Справа № 204/3383/14-ц
Провадження № 2/204/1684/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі - Кошик Д.Є.

за участю: позивачки - ОСОБА_1

представника позивачок - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності
на нерухоме майно в порядку
спадкування та виселення сторонніх
мешканців,-

в с т а н о в и в:

15 травня 2014 року позивачі звернулися до
суду з вищевказаним позовом. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3
померла ОСОБА_5, про що 09 березня 2013р.
Після її смерті відкрилася спадщина,
яка складається з домоволодіння,
розташованого в АДРЕСА_1, розташованому
на земельній ділянці площею 600 кв. м (по
фактичному користуванню) та в цілому
складається з житлових будинків А-1,
житловою площею 44,7 кв.м., загальною
площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1,
житловою площею 21,7 кв.м, загальною
площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3 -
навіс, Л- убиральня, 1-7 -огорожа, 8 -
водоколонка, 1-мостіння. Означена
Спадщина належала померлій на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 16 червня 2006 року, виданого
державним нотаріусом Третьої
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 3-1556, на
60/100 частин домоволодіння (копія
додається). 60/100 частини означеного
домоволодіння ОСОБА_5 наслідувала
після батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Також
при житті ОСОБА_5 успадкувала після
смерті чоловіка ОСОБА_8, померлого 15
квітня 2007 року, 40/100 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1, які належали
йому на підставі свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 15 травня 1986 року, виданого
Красногвардійським районним відділом
комунального господарства м.
Дніпропетровська та зареєстрованого в
Дніпропетровському міжміському бюро
технічної інвентаризації (копія
свідоцтва додається). ОСОБА_5 та ОСОБА_8
перебували в зареєстрованому шлюбі на
підставі свідоцтва про шлюб 1-АБ, даного
Будинком одружень м. Дніпропетровська
21.02.1969 p., тому 40/100 домоволодіння в
АДРЕСА_1 є їхньою спільною сумісною
власністю подружжя, (ст. 60 Сімейного
кодексу України). Заповіту ОСОБА_8 не
залишив. На час відкриття спадщини
після чоловіка ОСОБА_5 постійно
проживала з ним, про що свідчать записи
у домовій книзі та довідка
квартального комітету (копії
додаються). Тому у відповідності до ч. 3
ст. 1268 Цивільного кодексу України
ОСОБА_5 вважається такою, що прийняла
спадщину. Однак за життя оформити
спадкові права після смерті чоловіка
вона не встигла. Листом від 30.09.20130 р. №
3448/02-14 Державного нотаріуса Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Позивачу-1 було
роз'яснено, що у зв'язку з відсутністю
правовстановлюючого документа на
частину спадкового будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який
належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5,
необхідно звертатися до суду про
визнання права власності на означене
майно. На момент відкриття спадщини
після ОСОБА_5 та ОСОБА_8 родичем першого
ступеню спорідненості був тільки їхній
син ОСОБА_9, про що може свідчити домова
книга та показання свідків. Однак
останній з 1998 року з батьками за
адресою реєстрації мешкати припинив. З
цього часу його рідні не мали від нього
будь-яких відомостей. Його дружина
ОСОБА_4 з 2010 року мешкає у спірному
домоволодіння з новим цивільним
чоловіком ОСОБА_10. Таким чином, ОСОБА_9
після батьків спадщини не прийняв,
оскільки зовсім не проживав зі
спадкодавцями на час відкриття
спадщини, а заяву до нотаріальної
контори про прийняття спадщини не
подавав. Також ОСОБА_9 втратив і право
на користування житлом, оскільки
згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу
України відсутній понад один рік. За
життя ОСОБА_5 07 квітня 2009 року склала
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Третьої дніпропетровської
державної нотаріальної контори та
зареєстрований у реєстрі за № 5-703
(надалі - Заповіт) згідно з яким вона все
своє майно заповіла ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (Позивач-1), та ОСОБА_11
(онуку) , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у рівних частинах
кожному. В шести місячний строк після
відкриття спадщини до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини звернулися: ОСОБА_1 (Позивач-1)
заявою від 31.05.2013 p., зареєстрована в
реєстрі за № 1-328. Згідно з заповітом їй
повинно належати половина всього майна
спадкодавця; ОСОБА_3 (Позивач-2), яка є
рідною тіткою померлої ОСОБА_5 і
спадкоємцем третьої черги (ст. 1263
Цивільного кодексу України), яка при
відсутності спадкоємців вищого
ступеню спорідненості або у випадку,
коли останні не прийняли спадщину або
відмовилися від її прийняття, має право
на спадкування. Докази родинних
відносини (свідоцтва про народження,
свідоцтва про одруження зі зміною
прізвища Позивача2 та її сестри ОСОБА_12
додаються). ОСОБА_4 (Відповідач), яка є
матір'ю ОСОБА_11, на користь якого було
складено Заповіт на половину всього
майна. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2, помер
ІНФОРМАЦІЯ_4. до відкриття спадщини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222
Цивільного кодексу України
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особі, які є живими
на час відкриття спадщини. Оскільки
ОСОБА_11 помер до дня відкриття
спадщини, то він, на жаль, вибув із кола
спадкоємців за заповітом до дня смерті
спадкодавця. У родинному зв'язку зі
спадкодавцем ОСОБА_5 ОСОБА_4 не
перебуває, тому в своїй заяві до
нотаріальної контори про бажання
прийняти спадщину зазначила, що бажає
спадкувати після свого померлого до
відкриття спадщини сина, на користь
якого було складено заповіт . Стаття 1244
Цивільного кодексу України встановлює,
що заповідач має право призначити
іншого спадкоємця на випадок, якщо
спадкоємець, зазначений у заповіті,
помре до відкриття спадщини (під
призначення спадкоємця). Однак у
Заповіті під призначений спадкоємець,
в тому числі Відповідач, визначений не
був. Не розповсюджується на
Відповідача і норми ст. 1266 «спадкування
за правом представлення», оскільки
вона не відноситься до переліку осіб,
визначених в означеній статті, які
спадкують за правом представлення.
Також на Відповідача не
розповсюджується і норми ст. 1276
Цивільного кодексу України ( «перехід
права на прийняття спадщини» (спадкова
трансмісія), оскільки її син ОСОБА_11
помер не після відкриття спадщини, як
встановлено нормами цієї статті, а до
відкриття спадщини. Таким чином,
Відповідач не має права на спадщину
після померлої ОСОБА_5, оскільки не
відноситься до кола спадкоємців по
закону, однак претендує на спадкове
майно та фактично безпідставно разом
зі своїм новим цивільним чоловіком
займає спірне домоволодіння. На
означених вище підставах позиваки
вважають себе спадкоємцями та
власниками домоволодіння,
розташованого в АДРЕСА_1 в рівних долях.
Страшне горе - смерть онука ОСОБА_11, 1998
р. народження, якого знайшли повішеним,
спонукало ОСОБА_5 надати тимчасовий
притулок колишній невістці
(Відповідачу). Відповідач відразу
смерті дитини у серпні 2010 року стала
жити у спірному домоволодінні з 2010 року
як гість, тимчасовий мешканець, а не як
член сім'ї померлої ОСОБА_5. Однак
покинути спірне домоволодіння
Відповідач вже не забажала. Виселити
самоправних мешканців ОСОБА_5 не могла,
так як була літньої, хворою жінкою, яка
вже за два роки і померла. Членом сім'ї
ОСОБА_5 Відповідач не стала і не могла
стати, так вже давно мала фактичні
шлюбні стосунки з ОСОБА_10, який після
смерті дитини ОСОБА_11 разом з
Відповідачем також став жити у
спірному домоволодінні. На даний час
Відповідач вже має другу дитину, якою
опікується ОСОБА_10. Померла ОСОБА_5, її
колишня невістка (Відповідач) разом з
ОСОБА_10 не мали і не могли мати взаємних
прав та обов'язків, так як по крові були
чужими людьми. Також не могли створити
одну сім'ю, оскільки ОСОБА_5 тяжко було
усвідомлювати, що після того, як її
єдиний малолітній онук ОСОБА_11, 1998 р.
народження, помер при загадкових
обставинах (був знайденим повішеним),
його мати (Відповідач) розраджує себе в
обіймах не її рідного сина і це також
відбувається в її будинку, який вона
заповідала своєму рідному
малолітньому онуку, але який ніколи вже
його не отримає, тому що був
позбавлений життя через повішення.
Такі обставини є перепоною для
створення сім'ї, тому що суперечать
моральним засадам суспільства.
Письмового договору в порядку п. 2 ст. 9
Сімейного кодексу про створення сім'ї з
ОСОБА_5 Відповідач також не укладала.
Також Відповідач залишилася
зареєстрованою за іншою адресою
АДРЕСА_2, а у спірному домоволодіння
разом з померлою ОСОБА_5 зареєстрована
не була. Просили: визнати за ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право
власності на ? частину домоволодіння,
розташованого за адресою АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 600 кв. м (по
фактичному користуванню), що в цілому
складається з житлових будинків А-1,
житловою площею 44,7 кв.м., загальною
площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1,
житловою площею 21,7 кв.м, загальною
площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3
-навіс, Л- убиральня, 1-7 - огорожа, 8 -
водоколонка, 1 - мостіння; Визнати за
ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
право власності на ? частину
домоволодіння, розташованого за
адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці
площею 600 кв. м (по фактичному
користуванню), що в цілому складається
з житлових будинків А-1, житловою площею
44,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м.,
житлового будинку Б-1, житловою площею
21,7 кв.м, загальною площею 42,5 кв.м., В -
гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3 -навіс, Л-
убиральня, 1-7 - огорожа, 8 - водоколонка, 1
- мостіння; Прийняти рішення про
виселення ОСОБА_4 з домоволодіння,
розташованого за адресою АДРЕСА_1, без
надання іншого житлового приміщення;
Стягнути з Відповідача на користь з
Позивача-1 та Позивача-2 понесені ними
судові витрати.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та представник позивачок ОСОБА_2
заявлені позовні вимоги підтримали та
просили позов задовольнити у повному
обсязі.

У судове засідання відповідачка та
представник третьої особи не з'явилися.
Справа розглянута в порядку ст. 169 ЦПК
України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення свідків ОСОБА_13,
ОСОБА_14, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають
у державі.

Як встановлено у судовому засіданні,
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, що
підтверджується копією Свідоцтва про
смерть виданого 09 березня 2013 року
відділом реєстрації смерті
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис № 1712
(а. с. 61).

ОСОБА_5 за життя склала заповіт (а. с. 60),
згідно якого усе належне їй майно, усі
права та обов'язки які належатимуть їй
на день смерті заповіла в рівних
частинах кожному: ОСОБА_1 (позивачка у
справі) та ОСОБА_11 (онук 1998 року
народження), який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що
підтверджується копією актового
запису про смерть № 6116 від 26 серпня 2010
року (а. с. 63).

Судом встановлено, що померлий ОСОБА_11
був рідним сином відповідачки у справі,
яка в свою чергу постійно протягом
чотирьох років проживає у спірному
домоволодінні зі згоди власника
померлої ОСОБА_5 (заповідача) та
звернулась до нотконтори за для
прийняття спадщини після смерті сина
(а. с. 71).

У суду відсутні правові підстави
задоволення позову ОСОБА_3, оскільки
вона є спадкоємцем за законом, як і
відповідачка у справі. Оскільки один із
спадкоємців за заповітом помер, то його
частка спадкується за законом. Питання
щодо прав на спадщину відповідачки
після померлого сина на час розгляду
справи нотаріальною конторою не
вирішено.

Згідно ст.ст.1233-1234 Цивільного кодексу
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю та здійснюється нею
особисто, що даний заповіт відповідав
дійсній волі спадкодавця. Заповіт є
односторонньою угодою, тому на нього
розповсюджуються норми цивільного
законодавства, що стосуються
односторонніх угод.

Спірне домоволодіння розташоване в
АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 600
кв. м (по фактичному користуванню) та в
цілому складається з житлових будинків
А-1, житловою площею 44,7 кв.м., загальною
площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1,
житловою площею 21,7 кв.м, загальною
площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї
(самочинне будівництво), 3 - навіс, Л-
убиральня, 1-7 -огорожа, 8 - водоколонка,
1-мостіння.

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 16 червня 2006
року, виданого державним нотаріусом
Третьої державної нотаріальної
контори та зареєстрованого в реєстрі
за № 3-1556, на 60/100 частин домоволодіння
означеного домоволодіння ОСОБА_5
наслідувала після батьків ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Також при житті ОСОБА_5 успадкувала за
законом після смерті чоловіка ОСОБА_8,
померлого 15 квітня 2007 року, 40/100 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1, які належали
йому на підставі свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
від 15 травня 1986 року, виданого
Красногвардійським районним відділом
комунального господарства м.
Дніпропетровська та зареєстрованого в
Дніпропетровському міжміському бюро
технічної інвентаризації.

Заповіту ОСОБА_8 не залишив. На час
відкриття спадщини після чоловіка
ОСОБА_5 постійно проживала з ним, про що
свідчать записи у домовій книзі та
довідка квартального комітету. Тому у
відповідності до ч. 3 ст. 1268 Цивільного
кодексу України ОСОБА_5 вважається
такою, що прийняла спадщину. Однак за
життя оформити спадкові права після
смерті чоловіка вона не встигла.

Листом від 30.09.20130 р. № 3448/02-14 Державного
нотаріуса Третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори
позиваці роз'яснено, що у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документа на частину спадкового
будинку, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, який належав померлій 08.03.20ІЗ
р. ОСОБА_5, необхідно звертатися до суду
про визнання права власності на спірне
майно.

Вирішуючи вимогу ОСОБА_1 про визнання
права власності на ? домоволодіння,
розташованого за адресою АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 600 кв. м (по
фактичному користуванню), що в цілому
складається з житлових будинків А-1,
житловою площею 44,7 кв.м., загальною
площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1,
житловою площею 21,7 кв.м, загальною
площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3
-навіс, Л- убиральня, 1-7 - огорожа, 8 -
водоколонка, 1 - мостіння, суд
враховуючи те, що іншого способу
захисту порушеного права у позивачки
ОСОБА_1 не має, враховуючи наявність
самочинного будівництва яке є цілісним
об'єктом спірного нерухомого майна,
вважає за необхідне вказані позовні
вимоги задовольнити частково та
відповідно вважає визнати за ОСОБА_1 (ІН
НОМЕР_1) право власності на ? частину
домоволодіння АДРЕСА_1, що розташоване
на земельній ділянці площею 600 кв.м. (по
фактичному користуванню).

Вимога про виселення відповідачки
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Серед основних прав і свобод людини і
громадянина Конституція України
проголошує право на житло. Тобто право
на житло - це одне з найповажніших
соціально - економічних прав громадян
України, оскільки воно стосується
основ життя людини.

Повага до права людини на житло
закріплена у ст. 8 Європейської
Конвенції з прав людини і
основоположних свобод. Ніхто не може
примусово бути позбавлений житла,
безпідставно виселений із нього або
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням.

Як передбачено ч.3 ст.47 Конституції
України ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму. Ст. 109 ЖК України визначає, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належать,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

До членів сім'ї, власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
ч. 2 ст. 64 ЖК України, тобто дружина
власника квартири, їхні діти і батьки, а
також інші особи.

Суд критично ставиться до пояснень у
судовому засіданні свідків ОСОБА_13 та
ОСОБА_14, які пояснили що відповідачка є
колишньою невісткою померлої ОСОБА_5
та що у померлої ОСОБА_5 (заповідача)
були неприязні стосунки з
відповідачкою у справі, оскільки дані
твердження не є підставою для
виселення відповідачки зі спірного
домоволодіння.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє колишніх членів його сім'ї
права користування займаним
приміщенням.

Особа, яка вселилася в будинок
(квартиру), як член сім'ї власника цього
будинку (квартири), не може бути
позбавлена права на користування цим
житлом після припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
на підставі правових норм, якими
регулюється право власності.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи і
поясненнями свідків, що відповідачка у
спірний будинок вселилися в
установленому законом порядку і набула
прав і обов'язків, передбачених статтею
156 ЖК України.

Як вбачається із матеріалів справи
підстав для застосування норм ст. 116 ЖК
України немає, оскільки позивачами на
надано доказів про систематичне
руйнування чи псування будинку,
систематичне порушення правил
співжиття тощо.

Відсутні й підстави застосування вимог
ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, на які
посилаються позивачі, оскільки право
власності жодного з позивачів не
зареєстровано у визначеному Законом
порядку. Таким чином вимоги про
виселення відповідачки без надання
іншого житла на підставі викладених
норм заявлені передчасно.

На підставі вищевикладеного суд вважає
за необхідне частково задовольнити
позовні вимоги, визнати за ОСОБА_1 (ІН
НОМЕР_1) право власності на ? частину
домоволодіння АДРЕСА_1, що розташоване
на земельній ділянці площею 600 кв. м. (по
фактичному користуванню).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
враховуючи результат розгляду справи,
суд вважає за необхідне стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові
витрати по сплаті судового збору
пропорційно задоволеним позовним
вимогам у сумі 311 грн. 03 коп. Судові
витрати по сплаті судового збору у сумі
311 грн. 03 коп. понесені ОСОБА_3 віднести
за її рахунок.

В решті заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 15, 57, 60, 88, 209, 212, 214-216, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності
на нерухоме майно в порядку
спадкування та виселення сторонніх
мешканців - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1) право
власності на ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 600 кв.м. (по фактичному
користуванню).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
судові витрати по сплаті судового
збору пропорційно задоволеним
позовним вимогам у сумі 311 грн. 03 коп.

Судові витрати по сплаті судового
збору у сумі 311 грн. 03 коп. понесені
ОСОБА_3 віднести за її рахунок.

В решті заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О. В. Нізік