У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Кадєтова О.В.,
розглянувши касаційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 09 вересня 2014
року та рішення Апеляційного суду м.
Києва від 19 листопада 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя
особа - головне управління юстиції м.
Києва, про визнання заповіту недійсним,
усунення особи від спадкування і
визнання права власності на спадкове
майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - головне
управління юстиції м. Києва, про
визнання права власності на Ѕ частину
квартири у порядку спадкування за
заповітом,

в с т а н о в и в :

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
заповіту недійсним, усунення особи від
спадкування і визнання права власності
на спадкове майно. Зазначала, що у 2009
році помер її чоловік, після смерті
якого відкрилася спадщина. При
зверненні до нотаріальної контори, їй
стало відомо, що за життя він склав
заповіт на свого сина від іншого шлюбу,
який також звернувся із заявою про
прийняття спадщини. Посилаючись на те,
що з 2004 року її чоловік захворів на
тяжке захворювання, виявляв ознаки
психічного розгляду, після проведення
йому операції перебував у тяжкому,
безпорадному стані, був переведений на
інвалідність, не міг самостійно
рухатися та потребував постійної
сторонньої допомоги, від надання якої
відповідач ухилявся й зовсім не
цікавився батьком, навіть не
телефонував йому, просила задовольнити
її вимоги .

Не погодившись з первісним позовом
відповідач подав зустрічний позов до
позивачки про визнання права
власності на 12 частину квартири в
порядку спадкування за заповітом.
Вважав, що заявлені позивачкою до нього
вимоги є безпідставними. Батько,
складаючи на нього заповіт на випадок
смерті, розумів свої дії,таке
відповідало його волевиявленню, а про
хворобу батька він не знав, оскільки
батько про це йому не говорив і
допомоги в нього не просив.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 09 вересня 2014 року первісний
позов задоволено частково. Визнано
недійсним заповіт від 16.09.2004 року,
складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 16.09.2004 року в реєстрі №
8831.

У задоволенні позову в інший частині та
у задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
19 листопада 2014 року рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
усунення від спадкування скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту: Позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Головне управління
юстиції м. Києва про усунення особи від
спадкування задовольнити. Усунути
ОСОБА_2 від спадкування за законом
після смерті батька ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1.

В інший частині рішення суду залишити
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує
питання про скасування судових рішень
судів першої та апеляційної інстанції
в частині визнання заповіту недійсним,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами першої та апеляційної інстанції
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, з передачею
справи у цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції, а також про
скасування рішення Апеляційного суду
м. Києва від 19 листопада 2014 року в
частині усунення ОСОБА_2 від
спадкування і залишення в силі в цій
частині рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 09 вересня 2014
року.

У відкритті касаційного провадження у
справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті
328 ЦПК України суддя відмовляє у
відкритті касаційного провадження у
справі, якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені в ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановленні в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов про визнання
заповіту недійсним, суд першої
інстанції виходив з того, що складання
заповіту не відповідало волі
заповідача, оскільки останній не
розумів значення своїх дій та не міг
керувати ними.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині усунення відповідача від
спадкування суд виходив з того, що
позивачкою не доведено безпорадного
стану спадкодавця, його потребу у
допомозі сина та ухилення відповідача
від надання такої допомоги.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги про
усунення відповідача від спадкування,
апеляційний суд виходив з того, що
відповідач свідомо ухилявся від
надання допомоги безпорадному
батькові, який її потребував від сина і
яку останній мав можливість надати.

Доводи касаційної скарги та зміст
доданих до неї судових рішень не дають
підстав для висновку, що судами
попередніх інстанцій при розгляді
справи допущено неправильне
застосування норм матеріального чи
порушення процесуального права, які
передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як
підстави для скасування рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5
ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа -
головне управління юстиції м. Києва,
про визнання заповіту недійсним,
усунення особи від спадкування і
визнання права власності на спадкове
майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - головне
управління юстиції м. Києва, про
визнання права власності на Ѕ частину
квартири у порядку спадкування за
заповітом.

Додані до скарги матеріали повернути
заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ
О.В.
Кадєтова