У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Дем'яносова М.В., Мостової Г.І., Попович
О.В., Ступак О.В., розглянувши в
відкритому судовому засіданні справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою представника Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни
Володимирівни - на рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
05 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 04
серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне
товариство акціонерний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
зазначеним позовом, у якому просило
стягнути солідарно з відповідачів
заборгованість станом на 20 лютого 2014
року у сумі 27 950 грн за кредитним
договором № 101951-cred від 22 листопада 2007
року, яка складається із
заборгованості за сумою кредиту - 7 030
грн 42 коп., заборгованості за
процентами за користування кредитом - 19
350 грн 53 коп., штрафу (фіксована частина)
- 250 грн, штрафу (процентна складова) - 1 319
грн 05 коп., та судові витрати зі сплати
судового збору у розмірі 279 грн 50 коп.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 червня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 04 серпня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. порушує
питання про скасування рішення судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на таке.

Судами встановлено, що 22 листопада 2007
року між позивачем і ОСОБА_6 укладено
кредитний договір № 101951-cred, відповідно
до умов якого ОСОБА_6 отримала кредит у
розмірі 20 000 грн на термін до 22 травня
2009 року. Відповідно до п. 5.7 вказаного
договору строк позовної давності
складає 5 років.

Також у якості забезпечення кредитного
договору від 22 листопада 2007 року №
101951-cred між позивачем і ОСОБА_8 був
укладений договір поруки №101951/2-cred,
відповідно до умов якого останній
поручився за належне виконання ОСОБА_6
взятих на себе зобов'язань.

В якості забезпечення кредитного
договору від 22 листопада 2007 року №
101951-cred між позивачем та ОСОБА_7 був
укладений договір поруки № 101951/1-cred,
відповідно до умов якого останній
поручився за належне виконання ОСОБА_6
взятих на себе зобов'язань.

Згідно з квитанцією прихідної каси
Жовтневого відділення у м.
Дніпропетровську Закритого
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» від 24 грудня 2007 року
№ 69707617 ОСОБА_6 сплатила 10 000 грн у
погашення кредиту від 22 листопада 2007
року № 101951-cred на передбачений умовами
договору та додатка 1 до нього номер
карткового рахунка для погашення
платежів за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником зобов'язань за кредитним
договором згідно з наданим банком
розрахунком станом на 20 лютого 2014
року виникла заборгованість у розмірі
27 950 грн, яка складається із
заборгованості за сумою кредиту - 7 030
грн 42 коп., заборгованості за
процентами за користування кредитом - 19
350 грн 53 коп., штрафу (фіксована частина)
- 250 грн, штрафу (процентна складова) - 1 319
грн 05 коп.

У наданому банком розрахунку
заборгованості не врахована часткова
сплата позичальником 24 грудня 2007 року
заборгованості у розмірі 10 000 грн.

27 січня 2009 року відповідачем здійснено
останній платіж на погашення відсотків
за користування кредитом.

06 листопада 2009 року банком здійснено
списання з дебетової (зарплатної)
картки відповідача грошових коштів у
розмірі 2 186 грн 05 коп. у погашення
заборгованості.

У зв'язку зі зміною прізвища
відповідача ОСОБА_6 було замінено на
ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди виходили з того, що банком у
розрахунку заборгованості не
врахована часткова сплата
позичальником заборгованості у
розмірі 10 000 грн 24 грудня 2007 року, тому
подальше нарахування відсотків та
неустойки є безпідставним і
неправильним, а вказаний розрахунок не
є належним доказом для задоволення
позовних вимог про стягнення
заборгованості у заявленому розмірі.

Також, встановивши, що умовами
кредитного договору встановлено
термін погашення кредиту у повному
обсязі не пізніше 22 травня 2009 року та
збільшено строк позовної давності до
п'яти років, 27 січня 2009 року
відповідачем здійснено останній
платіж на погашення кредиту, 06
листопада 2009 року банком з дебетової
(зарплатної) картки відповідача
списано грошові кошти в погашення
заборгованості, банк звернувся до суду
із зазначеним позовом 20 березня 2014 року
та, враховуючи заяву відповідача про
застосування позовної давності, суди
вважали, що списання банком з дебетової
(зарплатної) картки відповідача
грошових коштів у погашення
заборгованості не є діями, які свідчать
про визнання боргу, та не є підставою
для переривання перебігу строку
позовної давності, строк, у межах якого
позивач мав звернутися до суду, почався
з дати останнього платежу, а саме: 27
січня 2009 року та закінчився 27 січня 2014
року, внаслідок чого дійшли висновку
про відмову у задоволенні позову у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК
України).

Однак, встановивши, що відсутні
підстави для задоволення позову як у
зв'язку з тим, що банком не доведений
розмір заборгованості так і у зв'язку
зі спливом позовної давності, суди не
врахували, що коли судом на підставі
досліджених у судовому засіданні
доказів буде встановлено, що право
особи, про захист якого вона просить, не
порушене, підстави для застосування
позовної давності та ухвалення рішення
про відмову в задоволенні позову за
спливом позовної давності - відсутні,
оскільки захисту підлягає лише
порушене право.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений термін.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Суди, встановивши, що між сторонами
укладений кредитний договір, за яким
позичальник отримав грошові кошти, у
зв'язку з невиконанням позичальником
умов кредитного договору виникла
заборгованість, банком у розрахунку
заборгованості не врахована часткова
сплата позичальником заборгованості,
не визначили на підставі досліджених у
судовому засіданні доказів з
урахуванням часткової оплати та умов
кредитного договору щодо можливості та
порядку проведення розрахунків у разі
дострокового погашення позичальником
кредиту - дійсний розмір
заборгованості та неправильно вважали,
що у позові слід відмовити повністю з
тих підстав, що банком у розрахунку
заборгованості не врахована часткова
сплата позичальником заборгованості, а
подальше нарахування відсотків та
неустойки без врахування часткової
оплати є безпідставним та
неправильним.

Разом з тим відповідно до ст. 253 ЦК
України перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Судами залишено поза увагою те, що
відповідно до п. 3.3 кредитного договору
та додатка 1 (графік погашення кредиту
та процентів) до договору визначено
строк погашення кредиту та процентів
за кредитом щомісячними платежами, а
строк погашення кредиту в повному
обсязі визначено 22 травня 2009 року (а. с.
9).

Питання застосування строку позовної
давності відповідно до ст. 256 ЦК
України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст.
267 ЦК України, після визначення
дійсного розміру заборгованості, з
урахуванням цих обставин, визначеного
умовами кредитного договору
п'ятирічного строку позовної давності
та факту пред'явлення позову 20 березня
2014 року, судами не вирішено.

Разом з тим висновок суду першої
інстанції, з яким погодився і
апеляційний суд, про те, що позовна
давність сплинула, оскільки перебіг
строку позовної давності почався з
дати останнього платежу, здійсненого
позичальником на погашення
заборгованості, а саме: 27 січня 2009 року,
не ґрунтується на умовах договору та
обставинах справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Як вбачається з п. 2.2.5 кредитного
договору, позичальник доручає банку
списувати грошові кошти із усіх своїх
поточних рахунків у межах сум, що
підлягають сплаті банку за цим
договором, при настанні терміну
платежу (договірне списання) (а. с. 7).

З огляду на наведене, встановивши, що
списання банком коштів з рахунку
позичальника з метою погашення кредиту
мало місце 06 листопада 2009 року, і банк
здійснював їх списання за дорученням
позичальника, суди дійшли помилкового
висновку про те, що таке не може тягти
за собою переривання строку позовної
давності.

Крім того, оскаржувані рішення не
містять встановлених судами обставин,
положення закону, яким суди керувалися,
та мотивів, з яких суди виходили при
ухваленні рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог до
поручителів.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що, у
свою чергу, призвело до неправильного
вирішення заявлених позовних вимог.

З таких обставин рішення судів першої
та апеляційної інстанцій не можна
визнати законними і обґрунтованими, у
зв'язку з чим відповідно до ст. 338 ЦПК
України оскаржувані рішення суду
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» -
Шуліки Аліни Володимирівни
задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 червня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 04 серпня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.О. Дьоміна М.В.
Дем'яносов Г.І. Мостова О.В. Попович
О.В. Ступак