АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7993/2014
Головуючий 1 інст. -
Справа № 646/5397/14-ц
Категорія: договірні
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Кружиліної О.А.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 19 вересня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про визнання недійсним договорів про
надання споживчого кредиту, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
вище зазначеним позовом в якому просив
визнати недійсними договори про
надання споживчих кредитів № 0
від 25 жовтня 2006 року та № 0 від 20
серпня 2008 року, укладений між ним та
відкритим акціонерним товариством
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк».

В обґрунтування позовної заяви позивач
зазначив, що між ним та відповідачем
25.10.2006 року було укладено кредитний
договір № 0, згідно якого позивачу
були надані кредитні кошти в розмірі
39100 доларів США, зі сплатою 10,3 % річних
та з кінцевим терміном повернення
25.10.2027 року.

Крім того, 20.08.2008 року між позивачем та
відповідачем укладено кредитний
договір № 0, відповідно до якого
позивачу були надані кредитні кошти в
розмірі 22500,00 доларів США, зі сплатою 14,50
% річних та з кінцевим терміном
повернення 18.08.2023 року.

Банк при укладанні кредитних договорів
не повідомив його про наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
відсоткової ставки; орієнтовну сукупну
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту (перелік усіх
витрат, пов'язаних з одержанням
кредиту, з обслуговуванням та
поверненням, зокрема таких, як
адміністративні витрати, витрати
страхування, юридичне оформлення,
тощо); варіанти повернення кредиту,
включаючи кількість платежів, їх
частоту та обсяги; податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, відомості про те, від кого
можливо одержати докладнішу
інформацію; переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування,
можливі наслідки укладання даних
кредитних договорів, які, як вказує
позивач, є несправедливими по
відношенню до нього, що в свою чергу, у
зв'язку з відсутністю у позивача
спеціальної освіти, позбавило його
можливості реально оцінити наслідки
укладання даних договорів, у зв'язку з
чим позивач просить визнати дані
кредитні договори недійсними.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та
таким, що постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а також невідповідності
висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що банк від початку
знаходився в більш вигідних умовах, ніж
позичальник. Скориставшись своїми
перевагами та довірою з боку
позичальника банк, спонукав позивача
до укладання кредитних договорів на
дуже невигідних, а в деяких випадках
навіть незаконних, умовах.

Не маючи спеціальної юридичної освіти,
або освіти в галузі кредитування
позивач не міг в повній мірі оцінити
відповідність кредитних договорів
вимогами законодавства, а також
юридичні та фінансові ризики для себе.
Банк спонукав його дати згоду на
укладення кредитних договорів, на які в
іншому випадку віе нізащо не погодився
б, ввів в оману стосовно небезпеки, яка
йому загрожувала. Суд у своєму рішенні
вказує, що позивачу надавався
інформаційний лист щодо умов
кредитування, однак в матеріалах
справи відсутній належним чином
завірений вказаний інформаційний лист.
Судом не застосовано норму
матеріального права, а саме ст. 18 ст. 15
ЗУ «Про захист прав споживачів»,
відповідно до якої продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.
Несправедливими с, зокрема, умови
договору про установлення обов'язкових
для споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору.

Також ОСОБА_3 вказує в апеляційній
скарзі, що кредитні договори
страждають суттєвими вадами
невідповідності його змісту актам
законодавства України, ці
невідповідності свідомо допущені
банком і націлені проти прав та
інтересів споживача.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який
підтримав апеляційну скаргу,
дослідивши письмові докази,
обговоривши доводи сторін, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, приходить до
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Належною формою кредитного договору на
підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є
письмова форма. Наслідком недодержання
письмової форми такого договору є його
нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК
України).

Згідно з п. 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
у яких роз'яснено, що при вирішенні
спорів про визнання кредитного
договору недійсним суди мають
враховувати вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст.
ст. 18 - 19 Закону України «Про захист прав
споживачів». Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний)
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний
договір, який є неукладеним (не
відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї з його
істотних умов або зміст яких неможливо
встановити, виходячи з норм чинного
законодавства (ст. ст. 536, 638, 10561 ЦК).

Судом встановлено, а сторонами не
оспорюється, що між ОСОБА_3 та
акціонерним товариством інноваційним
банком «УкрСиббанк», правонаступником
якого є ПАТ «УкрСиббанк» 25.10.2006 року
було укладено кредитний договір №
0, згідно якого позивачу були
надані кредитні кошти в розмірі 39 100
доларів США, зі сплатою 10,3 % річних та з
кінцевим терміном повернення 25.10.2027
року.

Крім того, 20.08.2008 року між позивачем та
відповідачем укладено кредитний
договір № 0, відповідно до якого
позивачу були надані кредитні кошти в
розмірі 22500,00 доларів США, зі сплатою 14,50
% річних та з кінцевим терміном
повернення 18.08.2023 року.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні

договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. (ст. 627 Цивільного
кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їхнього змісту або із суті
відносин між сторонами.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає
можливість укладати не лише ті
договори, які передбачені нормами
чинного цивільного законодавства, а й
ті, які законом не передбачені, але в
такому разі такий договір не повинен
суперечити законодавству. Також
принцип свободи договору полягає в
можливості особи вільно обирати
контрагента.

У відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Договір споживчого кредиту - це
правочин, який надає споживачу
особливі засоби правового захисту, які
не притаманні для інших банківських
правочинів.

Відповідно до частини 1-3 статті 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Зазначені позивачем кредитні договори
підписано обома сторонами без
будь-яких зауважень та розбіжностей,
про що свідчать їх підписи на договорах
та проти чого не заперечували обидві
сторони на протязі понад п'ять років,
тобто при укладенні договорів було
вільне волевиявлення сторін без якого
неможливе укладення договору. Своє
волевиявлення на укладення договору
учасник правочину виявляє в момент
досягнення згоди з усіх істотних умов,
складання та скріплення письмового
документа, що і було зроблено
сторонами.

Зі змісту підписаних позивачем
договорів та матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 добровільно
вибрав саме цей банк, саме такі умови
договору на отримання кредиту і його
посилання на те, що банк знаходився в
більш вигідних умовах, ніж позичальник
та скористався довірою з боку
позичальника спонукав його до
укладання кредитних договорів на дуже
не вигідних умовах, ґрунтується на його
припущеннях та суб'єктивних оціночних
судженнях, не забезпечених належними
та допустимими доказами наявності
обставин, на які він посилається.

Як вбачається з пояснень позивача та
його представника, ОСОБА_3 свідомо
уклав кредитні договори, погодившись з
їх умовами, і тривалий час виконував
взяті на себе передбачені цими
договорами зобов'язання, а звернення з
позовом про визнання кредитних
договорів недійсними обумовлене
зміною обставин, кризовими явищами, та
зверненням банку до суду з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Однак ці обставини не свідчать про
наявність передбачених законом
підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції надав належну
правову оцінку доводам позивача ОСОБА_3
і ухвалив законне і обґрунтоване
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, в касаційному порядку
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: