Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4421/14
Головуючий у 1 інстанції: Шевченко Л.В.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„13" листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Артемівського міськрайонного суду
Донцької області від 21 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя.

У позові зазначав, що він
перебуває з відповідачкою у шлюбі,
укладеному 30 березня 1985 року.

В період шлюбу, у 1994 році,
сторонами за спільні кошти, шляхом
дольової участі у будівництві жилого
будинку, було набуто спірне майно -
квартира АДРЕСА_1.

Правовстановлюючі документи на
зазначену квартиру за спільною згодою
були оформлені на дружину ОСОБА_3, з
якою укладався договір-контракт на
будівництво житла від 01.03.1994 року.

Після фактичного припинення
шлюбних відносин відповідач, яка
проживає в спірній квартирі, забороняє
йому користуватися житлом.

Посилаючись на те, що квартира є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, на підставі ст.ст.
60,70 СК України, ст.ст. 368,370,392 ЦК України
просив суд здійснити поділ спільного
майна , виділивши у власність кожній із
сторін 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
стягнути з відповідача судові витрати
по справі.

Рішенням Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 21 липня 2014 року в задоволені позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

У призначене на 13 листопада 2014
року судове засідання апеляційного
суду належним чином повідомлені
учасники процесу ОСОБА_2, який направив
письмове клопотання про розгляд справи
за його відсутності, та ОСОБА_3, яка
була повідомлена в порядку ч.5 ст. 76 ЦПК
України шляхом вручення повістки її
представнику ОСОБА_4, не з"явились,
клопотання про відкладання розгляду
справи з поважних причин від них не
надходили, тому відповідно до ч.2 ст. 305
ЦПК України колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу за їх
відсутності.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_2, суд виходив з
доведеності відповідачем ОСОБА_3 факту
придбання нею у період шлюбу квартири
АДРЕСА_1 за особисті кошти, які були
частково подаровані, а частково
позичені їй близькими родичами,
зважаючи на укладений саме з нею, як з
дольщиком, договір-контракт № 6 від
01.03.1994 року, пояснення свідків ОСОБА_5
та ОСОБА_6 про походження сплачених за
квартиру коштів, а також враховуючи, що
вказаний факт позивачем не
спростовано.

З таким висновком суду в повній
мірі погодитися не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обгрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
виоішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом встновлено, що сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
30 березня 1985 року(а.с.8).

Рішенням виконавчого комітету
Артемівської міської ради народних
депутатів від 16.02.1994 року № 105 було
затверджено Положення про залучення
для будівництва жилих будинків і
квартир фінансових коштів підприємств,
організацій та установ усіх форм
власності, а також фізичних
осіб(а.с.46-47).

У відповдності до вказаного Положення
01.03.1994 року між відділом капітального
будівництва Артемівського
міськвиконкому, як замовником, та
ОСОБА_3, як пайовиком, був укладений
договір -контракт № 6, за яким пайовик
здійснив 100% оплату договірної ціни
будівництва замовником двокімнатної
квартири у сумі 112,7 млн крб.(а.с.48).

12 травня 1994 року ОСОБА_3 отримала
свідоцтво про право власності на
вказану спірну квартиру АДРЕСА_1 та
зареєструвала право власності в
Артемівському БТІ(.а.с19).

Відповідно до ч.1 ст.22, ч.1 ст. 24, ст. 25, ч.1
ст. 28 КпШС України, який діяв на час
придбання спірної квартири, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Якщо майно,
яке було власністю одного з подружжя,
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.
В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Аналогічні положення закріплені,
зокрема, і в ст.ст. 60, 62, 70 СК України (2004
року) , ст. 368 ЦК України.

Оскільки ст. 22 КпШС України
передбачено презумцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя,
то позивач звільняється від доведення
цієї обставини, яка має значення для
правильного вирішення справи, а
відповідач, якщо заперечує проти цього,
відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України має
довести протилежне (спростувати
матеріально-правову презумцію).

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2,
відповідач ОСОБА_3 посилалася на те, що
внесена у період сумісного проживання
оплата будівництва спірної квартири
АДРЕСА_1 була здійснена не за рахунок
спільних коштів, а за рахунок коштів,
які були особисто подаровані їй
близькими родичами- матір"ю ОСОБА_7,
тіткою ОСОБА_5 Останні були допитані
судом в якості свідків та пояснили, що
нотаріально договори дарування грошей
ОСОБА_3 вони не оформлювали.

Також ОСОБА_3 стверджувала, що частково
кошти вона позичала у сестри і цей
борг віддавався нею також не за
рахунок спльних коштів, а з подарованих
матір"ю грошей, які остання фактично, а
не за договором, отримала за договором
міни своєї квартири від 20.04.1998 року
(а.с.59).

Визнаючи пояснення зазначених свідків
допустимими доказами того, що внесені
ОСОБА_3 за договором - контрактом № 6
від 01.03.1994 року кошти на будівництво
квартири були передані їй в дар, а отже
були її особистою власністю, зважаючи
також, що у п.4 договору- контракту
зазначено, що джерелом фінансування
будівництва квартири є власні кошти
дольщика, як сторони договору, суд
проігнорував вимоги ч.2 ст. 59 ЦПК
України, згідно яким обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Враховуючи, що за вимогами ст. 244 ЦК
УРСР(1963 року), який діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
договір дарування на суму понад 500 крб.
повинен бути нотаріально посвідчений,
то наслідком недотримання такої
вимоги за правилами ст.ст. 45,46,47
ЦКУРСР є позбавлення сторони права у
разі спору посилатися для
підтвердження дарування грошей на
показання свідків.

Інші докази на підтвердження особистої
належності ОСОБА_3 внесених на
будівництво квартири коштів суду не
надавались.

Зазначення у п. 4 договору-контракту про
те, що фінансування будівництва
квартири здійснюється за кошти однієї
із сторін цього договору, а саме
дольщика, не змінювало презумцію
спільності цих коштів у період
сумісного проживання подружжя, один з
яких був дольщиком у цьому договорі,
зважаючи, що відповідно до положень ст.
23 КпШС, при укладанні угод одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя.

Таким чином, до висновку щодо
доведеності ОСОБА_3 на підставі лише
пояснень свдків факту придбання нею у
період сумісного проживання у шлюбі з
позивачем спірної квартири за отримані
у дар власні кошти і квартира є її
особистою власністю суд дійшов з
порушенням встановлених ст.ст. 58,59 ЦПК
України правил належності та
допустимості доказів, належної
юридичної оцінки зазначеним доказам не
надав.

Розглядаючи спір по суті, дію
встановленої ст. 22 КпШС презумції
віднесення придбаного під час шлюбу
майна до спільної сумісної власності
подружжя суд належним чином до уваги не
прийняв і не враховував, що у такому
разі позивач від доведення факту
спільності придбаного у період шлюбу
майна звільняється, як і від обов"язку
спростовувати протилежне.

Зазначені порушення судом норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, у зв"язку з чим з передбачених
ст. 309 ЦПК України підстав ухвалене по
справі рішення підлягає скасуванню

Враховуючи, що факт придбання
квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти
ОСОБА_3 по справі безспірно не
встановлений, то, виходячи з презумції
спільності майна подружжя, зазначена
квартира, яка була придбана сторонами
у 1994 році у період шлюбу і до
припинення ними подружніх стосунків,
за правовим статусом відноситься до
спільної сумісної власності подружжя,
а тому підлягає поділу.

Відповідно до роз"яснень п.25 постанови
Пленуму Верховного Суду україни № 11
від 21.12.2007 року „Про практику
зстосування законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи питання про подял
майна, що є об"єктом спільної сумцсної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення ч.ч.4,5 ст. 71 СК
щодо обов"язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одого з них) до суду
з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
реально поділені між ними відповідно
до їх часток, суд визнає ідеальні
частки подружжя в цілому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Вимоги про припинення частки у спірній
квартирі ніхто із сторін по даній
справі не заявляв, а тому вимоги
ОСОБА_2 про визнання за кожним із
подружжя права власності на 1 /2 частину
квартири АДРЕСА_1 без її реального
поділу є правомірними та підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
документально підтверджені судові
витрати ОСОБА_2, понесені ним у з"вязку
оплатою судового збору за подачу
позову у сумі 580 грн. 71 коп.(а.с.2,11) та за
подачу апеляційної скарги у сумі 290 грн.
50 коп.( а.с.103), всього 881 грн. 21 коп.
підлягають присудженню на його користь
з ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 21 липня 2014
року по даній справі скасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту:

„Позов ОСОБА_2 задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та за
ОСОБА_3 право власності на 1 / 2 частину
квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В порядку ч.1 ст. 88 ЦПК України Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ним
судові витрати по сплаті судового
збору у суді першої та апеляційної
інстанцій у сумі 881 грн. 21 коп."

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: