Ухвала іменем україни 10 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М. суддів:
Маляренка А.В., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В.,розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до Київської міської ради про
визнання права власності на Ѕ частини
квартири за набувальною давністю, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 04 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із вказаним позовом до Київської
міської ради, в якому просила визнати
за нею право власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_2 м. Київ, в порядку
набувальної давності.

В обґрунтування позову
зазначала, що спірна частина квартири
належала її тітці, ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року та заповіту не склала.
Власником іншої частини квартири є
вона. Вона як до смерті тітки, так і
після смерті проживає у цій квартирі та
відкрито користується нею, в тому числі
і частиною квартири, яка належала
тітці.

Рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва
від 04 квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
20 травня 2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, обґрунтовуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що позивач не довела суду
добросовісність заволодіння нею
спірним майном, що є однією із умов для
задоволення позову з підстав,
передбачених ст. 344 ЦК України.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна, оскільки
суди дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві власності
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого 21 жовтня 1996 року
відділом приватизації державного
житлового фонду Печерського району м.
Києва (а. с. 11, 13, 42).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року
ОСОБА_7 померла (а. с. 15).

За життя ОСОБА_7
заповіту не склала.

Згідно з листом Першої
київської державної нотаріальної
контори від 25 березня 2014 року № 2635/02-14
після смерті ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, спадкова справа щодо
майна померлої не заводилась (а. с. 51).

Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР 1963 року
спадкове майно за правом спадкоємства
переходить до держави: 1) якщо
спадкодавець все майно або частину
його заповідав державі; 2) якщо у
спадкодавця немає спадкоємців ні за
законом, ні за заповітом; 3) якщо всі
спадкоємці відмовилися від спадщини;
4) якщо всі спадкоємці позбавлені права
спадкування; 5) якщо ні один із
спадкоємців не прийняв спадщини.

На підтвердження заявлених позовних
вимог ОСОБА_6 зазначає, що вона фактично
з дня смерті тітки - ОСОБА_7, тобто з 1997
року, відкрито, безперервно володіє
всією квартирою, сплачує рахунки, а
тому вважає, що набувала право
власності на неї за набувальною
давністю.

Особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 344
ЦК України право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

При вирішенні спорів,
пов'язаних із набуттям права власності
за набувальною давністю, слід
враховувати, зокрема, таке: володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;
володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна; володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності.

Набувальна давність
поширюється на випадки фактичного
безпідставного володіння чужим майном
за певних умов.

Для набуття права
власності на майно за набувальною
давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК
України, по-перше, необхідно, щоб
заволодіння майном було добросовісним,
тобто особа при заволодінні майном не
знала і не могла знати про відсутність
у неї підстав для набуття права
власності. Разом з тим факт обізнаності
особи про те, що вона не є власником
речі, не виключає добросовісності
володіння за умови, що заволодіння
майном не відбулося з порушенням норм
права (викрадення, шахрайство).

Таким чином,
враховуючи вищевикладене, суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України обставини у справі у повному
обсязі не встановив, не визначився з
характером спірних правовідносин, не
перевірив чи є ОСОБА_6
добросовісним володільцем спірного
нерухомого майна, чи вона заволоділа
ним з порушенням норм права, чи
приховувала вона факт знаходження
майна у її володінні, чи було воно
відкритим, з якого часу ОСОБА_6
безперервно володіє нерухомим майном,
у зв'язку з чим дійшов передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову з підстав, передбачених ст. 344 ЦК
України.

Апеляційний суд у порушення ст. 303 ЦПК
України недоліків суду першої
інстанції не усунув.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338
ЦПК України, оскільки порушення закону
допущені як районним судом, так і
апеляційним, справа підлягає
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 04 квітня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 травня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді: А.В.
Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська