, таким, що втратив право
на користування житловим
приміщенням-квартирою за адресою:
АДРЕСА_1.

Зобов'язано Франківський районний
відділ Головного управління Державної
міграційної служби у Львівській
області зняти з реєстрації ОСОБА_7 за
адресою: АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування житловим
приміщенням-квартирою за адресою:
АДРЕСА_1.

Зобов'язано Франківський районний
відділ Головного управління Державної
Міграційної Служби у Львівській
області зняти з реєстрації ОСОБА_3 за
адресою: АДРЕСА_1.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_10.

В апеляційній скарзі зазначає, що про
час та дату розгляду справи його
завчасно ніхто не повідомляв. Крім
того, вважає, що рішення суду повинно
було бути заочним. Таке прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Просить рішення суду скасувати та
відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на підтримання апеляційної скарги,
пояснення ОСОБА_2 на заперечення
апеляційної скарги, перевіривши в
межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених позовних вимог законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в
повній мірі не відповідає.

Встановлено, що позивач звернувся в суд
із позовом до відповідачів про
визнання їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою по АДРЕСА_1, із зняттям з
реєстрації їхнього місця проживання.

Встановлено, що 13.03.2013р. між позивачем
та відповідачами, через їхнього
представника, було укладено договір
купівлі-продажу квартири, відповідно
до якого позивач прийняв у власність
спірну квартиру.

В судовому засіданні встановлено, що
факт належності на праві приватної
власності позивачу вищевказаної
квартири підтверджується копією
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно, індексний номер
витягу 1184097 від 13.03.2013р., № запису про
право власності 332701.

Відповідно до п.15 умов договору
сторонами передбачено, що відповідач
зобов'язався звільнити і передати у
розпорядження позивача продану
квартиру.

Однак, як вбачається з довідки ЛКП
«Навколо базару» № 2473 від 12.09.2013 року,
на даний час відповідачі не знялися з
реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

З акту складеного сусідами та комісією
в складі майстрів ЛКП «Навколо базару»,
підтверджено ту обставину, що
відповідачі за вказаною адресою не
проживають, помешкання не відвідують, з
сусідами стосунків не підтримують.

Задовольняючи позов, суд посилався
на те, що відповідно до вимог ч. 1 ст.319
ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. При цьому
згідно до ст. 391 ЦК України власник має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування і
розпоряджання своїм майном.

Не приймаючи до уваги заперечення
на позов, які подав ОСОБА_10 з
посиланням на ст.71, 72 ЖК України (а.с.24,25),
суд вказав, що у відповідності до ст. 72
ЖК України визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку та
задовольнив позов.

Однак такі висновки суду не
відповідають вимогам закону.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

У частині другій статті 16 ЦК України
зазначені способи захисту цивільних
прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у
потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення її
права чи інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою чи
оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із зазначених вище вимог.

Таким чином, вирішення питання
про зняття особи з реєстраційного
обліку залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням, відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства(ст.ст.71, 72, 116, 156, ЖК
України, ст. 405 ЦК України).

Судовою колегією встановлено, що як
убачається із змісту позовної заяви,
позивач просив визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням у зв'язку з
припиненням права власності на спірну
квартиру.

Як на правову підставу вирішення спору
позивач одночасно посилався ст. 41
Конституції України, ст. 391 ЦК України,
ст. 7 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні".

Ухвалюючи рішення, суд до спірних
правовідносин застосував ст. ст. 317, 391
ЦК України, а також положення ст. 72 ЖК
України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

В той же час ст. 391 ЦК України не регулює
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням.

За змістом ст. 391 ЦК України позов про
захист права власності подається з
метою усунення перешкод у здійсненні
власником права користування та
розпорядження своїм майном. Такий
позов може бути поданий з іншими
вимогами.

Судом залишено поза увагою, що
позивачем обрано спосіб захисту права,
який не відповідає обставинам справи.

Ухвалюючи рішення, суд до спірних
правовідносин безпідставно застосував
положення ст. 72 ЖК України, так як
відповідачі не є членами сім"ї
позивача.

Право на зміну підстави позову
виключно належить лише позивачеві (ст.
ст. 27, 31 ЦПК України), проте позивач,
пред'явивши позов про визнання осіб
такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням та
зняття їх з реєстрації, його підстав не
змінював, а тому в суду не було
повноважень на ухвалення рішення з
інших підстав, зокрема посилатись на
положення ст.72 ЖК України.

В даному випадку втрата права
користування житловим приміщенням
колишнього власника є наслідком
припинення його права власності на це
приміщення (ст. 346 ЦК України).

З цих підстав позов (ст. 346 ЦК України) не
заявлений, а враховуючи, що справа
розглянута у відсутності відповідачів,
в суду не було підстав розглядати
справу 26.03.2014 року без уточнення
підстав позову з участю в судовому
засіданні представника позивача та
відповідачів.

Тому суду на виконання положень ч. 4 ст.
10 ЦПК України слід було роз'яснити
позивачу, з огляду на обраний ним
спосіб захисту порушеного права, який
не відповідає змісту ст. 346 ЦК України,
його право уточнити зміст позовних
вимог.

В той же час на стадії апеляційного
розгляду справи в судової колегії
немає підстав прийти до висновку про
те, що обставинами, якими позивач
обґрунтовував свої вимоги були
положення ст.346 ЦК України, так як ні
позивач, ні його представник не подали
апеляційної скарги на те, що суд
застосував до даних правовідносин
положення ст.72 ЖК України.

Рішення суду в цій частині позивач та
його представник не оскаржують, а отже
вважають, що, у відповідності до
позовних вимог, крім положень ст. 391 ЦК
України, саме з цих підстав, зокрема
положень ст.72 ЖК України, суд вірно
задовольнив позовні вимоги.

Оскільки відповідачі не є членами сім"ї
позивача, тому в суду не було підстав
для задоволення позову у відповідності
до вимог ст. 72 ЖК України.

Також встановлено, що справа
розглянута за участю третьої особи
Франківського районного відділу
Головного управління Державної
Міграційної Служби у Львівській
області. Вбачається, що такий відділ
мав приймати участь в справі в якості
відповідача.

Судовим рішенням зобов'язано
Франківський районний відділ
Головного управління Державної
Міграційної Служби у Львівській
області зняти з реєстрації
відповідачів по вказаній адресі.

В той же час поза увагою суду
залишилась та обставина, що суд не має
права покладати обов'язки на третю
особу, яка повинна була залучатись до
участі у справі, як відповідач,
оскільки це є порушенням норм
процесуального права, які тягнуть за
собою безумовне скасування рішення
суду в цій частині.

В засіданні судової колегії
встановлено, що ОСОБА_7 через помилку
суду отримав повістку про виклик в
судове засідання на 27.03.2014 року, в той
час, як судове засідання відбулось
26.03.2014 року.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
від 04 листопада 1950 року (далі -
Конвенція), яка набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та
відповідно до ст. 9 Конституції України
є частиною національного
законодавства України, передбачено, що
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку належним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини
та основоположних свобод та практику
Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у пункті 24 Рішення ЄСПЛ у
справі "Надточій проти України та
пункті 23 Рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка
проти України № 2" наголошується на
принципі рівності сторін - одному із
складників ширшої концепції
справедливого судового розгляду - який
передбачає, що кожна сторона повинна
мати розумну можливість відстоювати
свою позицію у справі в умовах, які не
ставлять її в суттєво менш сприятливе
становище в порівнянні з опонентом.

Право на публічний розгляд справи
позбавлене сенсу, якщо сторона, яка
бере участь у справі, не повідомляється
про судовий розгляд з таким
розрахунком, що особа, яка
викликається, мала достатньо часу для
явки в суд у тому випадку, якщо особа
вирішить скористатися своїм правом,
передбаченим національним
законодавством (пункт 21 рішення ЄСПЛ у
справі "Яковлєв проти Російської
Федерації").

Отже судом першої інстанції не було
дотримано порядку повідомлення
відповідача ОСОБА_7 про розгляд справи,
що є порушенням вимог частини 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод від 04 листопада
1950 року.

З врахуванням наведеного рішення суду
слід скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Франківського
районного суду м. Львова від 26 березня
2014 року скасувати та ухвалити нове.

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_3, за участю третьої особи
Франківського районного відділу
Головного управління Державної
Міграційної Служби у Львівській
області про визнання осіб такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням та зняття їх з
реєстрації - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.