Номер провадження: 22-ц/785/7595/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Кварталової А.М., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 червня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до Приморського районного суду м. Одеси
з позовом до ОСОБА_3 про визнання
правочину відступного дійсним,
визнання права власності. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилалась на те, що 27 жовтня 2004 року,
ОСОБА_2 позичила ОСОБА_3 грошові кошти у
сумі 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США.
Передача грошових коштів
підтверджується розпискою від 27.10.2004
року, яка наявна в матеріалах справи
(а.с.6). За умовами договору позики
відповідач зобов'язався повернути борг
у строк до 01.08.2005 року. У зв'язку з тим, що
придбана відповідачем будівля
вимагала негайної реконструкції, в
рамках попередньої домовленості,
відповідач додатково позичив у
позивачки ще 3 000 000 (три мільйони)
доларів США для проведення
реконструкції цієї будівлі із строком
повернення до 01.08.2005 року, про що була
оформлена розписка від 04.11.2004 року
(а.с.7). Після настання строку для
повернення запозичених коштів,
відповідач не зміг повернути суму
позики та 01.08.2005 року між ОСОБА_2 та
відповідачем було укладено договір
відступного. У зв'язку з тим, що станом
на 01.08.2005 року реконструкція будівлі, ще
не була завершена, договором
відступного передбачалось, що з
моменту підписання договору до
позивачки переходить право власності
на спірну будівлю. У 2008 році відповідач
закінчив будівництво та отримав
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно. Одночасно з цим
відповідач звернувся до позивачки із
пропозицією відстрочити нотаріальне
посвідчення договору відступного до
01.07.2013 року у зв'язку з тим, що він планує
здійснити повернення суми позики та за
цей строк він зможе зібрати необхідну
суму коштів. 25 квітня 2008 року між
сторонами була підписана додаткова
угода до договору відступного, якою
було відстрочено нотаріальне
посвідчення договору до 01.07.2013 року.
Однак, після настання зазначеної дати
відповідач так і не виконав власні
зобов'язання щодо повернення коштів, та
більш того, як стверджує апелянт,
ухиляється від нотаріального
посвідчення договору відступного.
Внаслідок чого позивачка вимушена
звернутися до суду за захистом своїх
прав.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 19 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено в повному обсязі (а.с. 70-72).

17.07.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 19 червня 2014
року. Апелент вважає, що суд зробив
висновки, що не відповідають
обставинам справи, порушив і
неправильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
неправильно оцінив зібрані по справі
докази. Як стверджує апелянт, оскільки
пріоритетною задачею для неї було
отримання власних коштів, а не набуття
права власності на будівлю, то вона, в
котрий раз повіривши відповідачу,
погодилась із його пропозицією та 25
квітня 2008 року між нею та відповідачем
була підписана додаткова угода до
договору відступного, якою було
відстрочено нотаріальне посвідчення
договору до 01.07.2013р. та їй відповідач
передав оригінал свідоцтво про право
власності на будівлю. Однак після
настання зазначеної дати відповідач, в
черговий раз, не виконав свої
зобов'язання щодо повернення коштів, та
більш того, ухиляється від
нотаріального посвідчення договору
відступного. Апелянт також не
погоджується з висновком суду, що
задоволення позовних вимог ОСОБА_2
порушує право власності ОСОБА_4, якій
належить 1/3 частина спірної будівлі, та
яка до участі в розгляді справи у
якості учасника не притягувалась.

Як стверджує апелянт, суд першої
інстанції шляхом опитування
відповідача встановив факт його
ухилення від нотаріального
посвідчення договору відступного, що
згідно частини 4 ст. 174 ЦПК України, є
підставою для ухвалення рішення про
задоволення позову проте суд не зробив
цього. Також, апелянт посилається на
норми ЦК України (ст.ст. 220, 600), які на
думку апелянта не правильно були
застосовані судом першої інстанції.
Апелянт просить рішення Приморського
райсуду м. Одеси від 19 червня 2014 р.
скасувати; постановити нове рішення,
яким позов про визнання правочину
дійсним та визнання права власності на
нежитлову будівлю загальною площею 1052,0
м або в меншому розмірі - 709,9 м за
адресою: АДРЕСА_1 задовольнити.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу підтримав.
Від відповідача надійшла заява про
розгляд апеляційної скарги у його
відсутність. Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК
України неявка сторони, яка сповіщена
про день і час розгляду справи не
перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення представника
позивача, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№14 «Про судове рішення у цивільній
справі», рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність і допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Аналізуючи відповідність рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19 червня 2014 року вказаним вимогам
та відхиляючи доводи апеляційної
скарги колегія суддів вважає
необхідним зазначити наступне.

Предметом позову були вимоги про
визнання права власності на нежитлову
будівлю загальною площею 1052,0 кв.м за
адресою: АДРЕСА_1 та визнання дійсним
правочину про припинення зобов'язання
переданням відступного - угоду від
01.08.2005 року, укладену між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що згідно частини 3 ст.640 ЦК
України, договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Домовленість сторін провадження щодо
припинення позикових зобов'язань
передачею відступного - нерухомого
майна, включала умови пов'язані з
нерухомістю, а тому відповідно до ст.
181, ч. 2 ст. 182, 208, 209, ч. 4 ст. 334, 640 ЦК
України він підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11. 2009 року за № 9, вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін. Таким чином підстав для
визнання дійсними домовленостей
сторін у суду першої інстанції не було,
а тому колегія суддів відхиляє доводи
апелянта щодо неправильного
застосування ст.ст. 220, 640 ЦК України.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що підстави для
задоволення позову відсутні є
правильним та таким, що відповідає
нормам матеріального права та
фактичним обставинам справи.

Щодо посилань апелянта на те, що суд
першої інстанції не прийняв визнання
позову відповідачем та в порушення ч. 4
ст. 174 ЦПК України не ухвалив рішення
про задоволення позову, то колегія
суддів, відхиляючи вказаний довід,
звертає увагу апелянта на те, що
визнання позову є підставою для
прийняття рішення судом, тільки у тому
випадку, коли є законні підстави для
цього.

Щодо незгоди апелянта з висновком суду,
що задоволення позовних вимог ОСОБА_2
порушує право власності ОСОБА_4, якій
належить 1/3 частина спірної будівлі, та
яка до участі в розгляді справи у
якості учасника не притягувалась, то з
врахуванням вимог ст. 365 ЦК України
такий висновок відповідає як нормам
матеріального, так і процесуального
права.

Щодо клопотання представника позивача
щодо повернення сплаченого судового
збору, то колегія суддів зауважує, що
як вбачається з матеріалів справи
29.08.2014 року ухвалою апеляційного суду
Одеської області апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 19 червня 2014
року було залишено без руху та надано
апелянту строк для усунення недоліків
апеляційної скарги.

29.09.2014 року представником апелянта було
подане клопотання про усунення
недоліків апеляційної скарги, апелянт
доплатив судовий збір у розмірі 1705, 20
грн. за подачу апеляційної скарги, з чим
не погоджується та просить суд
повернути зайво сплачений судовий збір
у розмірі 1705, 20 грн., оскільки, як вважає
апелянт позов про визнання правочину
про припинення зобов`язання переданням
відступного та визнання на підставі
цього за позивачем права власності на
нерухомість, не стосується стягнення
грошей та не є майновим позовом та як
вважає апелянт, він правильно сплатив
судовий збір у розмірі 121, 80 грн. за
подачу апеляційної скарги на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19 червня 2014 року. На вищевказані
посилання апелянта слід зазначити
наступне.

В апеляційній скарзі апелянт просить
суд постановити нове рішення, яким
визнати дійсним правочин про
припинення зобов'язання переданням
відступного - угоду від 01.08.2005 року,
укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати
за ОСОБА_2 право власності на нежитлову
будівлю загальною площею 1052,0 кв.м або в
меншому розмірі - 709,9 кв.м за адресою:
АДРЕСА_1. Оскільки апелянт просить
визнати за собою право власності на
майно, то даній спір має безпосередньо
майновий характер. Відповідно до п. 1.8
ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий
збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, у разі
подання позовної заяви майнового
характеру - апелянтам належить
сплатити судовий збір в розмірі 50
відсотків ставки, обчисленої виходячи
з оспорюваної суми. Оскільки
предметом спору є визнання права
власності на нежитлове приміщення,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 літ. Г,
то виходячи з ринкової вартості майна,
на реконструкцію якого були запозичені
спочатку 500 000 доларів США, а потім ще 3 000
000 доларів США, то суд апеляційної
інстанції правильно встановив
максимальний розмір судового збору,
який підлягає сплаті за подачу ОСОБА_2
апеляційної скарги на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19 червня 2014 року в розмірі 1827 грн.

На підставі вищевказаного, колегія
суддів з врахуванням положень ст. 88 ЦПК
України у задоволенні клопотання про
повернення суми судового збору у
розмірі 1705, 20 грн. відмовляє.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не
знайшли своє підтвердження,
апеляційний суд відхиляє скаргу та
залишає рішення суду першої інстанції
на підставі ст. 308 ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 209, 303, 304, 307, п.п. 1, 3 ч. 1. ст. 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19 червня 2014 року - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

А.М.Кварталова

О.М.Таварткіладзе