Номер провадження: 22-ц/785/7473/14
Головуючий у першій інстанції
Гайда-Герасименко О.Д.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого: Артеменка І.А.,

суддів: Сватаненка В.І..

Черевка П.М.,

при секретарі: Добряк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 09 липня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
поділ квартири в рівних частинах,
вселення та поділ спільного майна
подружжя,-

встановила:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, в якому
просив поділити квартиру АДРЕСА_1 у
рівних частках між ним та
відповідачами в натурі, та поділити
спільне майно подружжя, виділивши йому:
витяжку марки «БОШ», вартістю 1500 грн.;
телевізор марки «ДЕО», вартістю 1000 грн.;
мікрохвильову піч, вартістю 500 грн.; два
газових балона, вартістю 500 грн.;
кухонний комбайн марки «Тефаль»,
вартістю 500 грн.; диван з двома кріслами,
вартістю 4000 грн.; пилосос, вартістю 1000
грн.; відеомагнітофон «Панасонік»,
вартістю 500 грн.; стіл-тумба під
телевізор, вартістю 1500 грн.; два
електрокаміна, вартістю 1500 грн.;
холодильник марки «ІНДЕЗІТ», вартістю
4000 грн.; прихожу, вартістю 3000 грн.; набір
інструментів, вартістю 2000 грн.;
велосипед, вартістю 500 грн., а всього
майна на суму 11500 грн., а ОСОБА_4: пральну
машину «ІНДЕЗІТ», вартістю 2500 грн.;
плиту марки «ВЕКО», вартістю 2000 грн.;
кухонний гарнітур, вартістю 4000 грн.; 2
газових балона, вартістю 500 грн.; бойлер
марки «Горение», вартістю 2500 грн.;
душову кабіну, вартістю 1300 грн.; палас,
вартістю 600 грн.; палас, вартістю 300 грн.;
меблеву стінку, вартістю 4500 грн.;
кондиціонер, вартістю 2500 грн.; килим,
вартістю 400 грн.; пилосос, вартістю 1000
грн.; телевізор марки «Панасонік»,
вартістю 1500 грн.; диван, вартістю 2000
грн.; письменний стіл, вартістю 1500 грн.;
книжна полиця, вартістю 500 грн.;
трехстворчата шафа, вартістю 2500 грн.;
два каміна, вартістю 1500 грн.; 4 шт.
стільців, вартістю 2000 грн.; килим,
вартістю 200 грн., доріжка на підлогу,
вартістю 200 грн.; радіотелефон, вартістю
400 грн.; двухстворчата шафа, вартістю 1500
грн., а всього майна на суму 15300 грн..

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
у період шлюбу з ОСОБА_4 вони придбали
перелічене майно та зазначену вище
квартиру, яка належить йому та ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 у рівних частках.

Позивач зазначив, що відповідачі у
добровільному порядку розділити
спільну квартиру не хочуть, до квартири
його не пускають, перешкоджають у її
користуванні, у зв'язку з чим ОСОБА_3
звернувся до суду та просив його вимоги
задовольнити.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 09 липня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
його позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржене,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити частково з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна квартира була
придбана відповідачкою ОСОБА_4 за
кошти, які були отримані від продажу
квартири її батьків, а не за спільно
нажиті у шлюбі кошти. А відмовляючи у
задоволенні позову в частині поділу
майна, суд виходив з того, що позивач не
надав доказів існування спільного
майна, та зазначене спростовується
поясненнями відповідачки.

Але колегія суддів повністю не може
погодитись з рішенням суду першої
інстанції, оскільки висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, суд неправильно застосував
норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 09 липня 2014 року зазначеним вимогам
не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що 12 березня
1993 року сторони уклали шлюб, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб (а.с.7).

Від шлюбу подружжя має сина - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 26.12.2006 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 придбали двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.50).

Згідно з витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 11.05.2007
року власниками зазначеної квартири є
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у
рівних частках, тобто по ? частині
кожному (а.с.52).

Рішенням Білгород-Дністровському
міськрайонного суду Одеської області
від 30 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 був розірваний (а.с.8-9).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.

Дружина та чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частка
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позову в частині поділу квартири,
посилався як на доказ на пояснення
відповідачки, яка стверджувала, що
спірна квартира була придбана за кошти
від продажу квартири АДРЕСА_2, яка
належала її батькам. Але зазначене є
голослівним, та докази на
підтвердження цього відповідачкою не
були надані, однак суд вважав це
доказаним.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що ОСОБА_4 була подана зустрічна
позовна заява про поділ спільного
майна подружжя, припинення права на
частку у спільному майні та визнання
права власності на ? частку квартири
(а.с.67-69).

Так, з зазначеного позову вбачається,
що ОСОБА_4 визнає той факт, що позивачу
ОСОБА_3 належить ? частина квартири
АДРЕСА_1, та просить припинити це право,
шляхом стягнення з неї компенсації за ?
частини квартири на користь ОСОБА_3. Але
суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув та не надав належної
оцінки.

Також у зустрічній позовній заяві
ОСОБА_4 перелічує майно, яке є сумісною
власністю подружжя, крім того, вона
його ділить, зазначаючи, кому яке майно
повинен виділити суд, що спростовує
висновки суду щодо відсутності
спільного майна подружжя.

У своєму позові ОСОБА_4 пропонує
розділити майно наступним чином:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на
майно: крісло розкладне, вартістю 500
грн.; пилосос, вартістю 1000 грн.; камін 2
шт. вартістю 1500 грн.; велосипед,
вартістю 500 грн.; бойлер, вартістю 2500
грн.; письменний стіл, вартістю 1500 грн.;
табуретки, вартістю 2000 грн., а всього на
суму 9500 грн.;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на
майно: кухонна витяжка, вартістю 300 грн.;
диван з кріслом, вартістю 1350 грн.,
холодильник, вартістю 1300 грн.; прихожу,
вартістю 2050 грн.; пральну машину,
вартістю 500 грн.; плиту газову, вартістю
200 грн.; кухонний гарнітур, вартістю 1330
грн.; кондиціонер, вартістю 1600 грн.;
диван, вартістю 1340 грн., а всього на суму
9970 грн..

На підтвердження своїх позовних вимог
ОСОБА_4 надала копії товарних чеків, які
підтверджують вартість майна, яке було
придбане у період шлюбу.

Так, вартість дивану «Париж» - 1340 грн.,
що підтверджується копією товарного
чеку від 30.01.2007 року (а.с.70); кухні
«Марта» - 1330 грн., що підтверджується
копією товарного чеку від 15.01.2007 року
(а.с.70); прихожої - 2060 грн., що
підтверджується копією товарного чеку
від 22.01.2007 року (а.с.71); кондиціонера - 1600
грн., що підтверджується копією акту
передачі обладнання від 01.12.2010 року
(а.с.75).

У подальшому представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 надала суду клопотання про
залишення зустрічної позовної заяви
без розгляду.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суд Одеської області
від 09 липня 2014 року зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_4 залишені без розгляду
(а.с.125).

Позивач ОСОБА_3 в суді апеляційної
інстанції пояснив, що зазначене в
позовній заяві ОСОБА_4 майно є спільним,
набуто за час шлюбу та співпадає з
переліком майна, яке він просив
поділити у своєї позовній заяві, але
крім цього майна є ще інше, про яке він
також зазначав у своєї позовній заяві,
але підтвердити його наявність та
вартість не може, оскільки документи на
нього залишилися у ОСОБА_4.

Враховуючи, що в матеріалах справи
відсутні докази наявності іншого
майна, яке просить поділити ОСОБА_3, та
те, що позивачем не доведена його
наявність та вартість, колегія суддів
вважає за можливе поділити майно, як це
було запропоновано у зустрічній заяві
ОСОБА_4, та стягнути на користь позивача
з відповідачки різницю в вартості його
частки - 470 грн..

Колегія суддів також звертає увагу, що
вимоги позивача щодо вселення у спірну
квартиру судом першої інстанції зовсім
розглянуті не були.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності квартиру (частину квартири),
користуються нею для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

Згідно з п. 3 ст. 358 ЦК України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожний громадянин має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Також колегія суддів звертає увагу, що
ОСОБА_3 зареєстровано за вищевказаною
адресою, він є власником ? частина
квартири та не міг вселитися до спірної
квартири самостійно, оскільки
відповідачка не впускала його,
поміняла замки у квартирі, що
підтверджується зверненнями ОСОБА_3 до
органів внутрішніх справ у березні 2014
року та у липні 2014 року, а також
довідкою начальника Б.-Дністровського
МВ ГУМВС України в Одеській області за
№ 5/6428 від 14.03.2014 року, в якій зазначено,
що звернення ОСОБА_3 розглянуто, але
оскільки в матеріалах перевірки не має
складу злочину, то йому запропоновано
звернутися з даним питанням до суду.

Що стосується вимог позивача щодо
виділу йому в натурі ? частини квартири
АДРЕСА_1, колегія суддів вважає їх
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

З експлікації внутрішніх площ до плану
житлового будинку по АДРЕСА_1
вбачається, що спірна квартира є
двокімнатною та складається у цілому з:
1-коридор, 2-шафа, 3-житлова кімната,
4-лоджія, 5-житлова кімната, 6-кухня,
7-санвузол, 9-ванна, 9-шафа, житловою
площею 26,67 кв.м., загальною площею 47,92
кв.м. (а.с.48-49).

Таким чином, виходячи з технічних даних
зазначеної квартири можливо
припустити, що вона є неподільною, та
для встановлення варіантів її поділу
необхідні спеціальні знання
компетентних осіб, які надають
відповідні висновки, тобто необхідно
проводити експертизу. Але, як
вбачається з матеріалів справи позивач
ОСОБА_3 свій варіант виділення частки в
натурі не запропонував та від свого
клопотання про проведення експертизи з
цього питання відмовився як в суді
першої, так і апеляційної інстанцій,
посилаючись на відсутність коштів.

Враховуючи викладене, вирішення
питання щодо виділу ОСОБА_3 в натурі ?
частини квартири, з урахуванням
наявних у матеріалах справи доказів, є
неможливим.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається на
підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі зазначеного колегія суддів
дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_3
підлягають задоволенню лише в частині
вселення у спірну квартиру та поділу
майна, як було запропоновано у
зустрічній заяві його колишній
дружини.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції на усі зазначені обставини
уваги не звернув, не надав належну
оцінку доказам, що призвело до
ухвалення незаконного,
необґрунтованого рішення, яке підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про часткове
задоволення апеляційної скарги.

Оскільки позивача звільнено від сплати
судового збору, він відповідно до вимог
ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню
в дохід держави з відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, відповідно 203 грн. та по
81 грн. 20 коп. з останніх, а усього на суму
365 грн.40 коп..

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч.
1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 09 липня 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ квартири в
рівних частинах, вселення та поділ
спільного майна подружжя задовольнити
частково.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_3
та ОСОБА_4, яке було придбане у період
шлюбу, наступним чином.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
майно: крісло розкладне, вартістю 500
грн.; пилосос, вартістю 1000 грн.; камін 2
шт. вартістю 1500 грн.; велосипед,
вартістю 500 грн.; бойлер, вартістю 2500
грн.; письменний стіл, вартістю 1500 грн.;
табуретки, вартістю 2000 грн., а всього на
суму 9500 грн..

Визнати за ОСОБА_4 право власності на
майно: кухонна витяжка, вартістю 300 грн.;
диван з кріслом, вартістю 1350 грн.,
холодильник, вартістю 1300 грн.; прихожу,
вартістю 2050 грн.; пральну машину,
вартістю 500 грн.; плиту газову, вартістю
200 грн.; кухонний гарнітур, вартістю 1330
грн.; кондиціонер, вартістю 1600 грн.;
диван, вартістю 1340 грн., а всього на суму
9970 грн..

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію в різниці вартості
майна у розмірі 470 грн..

В іншій частині у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Стягнути в дохід держави судовий збір з
ОСОБА_4 у розмірі 203 грн. та з ОСОБА_5,
ОСОБА_6 по 81 грн. 20 коп., з кожного.

Рішення колегії судів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

П.М. Черевко