Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів:
Горелкіної Н.А., Євграфової
Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
визначення та виділення часток
спільному майні та припинення права
спільної сумісної власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення
та виділення часток спільному майні та
припинення права спільної сумісної
власності.

Позивачка зазначала, що за час
перебування у шлюбі з відповідачем
набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, в
зв'язку із чим просила виділити частки
в спільному майні та визнати за нею
право власності на 2/3 частки, а за
відповідачем на 1/3 частку вищевказаної
квартири.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 30 жовтня 2013 року,
позов задоволено. Виділено частки у
спільній сумісній власності на
квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_4
право власності на 2/3 частки, а за
ОСОБА_5 на 1/3 частку вищевказаної
квартири. Припинено право спільної
сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
квартиру АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 23
квітня 2014 року доповнено резолютивну
частину рішення вказівкою про загальну
площу квартири АДРЕСА_1 - 41,7 кв. м.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 24 червня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у позові відмовлено.

У касаційній ОСОБА_4 просить рішення
апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що судом першої
інстанції не враховано того, що спірне
нерухоме майно передано за згодою
позивачки в іпотеку та до участі в
справі не залучено Публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
яке є іпотекодержателем вказаної
квартири, що унеможливлює проведення
її поділу між сторонами в справі.

Проте погодитися з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 29 грудня 1995 року сторони у справі
перебувають у шлюбі.

Також встановлено, що на праві спільної
сумісної власності належить квартира
АДРЕСА_1.

24 березня 2006 року відповідач за згодою
ОСОБА_4 передав в іпотеку вищевказане
нерухоме майно.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Суб'єктами права спільної
сумісної власності можуть бути фізичні
особи, юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не
встановлено законом. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що
є у спільній сумісній власності, може
бути поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

За змістом ст. ст. 5, 6 Закону України
«Про іпотеку» предметом іпотеки може
бути нерухоме майно належить
іпотекодавцю на праві власності.
Частина об'єкта нерухомого майна може
бути предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі і реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості, якщо інше не встановлено
цим Законом. Майно, що є у спільній
власності, може бути передане в іпотеку
лише за нотаріально засвідченою згодою
усіх співвласників. Співвласник
нерухомого майна має право передати в
іпотеку свою частку в спільному майні
без згоди інших співвласників за умови
виділення її в натурі та реєстрації
права власності на неї як на окремий
об'єкт нерухомості.

Однак, судом апеляційної інстанції не
було належним чином враховано
вищевказані норми права і не звернуто
уваги на те, що законодавством не
встановлено жодних обмежень щодо
поділу між співвласниками майна, яке є
у їх спільній сумісній власності, а
перебування вказаної квартири в
іпотеці також не є правовою підставою
для відмови в поділі спільного майна
шляхом визнання права власності на
нього, так як проведення поділу майна
не може вважатись розпорядженням таким
майном і свідчити про порушення прав
іпотекодержателя.

При цьому, згідно зі ст. 23 Закону
України «Про іпотеку» особа, до якої
перейшло право власності на предмет
іпотеки, набуває статус іпотекодавця і
має всі його права і несе всі його
обов'язки за іпотечним договором у тому
обсязі і на тих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки.

Таким чином, місцевий суд, встановивши,
що спірне майно набуте сторонами за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що в судовому порядку може бути
поділено спільне майно подружжя шляхом
визнання права власності на нього,
оскільки відповідно до ст. ст. 60, 61, 70, 74
СК України позивачка має право на певну
частку в спірному майні.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув і помилково скасував правильне
рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню, а рішення
суду першої інстанції залишенню в силі
з підстав, передбачених ст. 339
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 24 червня 2014 року скасувати,
а рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 30 жовтня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко В.І. Журавель