Ухвала іменем україни 10 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Маляренка А.В., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
прокурора міста Одеси в інтересах
ОСОБА_5 до Одеської міської ради,
ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7,
Департамент комунальної власності
Одеської міської ради, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
зобов'язання привести приміщення у
відповідність з технічним паспортом;
за позовом ОСОБА_6 до Одеської міської
ради, Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради, треті
особи: ОСОБА_5, ОСОБА_7, про визнання
права власності на підвальне
приміщення, визнання дійсним договору,
за касаційними скаргами ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 24 квітня 2014
року та рішення апеляційного суду
Одеської області від 05 червня 2014 року
та касаційною скаргою Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради на рішення апеляційного
суду Одеської області від 05 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року прокурор м. Одеси
звернувся до суду з позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ним
була проведена перевірка за
колективним зверненням мешканців
будинку та встановлено, що підвальне
приміщення площею 182,5 кв. м, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, м.
Одеса, є допоміжним, а тому є об'єктом
спільної власності власників квартир
будинку. Також відповідач ОСОБА_6
здійснив реконструкцію вказаного
приміщення.

Уточнивши позовні вимоги, прокурор м.
Одеси просив суд визнати недійсним
договір купівлі-продажу від 30 жовтня 2003
року № 161 нежитлового приміщення у
вигляді підвального приміщення площею
182,5 кв. м, що розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, м. Одеса, укладеного між
Представництвом з управління
комунальною власністю Одеської
міської ради та ОСОБА_6 21 травня 2012 року;
зобов'язати ОСОБА_6 привести приміщення
у відповідність з технічним паспортом
від 26 лютого 2003 року.

ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним
позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що на даний час право власності
позивача на нежиле підвальне
приміщення оспорюється ОСОБА_4 та
ОСОБА_8

Доповнивши позовні вимоги, ОСОБА_6
просив суд визнати право власності на
підвальне приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, м. Одеса, визнати дійсним та
укладеним договір купівлі-продажу від
30 жовтня

2003 року № 161 індивідуально визначеного
майна комунальної власності у вигляді
нежитлового підвального приміщення (на
аукціоні), укладеного між
Представництвом з управління
комунального власністю Одеської
міської ради та ОСОБА_6

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 24 квітня

2014 року у задоволенні позовів
прокуратури м. Одеси та ОСОБА_6
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05 червня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позову
прокуратури м. Одеси про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 30 жовтня 2003 року

№ 161 на аукціоні нежитлового
приміщення у вигляді підвального
приміщення, площею 182,5 кв. м, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 м.
Одеса, укладений між Представництвом з
управління комунальною власністю
Одеської міської ради та фізичною
особою ОСОБА_6

Рішення Приморського районного суду
Одеської області від 24 квітня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову прокуратури м. Одеси про
зобов'язання привести приміщення у
відповідність з технічним паспортом
від 26 лютого 2003 року змінено та
виключено з мотивувальної частини
рішення обґрунтування про
неможливість заявлення таких вимог в
інтересах фізичної особи, яка не є
суб'єктом органу влади і місцевого
самоврядування, які наділені правом
звернення з вимогами про приведення
приміщення у відповідність до
попереднього стану відповідно до
технічного паспорту.

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_7
просять скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити у
справі нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У касаційній скарзі Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради просить скасувати рішення
суду апеляційної інстанції та залишити
в силі рішення районного суду,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягаю відхиленню з
таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції,
відмовляючи в задоволенні позову
прокуратури м. Одеси, яка діє в
інтересах ОСОБА_5, виходив із того, що
спірні правовідносини регулюються
положеннями ст. 388 ЦК України, а вимоги
про повернення спірного майна з цих
підстав позивачем не заявлялись.
Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, суд виходив із того, що ОСОБА_6 є
власником спірного приміщення на
підставі договору купівлі-продажу від
30 жовтня 2013 року, який було
зареєстровано відповідно до чинного на
той час законодавства. Крім того
представники Одеської міської ради та
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради право власності
ОСОБА_6 на вказане приміщення не
оспорюють, не оспорюють вони і договір
купівлі-продажу спірного приміщення.

Апеляційний суд, частково скасувавши
рішення суду першої інстанції, в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог прокуратури м. Одеси, керуючись
положеннями ст. ст. 1, 19 Закону України
«Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку», виходив з
того, що спірне нежитлове приміщення
належить до неподільного майна, яке
перебуває у спільній сумісній
власності співвласників будинку, є
допоміжним приміщенням, відчуженню не
підлягає, а тому договір
купівлі-продажу, укладений на підставі
визнаного судом протиправним рішення
Одеської міської ради від 26 березня 2003
року № 1046-XXIV «Про приватизацію та
відчуження об'єктів комунальної
власності територіальної громади м.
Одеси у 2003 року» в частині включення до
переліку об'єктів, що підлягають
приватизації, спірного підвального
приміщення, є недійсними з підстав,
передбачених ст. ст.
203, 215 ЦК України.

Такі висновки апеляційного суду є
правильними та відповідають
обставинам справи.

Судами встановлено, що
13 жовтня 2003 року між Представництвом з
управління комунальною власністю
Одеської міської ради (продавець) та
ОСОБА_6 (покупець) було укладено договір
купівлі-продажу, згідно з яким
продавець продав, а покупець купив
шляхом приватизації на аукціоні
індивідуально визначене майно
комунальної власності у вигляді
нежилого підвального приміщення
загальною площею 182,5 кв. м, що
складається з: сходової клітини, що
відображена у технічному паспорті - 1,
підвалів - 1, 2, 5 комори - 4, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у м.
Одесі та належить продавцю на підставі
рішення виконкому Приморської
районної ради від 20 липня 1990 року № 613,
зареєстроване в Одеському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості за № 11
м/с.

Пунктом 1.3 договору
визначено, що приватизація об'єкта
комунальної власності здійснюється
згідно із Законом України «Про
державну програму приватизації на
2000-2002 роки», «Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малої
приватизації)», рішення Одеської
міської ради від 26 березня 2003 року №
1046-XXIV «Про приватизацію та відчуження
об'єктів комунальної власності
територіальної громади м. Одеси у 2003
році» (а. с. 4, т. 1).

Відповідно до рішення
Виконавчого комітету Приморської
районної ради народних депутатів від 20
липня 1990 року № 613 житловий будинок по
АДРЕСА_1 у м. Одесі, який знаходився
на балансі районної ради з 1968 року,
зареєстровано у ОМБТІ на праві
державної власності (а. с. 122-123).

Судами встановлено, що
ОСОБА_6 на праві приватної власності
належить квартира № 11, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1, м. Одеса,
тобто в тому ж будинку, що і спірне
підвальне приміщення (а. с.146 -148, 149, т. 2).

Позивач ОСОБА_5 є
співвласником квартири № 15 в цьому ж
будинку відповідно до свідоцтва про
право власності від 29 листопада 1999 року
(а. с. 230, т. 1).

Згідно з постановою
Вищого адміністративного суду України
від 24 січня 2012 року адміністративний
позов першого заступника прокурора м.
Одеси до Одеської міської ради, треті
особи: Представництво з управління
комунальною власністю Одеської
міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
про визнання протиправним рішення
задоволено. Визнано протиправним
рішення Одеської міської ради від 26
березня 2003 року № 1046-ХХІV «Про
приватизацію та відчуження об'єктів
комунальної власності територіальної
громади міста Одеси у 2003 році» в
частині включення до переліку об'єктів,
що підлягають приватизації,
підвального приміщення площею 182,5 кв. м
житлового будинку по АДРЕСА_1

При цьому в рішенні
зазначено, що підвальні приміщення не
підлягають окремо приватизації, а
також що в спірному приміщенні
знаходяться теплові комунікації та
комунікації щодо водовідведення.

З листа КП
«Житлово-комунальний сервіс
«Фонтанський» від 05 лютого 2009 року вих.
№ 293 вбачається, що в підвальному
приміщенні площею 182,5 кв. м, по
АДРЕСА_1 в м. Одесі проходять
комунікації центрального опалення та
холодної води, знаходиться запірна
арматура на подачу холодної води до
будинку (а. с. 200, т. 1).

Згідно з висновком
судової будівельно-технічної
експертизи від 24 січня 2014 року № 2-850/11
при обстеженні підвального приміщення
площею 182,5 кв. м, виявлено інженерні
комунікації (запірна арматура мереж
водопостачання та опалення), необхідні
для обслуговування житлового будинку,
та що дане приміщення відноситься до
допоміжних приміщень (а. с. 228, т. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» суть приватизації
державного житлового фонду полягає у
відчуженні на користь громадян
України, тобто у їх власність, як
квартир (будинків), кімнат у квартирах
та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, так і
належних до них господарських споруд і
допоміжних приміщень (підвалів, сараїв
тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення
відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону
стають об'єктами права спільної
власності співвласників будинків
одночасно з приватизацією квартир, що
засвідчується свідоцтвом про право
власності на квартиру.

У рішенні Конституційного Суду України
від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004
(справа про права співвласників на
допоміжні приміщення багатоквартирних
будинків) зазначено, що допоміжні
приміщення (підвали, сараї, кладові,
горища, колясочні і т. ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир багатоквартирних
будинків, підтвердження права
власності на допоміжні приміщення не
потребує здійснення додаткових дій,
зокрема створення об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку, вступу до нього (п. 1.1).

У той же час законодавство розрізняє
поняття допоміжного приміщення та
нежилого приміщення.

Стаття 1 Закону України «Про об'єднання
співвласників
багатоквартирного будинку» визначає
поняття допоміжних приміщень та
нежитлових приміщень. Допоміжні
приміщення багатоквартирного будинку -
це приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку (сходові клітини, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, кладові,
сміттєкамери, горища, підвали, шахти і
машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення). Нежитлове приміщення - це
приміщення, яке належить до житлового
комплексу, але не відноситься до
житлового фонду і є самостійним
об'єктом цивільно-правових відносин.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України
власникам квартир у двох- або
багатоквартирному будинку належать на
праві спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
опорні конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежилих приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх власників.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до положень ст. 41
Конституції України та ч. 1 ст. 319 ЦК
України лише власник наділений правом
на свій розсуд володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України, зокрема зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
будь-яких перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, а відтак ОСОБА_9 як
співвласник спірного підвального
приміщення має право вимагати від
відповідача не перешкоджати йому у
володінні, користуванні та
розпорядженні підвальними
приміщеннями площею 182,5 кв. м.

З огляду на вищенаведені обставини та з
урахуванням зазначених норм
матеріального права суди дійшли
обґрунтованого висновку про те, що у
Представництва з управління
комунальною власністю Одеської
міської ради були відсутні підстави
для укладення оспорюваного договору
купівлі-продажу та передачу ОСОБА_6 у
приватну власність підвального
приміщення, що є допоміжним
приміщенням, а відтак - об'єктом права
спільної власності співвласників
будинку.

Із матеріалів справи та змісту судових
рішень не вбачається, що апеляційним
судом при вирішенні спору допущено
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Доводи касаційних скарг висновків
апеляційного суду не спростовують.

Частиною 1 ст. 337 ЦПК України визначено,
що суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно
та всебічно з'ясовано дійсні обставини
справи, надано належну оцінку зібраним
у ній доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подані касаційні
скарги слід відхилити, а оскаржуване
рішення апеляційного суду та рішення
суду першої інстанції в незміненій
частині залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
відхилити.

Рішення апеляційного
суду Одеської області від 05 червня 2014
року та рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 24 квітня 2014 року в
незміненій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді: А.В.
Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська