Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка
В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 27 грудня 2013 року,
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 11 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив
стягнути з відповідача борг у розмірі 9
000 євро, що еквівалентно 95 711 грн 40 коп., 3
% річних - 1 870 євро, що еквівалентно 1 914
грн 23 коп., проценти - 618,75 євро, що
еквівалентно 6 580 грн 15 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 1
вересня 2012 року він позичив
відповідачу 9 000 євро строком до 1
листопада 2012 року, про що ОСОБА_4
написав розписку. Проте добровільно
повернути кошти відповідач
відмовляється.

Заочним рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 11 червня 2014 року, позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 борг за договором
позики від 1 вересня 2012 року у розмірі 104
205 грн 78 коп., витрати на правову
допомогу - 3 200 грн та судовий збір - 1043
грн, а всього - 108 448 грн 78 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5 просить скасувати судові
рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Касаційна скарга містить доводи щодо
неправильного визначення розміру
облікової ставки Національного банку
України та необґрунтованого стягнення
витрат на правову допомогу.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню борг за
договором позики з урахуванням
процентів за користування позикою,
розмір яких встановлюється на рівні
облікової ставки Національного банку
України, що діяла на час укладення
договору позики, тобто 7,5 %.

Повністю із висновками суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що 1 вересня 2012 року
ОСОБА_4 позичив відповідачу 9 000 євро
строком до 1 листопада 2012 року, про що
ОСОБА_4 написав розписку.

Як установлено судами, відповідач
кошти не повернув.

Визначаючи розмір процентів за
користування позикою, суд першої
інстанції виходив із рівня облікової
ставки Національного банку України - 7,5
%, яка діяла на час укладення договору
позики.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Відповідно до п. п. 1.1, 3.2 постанови
Національного банку України від 18
серпня 2004 року № 389 «Про затвердження
Положення про процентну політику
Національного банку України» облікова
ставка Національного банку - один з
монетарних інструментів, за допомогою
якого Національний банк установлює для
суб'єктів грошово-кредитного ринку
орієнтир щодо вартості залучених та
розміщених грошових коштів на
відповідний період, і є основною
процентною ставкою, яка залежить від
процесів, що відбуваються в
макроекономічній, бюджетній сферах та
на грошово-кредитному ринку.

Визначення рівня та характеру змін
облікової ставки Національного банку
залежить від тенденцій загального
економічного розвитку,
макроекономічних та бюджетних
процесів, стану грошово-кредитного
ринку.

Відповідно до п. п. 3.3 зазначеної
постанови розмір облікової ставки
затверджується рішенням Правління
Національного банку та діє до її зміни.

Судами встановлено, що договором,
укладеним між сторонами, не було
визначено розмір процентів за
користування позикою.

Отже, розмір процентів має
визначається на рівні облікової ставки
Національного банку України, яка може
бути змінена рішенням Правління
Національного банку України.

Із змісту вищезазначених норм
матеріального права випливає, що
проценти за користування позикою
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики у розмірі, який
визначається на рівні облікової ставки
Національного банку України.

Поза увагою суду першої інстанції
залишилася постанова Правління
Національного банку України від 6
червня 2013 року № 209 «Про регулювання
грошово-кредитного ринку», відповідно
до якої з 10 червня 2013 року встановлено
облікову ставку в розмірі 7,0 % річних.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд першої інстанції не
зазначив підстави для стягнення витрат
на правову допомогу та обмежився
фразою, що судові витрати підлягають
стягненню відповідно до ст. 88 ЦПК
України.

Як убачається з матеріалів справи, в
апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначав, що
з 10 червня 2013 року розмір облікової
ставки Національного банку України
становить 7,0 % річних. ОСОБА_4 також
зазначав, що відсутні підстави для
стягнення з нього витрат на правову
допомогу, оскільки представник
позивача не брав участі в судових
засіданнях (а.с. 66-67).

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України не
мотивував, на підставі чого дійшов
висновку про визначення розміру
процентів за користування позикою із
рівня облікової ставки Національного
банку України, яка діяла на час
укладення договору позики; не
перевірив та не спростував доводи
апеляційної скарги щодо стягнення із
ОСОБА_4 витрат на правову допомогу та
дійшов передчасного висновку про
залишення без змін рішення суду першої
інстанції у цій частині.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвала
апеляційного суду у частині залишення
без змін рішення суду першої інстанції
про стягнення процентів за
користування грошовими коштами та
витрат на правову допомогу підлягає
скасуванню із направленням справи у
цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції відповідно до ч.
3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 11 червня 2014 року скасувати
в частині залишення без змін заочного
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 грудня 2013 року про стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 процентів за
користування грошовими коштами та
витрат на правову допомогу, справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник