У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 24 грудня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та поділ спільно
набутого майна, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Бородянського
районного суду Київської області від 29
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 06 жовтня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та поділ спільно
набутого майна, мотивуючи свої вимоги
тим, що з 07 вересня 1996 року до 30 січня 2001
року він перебував у зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою, однак,
незважаючи на розірвання шлюбу, вони
продовжували проживати разом однією
сім'єю.

У період часу з січня 2004 року до січня
2013 року між ними склалися усталені
відносини, притаманні подружжю: вони
спільно проводили дозвілля, обробляли
город, будували будинок у с. Козинці
Бородянського району Київської
області.

Починаючи з лютого 2013 року спільне
проживання та ведення господарства
стало неможливим, відносини між ними як
чоловіка та дружини були припинені.

Вказував, що у період спільного
проживання однією сім'єю вони придбали
майно, зокрема у 2004 році - автомобіль
марки ДЕУ, модель Ланос, д/н НОМЕР_1,
зареєстрований на ім'я відповідачки, у
2009 році збудовано будинок на належній
відповідачці земельній ділянці по
АДРЕСА_1 у 2010 році побудовано гараж в
АДРЕСА_2.

Вважає, що оскільки він проживав з
відповідачкою однією сім'єю, вів з нею
спільне господарство, мав спільний
бюджет, то вказане майно набуто ними
спільно і є їх спільною сумісною
власністю, а тому просив встановити
факт шлюбних стосунків з ОСОБА_5 у
період з січня 2004 року до січня 2013 року,
визнати вищевказане майно їх спільною
сумісною власністю та поділити його,
виділивши йому та визнавши за ним право
власності на спірний автомобіль,
відповідно припинивши право власності
відповідачки на нього, визнати за ним
право власності на об'єкт (будівельні
матеріали) -гараж АДРЕСА_2, призначити
йому грошову компенсацію відповідно до
його частки, а саме 35,5/100 вартості
житлового будинку в розмірі 142 000 грн,
виділити ОСОБА_5 спірний будинок,
визнавши за нею право власності на
нього та зобов'язати відповідачку
виплатити йому грошову компенсацію.

Рішенням Бородянського районного суду
Київської області від 29 травня
2014 року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 15 липня 2014 року, в задоволені
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі просить скасувати
рішення та ухвалу судів попередніх
інстанцій, справу направити на новий
судовий розгляд, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив із його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів.

Оцінивши всі зібрані у справі докази,
правильно встановивши характер
правовідносин та вірно застосувавши
норми матеріального права, суди
попередніх інстанцій з урахуванням
встановлених обставин справи
обґрунтовано дійшли висновку про
відмову в позові.

Доводи скарги зводяться до
неправильної оцінки доказів, зокрема
показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та інформації про щорічне
подання до поліклініки МВС даних про
місце фактичного проживання позивача,
як військовослужбовця.

Проте, оцінка доказів не є
компетенцією суду касаційної
інстанції у розумінні ч.1 ст.335 ЦПК
України, згідно з якою касаційний суд
не вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Матеріали витребуваної справи також не
дають підстав вважати, що судами при
розгляді даної справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
статтями 338-341 ЦПК України як підстави
для скасування рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити,
рішення Бородянського районного суду
Київської області від 29 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 06 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова