Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів: Мазур
Л.М., Нагорняка В.А.,Маляренка А.В.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до Краснокутської селищної ради
Краснокутського району Харківської
області про визначення додаткового
строку для подання заяви про прийняття
спадщини, за зустрічним позовом ОСОБА_7
до ОСОБА_6 про встановлення факту
спільного проживання зі спадкоємцем та
факту прийняття спадщини, за
касаційними скаргами ОСОБА_6 та
Краснокутської селищної ради, яка діє
через представника Рашевського
Олександра Павловича, на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 02 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її
мати ОСОБА_9, після смерті якої
відкрилася спадщина за заповітом,
згідно з яким все належне майно мати
заповіла у рівних частинах позивачу та
ОСОБА_7

Оскільки ні вона, ні ОСОБА_7 із заявами
про прийняття спадщини своєчасно не
звернулися, позивач просила суд
визначити їй додатковий строк для
подання заяви до Краснокутської
державної нотаріальної контори про
прийняття спадщини після смерті матері
ОСОБА_9

Заперечуючи проти вказаних вимог,
ОСОБА_7 у січні 2014 року звернувся до
суду із зустрічним позовом про
встановлення факту спільного
проживання зі спадкодавцем. Так, ОСОБА_7
зазначав, що у 1991 році переїхав до смт
Краснокутськ на постійне проживання.
Проживав він постійно у будинку матері,
доглядав за нею. Після смерті матері
ОСОБА_6 відмовилася від прийняття
спадщини та він сплатив їй половину
вартості спадкового майна. На час
відкриття спадщини він постійно
проживав з матір'ю, а тому вважає себе
таким, що прийняв спадщину. З
урахуванням вказаного, ОСОБА_7 просив
установити факт його спільного
проживання зі спадкодавцем на час
відкриття спадщини та визнати факт
прийняття ним спадщини.

Рішенням Краснокутського районного
суду Харківської області
від 21 травня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено, зустрічний
позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Встановлено факт постійного
проживання ОСОБА_7 зі спадкодавцем
ОСОБА_9 на час відкриття спадщини. У
задоволенні решти зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 02 липня 2014 року
рішення суду першої інстанції змінено.
Виключено з мотивувальної частини
наступне твердження: «що ОСОБА_6
прийняла спадщину, оскільки сумісно
проживала зі спадкодавцем на час
відкриття спадщини, та є такою, що
автоматично прийняла спадщину та не
пропустила строк». У решті рішення
залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та
представник Краснокутської селищної
ради Краснокутського району
Харківської області, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просять рішення
апеляційного суду скасувати і залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Таким чином, рішення апеляційного суду
оскаржується в частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_6, а тому у решті це
рішення відповідно до ст. 335 ЦПК України
в касаційному порядку не
переглядається.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого ст. 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Так, згідно з указаною статтею, для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7.
є спадкоємцями за заповітом після
смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1, їхньої матері
ОСОБА_9 Ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_7 із заявами
про прийняття спадщини за заповітом,
складеним 04 лютого 2000 року за життя
їхньою матір'ю, не звернулися, спадкова
справа не заводилася і свідоцтво про
право на спадщину не видавалося.

Частино 3 ст. 1272 ЦК України передбачено,
що за позовом спадкоємця, який
пропустив строк для прийняття
спадщини, суд може визначити йому
додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Вирішуючи спір, з приводу якого
заявлено позов ОСОБА_6 про визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини, місцевий суд
повинен був встановити обставини щодо
неприйняття позивачем спадщини у
встановленому порядку та перевірити
поважність причин, що перешкоджали
своєчасному прийняттю спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 про визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини, місцевий суд
виходив із встановлених ним обставин
щодо проживання позивачів за первісним
і зустрічним позовами на момент
відкриття спадщини із спадкодавцем. З
урахуванням вказаного, місцевий суд
дійшов висновку, що спадкоємці
фактично прийняли спадщину відповідно
до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а тому ОСОБА_6
відповідний строк для прийняття
спадщини не пропущено. За таких
обставин місцевий суд дійшов
обґрунтованого та законного висновку
про відсутність підстав для
задоволення заявленого позову.

Змінюючи рішення місцевого суду,
апеляційний суд дійшов висновку про
необхідність виключення з
мотивувальної частини цього рішення
твердження, що внаслідок спільного
проживання ОСОБА_6 із спадкодавцем на
час відкриття спадщини вона є такою, що
автоматично прийняла спадщину та не
пропустила строк. Такого висновку
апеляційний суд дійшов вважаючи, що
місцевий суд вийшов за межі позовних
вимог, встановивши вказані обставини.

З таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна, оскільки
встановлення місцевим судом обставин і
визначення відповідних до них
правовідносин є складовим елементом
мотивувальної частини рішення згідно з
вимогами, встановленими п. 3 ч. 1 ст. 215
ЦПК України. Перевіривши доказами, які
були досліджені в судовому засіданні,
обставини справи місцевий суд виконав
вимоги ч. 3 ст. 213 цього Кодексу. З огляду
на наведене висновок суду апеляційної
інстанції про порушення судом першої
інстанції принципу диспозитивності є
хибним.

Крім того, відповідно до ст. 313 ЦПК
України справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справ судом
першої інстанції, за результатами
якого апеляційний суд ухвалює рішення
або постановляє ухвалу за правилами
статті 19 і глави 7 розділу ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

За змістом п. 6 ч. 2 ст. 295, ч. 2 ст. 303 та п. 1
ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд
може встановлювати нові обставини,
якщо їх наявність підтверджується
новими доказами, що мають значення для
справи (з урахуванням
положень про належність і допустимість
доказів), які особа не мала можливості
подати до суду першої інстанції з
поважних причин, доведених нею, або які
неправомірно не були цим судом
прийняті та досліджені, або доказами,
які судом першої інстанції
досліджувались із порушенням
установленого порядку.

Скасовуючи рішення місцевого суду,
апеляційний суд нових фактів не
встановив, нових доказів не
досліджував, свого висновку про
відмову в задоволенні вимог ОСОБА_6 не
мотивував.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно із законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Помилково скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд допустив
порушення норм матеріального й
процесуального права, тому рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та
Краснокутської селищної ради
Краснокутського району Харківської
області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 02 липня 2014 року скасувати,
рішення Краснокутського районного
суду Харківської області
від 21 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. СитнікСудді:
Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Т.О. Писана