Справа №480/3059/13-ц 11.11.2014 11.11.2014 11.11.2014
Провадження №22-ц/784/2577/14
Головуючий першої інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного
суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Шолох З.Л.

суддів Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі Орельській Н.М.,

за участю представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 01 вересня 2014
року за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позивач зазначав, що відповідно до
укладеного Договору про відкриття
карткового рахунку та надання і
використання платіжної картки б/н від 06
червня 2007 року відповідач отримав
кредит у розмірі 500 грн. 00 коп. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем умов договору станом на 31
жовтня 2013 року утворилась
заборгованість у загальному розмірі
17080грн. 39 коп., яка складається з:
заборгованості за кредитом -
4724грн.55коп., заборгованості по
процентам - 11066грн. 30коп.; штрафу
(фіксована частина) - 500 грн.; штрафу
(процентна складова) - 789грн. 54коп.

Посилаючись на викладене, позивач
просив стягнути з відповідача вказану
заборгованість.

Відповідач позов не визнав та просив
застосувати позовну давність.

Рішенням Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 06
серпня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» 17080грн. 39коп.
заборгованості за кредитним договором.
Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
незаконність та необґрунтованість
рішення суду, просив його скасувати та
відмовити у позові в повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином,
відповідно до умов договору та у
встановлені договором строки.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_3
від 06 червня 2007 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» (яке згодом було
перейменоване у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»)
був відкритий картковий рахунок, на
якій встановлено кредитний ліміт в
розмірі 500 грн. За користування
кредитом відповідач зобов'язався
щомісячно сплачувати відсотки за
базовою ставкою 3% в місяць на залишок
заборгованості. Зі змісту зазначеної
заяви також вбачається, що ОСОБА_3
ознайомлений та згодний з Пам'яткою
клієнта, Умовами і Правилами надання
банківських послуг та Тарифами банка,
що є складовими частинами укладеного
сторонами договору про надання
банківських послуг. Крім того, цією
заявою сторони узгодили право Банку у
будь-який момент збільшити, зменшити чи
скасувати кредитний ліміт (а.с.7).

На виконання вищевказаних умов
договору позивач передав відповідачу
кредитну картку і той користувався
кредитними коштами, що відповідачем не
заперечувалось.

22 лютого 2008 року кредитний ліміт на
відкритий ОСОБА_3 картковий рахунок був
збільшений до 3400грн., а 11 серпня 2008 року
- до 5000грн. 23 січня 2009 року кредитний
ліміт був зменшений до 4850грн.

Згідно наданих Банком розрахунку
заборгованості та виписки з особового
рахунку ОСОБА_3 в порушення взятих на
себе зобов'язань відповідач з 02 грудня
2008 року неналежним чином виконує
обов'язки по погашенню кредиту та
процентів, у зв'язку з чим станом на 31
жовтня 2013 року утворилась
заборгованість: за тілом кредиту -
4724грн.55коп., за процентами - 11066грн.30коп.
(а.с. 4-6, 65-69).

Пунктом 8.6. Умов і Правил надання
банківських послуг передбачено, що при
порушенні позичальником строків
платежів по любому з грошових
зобов'язань, передбачених даним
договором, більше ніж на 30 днів,
останній зобов'язаний сплатити Банку
штраф в розмірі 500грн. + 5% від суми
заборгованості по кредитному ліміту з
урахуванням нарахованих та
прострочених процентів і комісій (а.с.
46-49).

Встановлені судом обставини свідчать
про обґрунтованість вимог позивача
відповідно до положень ст.ст. 526, 549, 550,
611, 1054 ЦК України щодо стягнення з
відповідача на користь Банку
заборгованості у загальному розмірі
17080грн. 39 коп., яка складається із:
заборгованості за кредитом -
4724грн.55коп., заборгованості по
процентам - 11066грн. 30коп.; штрафу
(фіксована частина) - 500 грн.; штрафу
(процентна складова) - 789грн. 54коп.

Укладеним сторонами договором
мінімальний обов'язковий платіж не був
встановлений.

Відповідно до п. 5.4. Правил користування
платіжною карткою (що були чинними на
час укладання сторонами договору)
строк і порядок погашення кредиту по
платіжним карткам без установленого
мінімального обов'язкового платежу
встановлений: по процентам по кредиту -
щомісячно за попередній місяць; по
погашенню кредиту у повному обсязі - не
пізніше останнього місяця, вказаного
на платіжній картці (у полі MONTH) (а.с. 53-56).

Відомості щодо строку дії виданої
відповідачу платіжної картки у
матеріалах справи відсутні. Разом з
тим, представник відповідача
стверджував, що карта діяла до 06 червня
2009 року. Позивач зазначене не оспорював
та не спростував.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права, а за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, аналізуючи умови
укладеного сторонами договору та зміст
зазначених правових норм, слід дійти
висновку, що перебіг строку позовної
давності стосовно щомісячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі - після закінчення
кінцевого строку повного погашення
кредиту, який співпадає з кінцевим
строком дії платіжної картки.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Пунктом 5.12 Правил користування
платіжною карткою (що, відповідно до
наказу позивача № С-120 від 20.07.2005р. (а.с.
60-62) були чинними на час укладання
сторонами договору) передбачено, що
терміни позовної давності до вимог про
стягнення кредиту, процентів за
користування ним, пені, штрафу
сторонами встановлені тривалістю в
п'ять років (а.с. 53-56), що відповідає
вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Отже, враховуючи згоду ОСОБА_3 з Умовами
і Правилами надання банківських послуг
та Правилами користування платіжною
карткою, яку той висловив у власноручно
підписаній заяві, письмова форма
договору щодо збільшення позовної
давності була сторонами додержана.

Зазначена правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14.

З наданих позивачем розрахунку
заборгованості та виписки з особового
рахунку ОСОБА_3 вбачається, що
порушення строків сплати періодичних
платежів почалось з 02 грудня 2008 року. У
свою чергу банк звернувся до суду з
позовом 17 грудня 2013 року.

Разом з тим, відповідно до інформації з
особового рахунку відповідача він і
після 02 грудня 2008 року продовжував
погашати кредитну заборгованість
перед Банком. Так, ним було сплачено:
19.12.2008р. - 150грн.; 23.01.2009р. - 200грн.; 16.02.2009р. -
200грн.; 12.05.2009р. - 200грн.; 30.03.2011р. - 500грн.;
04.05.2011р. - 350грн.; 15.06.2011р. - 350грн.; 21.07.2011р. -
200грн.; 16.08.2011р. - 200грн.; 20.09.2011р. - 300 грн.;
11.11.2011р. - 450грн.; 27.02.2012р. - 250грн.; 10.04.2012р. -
300грн.

Ствердження апелянта про те, що з 06
червня 2009р. ніяких платежів на
погашення заборгованості відповідач
не сплачував, не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки це суперечить
матеріалам справи, а доказів, які б
спростовували викладені у виписці з
особового рахунку відомості, суду не
надано.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Враховуючи викладені обставини та
вимоги закону, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що вчинені відповідачем дії по
погашенню заборгованості свідчать про
визнання ним свого боргу, а тому
перебіг позовної давності за вимогами
ПАТ «КБ «Приватбанк» починається з 11
квітня 2012 року. Отже, строк позовної
давності Банком не пропущений.

За такого доводи апелянта про пропуск
ПАТ «КБ «Приватбанк» строку позовної
давності є безпідставними.

Також є необґрунтованими посилання
апеляційної скарги на необхідність
доведення відповідними платіжними
документами перерахування Банком на
рахунок відповідача сум, що
відповідають розмірам кредитних
лімітів, які встановлювались для його
платіжної карки, оскільки це пов'язано
з помилковим тлумаченням апелянта
поняття «кредитного ліміту».

Так, пунктом 2 розділу І Умов та Правил
надання банківських послуг
встановлено, що кредитним лімітом
(кредитом, кредитною лінією) є розмір
грошових коштів, наданих банком
клієнту на строк, визначений у
договорі, на умовах платності та
зворотності (повернення). Зі змісту
пункту 5.1. Правил користування
платіжною карткою випливає, що
користувач платіжної картки має право
використовувати кошти у межах
встановленого кредитного ліміту для
отримання готівкових грошових коштів з
карткового рахунку та безготівкових
розрахунків за придбання товарів або
послуг. Пунктом 5.9. цих Правил
встановлено, що при перевитраті
платіжного ліміту Банк має право
зупинити здійснення розрахунків по
картці (заблокувати її) і (або) визнати
її недійсною до моменту усунення
вказаних порушень.

Не заслуговують на увагу посилання
апелянта на невірний розрахунок
позивача заборгованості по процентам,
оскільки ніяких доказів, зокрема,
власного розрахунку, які б
спростовували наданий ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» розрахунок
заборгованості, відповідачем не надано

Отже, суд вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, які
підлягали застосуванню за даними
правовідносинами, дав належну правову
оцінку доказам і дійшов правильного
висновку щодо задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 06 серпня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий
Судді