У Х В А Л А

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П.,
Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та
Синевирсько-Полянської сільської ради
Міжгірського району Закарпатської
області про визнання права власності,
визнання незаконним і скасування
рішення органу місцевого
самоврядування і визнання недійсним
державного акта на право власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 27 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 та
Синевирсько-Полянської сільської ради
Міжгірського району Закарпатської
області про визнання за ним права
власності на Ѕ частини житлового
будинку АДРЕСА_1, скасування рішення
Синевирсько-Полянської сільської ради
Міжгірського району від 27 жовтня 2002
року № 16 «Про передачу у приватну
власність земельної ділянки гр.
ОСОБА_4» та визнання недійсним
державного акта про право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_4

Посилався на те, що вказаний будинок
належав його батькам і право на його
спадкування мають він, його брат ОСОБА_4
та сестра ОСОБА_6, яка померла у 2006 році.
Передача у приватну власність ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,28 для
будівництва та обслуговування
вказаного будинку та видача на його
ім'я державного акта про право
приватної власності на вказану
земельну ділянку порушує його права як
співвласника вказаного будинку.

Рішенням Міжгірського районного
суду Закарпатської області від
27 червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 27 серпня
2014 року рішення Міжгірського
районного суду Закарпатської області
від 27 червня 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
часткове задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано незаконним і скасовано
рішення Синевирсько-Полянської
сільської ради Міжгірського району від
27 жовтня 2002 року № 16.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю від
21січня 2003 року серії І-ЗК № 022476.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5,
який діє в інтересах ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивач пропустив строк позовної
давності, встановлений ст. 257 ЦК
України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову,
апеляційний суд виходив із того, що
після смерті батьків ОСОБА_3 як
спадкоємець першої черги набув право
на Ѕ частини спадкового будинку
та земельної ділянки, на якій
розташований цей будинок.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитись
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що будинок
АДРЕСА_1 побудовано у 1970 році батьками
позивача - ОСОБА_7 і ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7

Спадкоємцями після їх смерті є
позивач ОСОБА_3, його брат ОСОБА_4
та сестра ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Синевирсько-Полянської
сільської ради Міжгірського району
Закарпатської оласті від 27 жовтня 2002
року № 16 безоплатно у приватну
власність ОСОБА_4 передано земельну
ділянку площею 0,28 га, із яких 0,21 га -
для особистого селянського
господарства, 0,07 га - для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель в
урочищі Д. Город, В. Верхи (а. с. 19, 36).

21 січня 2003 року ОСОБА_4 отримав
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку (а. с. 32).

Вирішуючи спір по суті та
посилаючись на приписи ст. ст. 549, 553 ЦК
УРСР (чинного на момент виникнення
спірних правовідносин), апеляційний
суд виходив із того, що позивач після
смерті батьків фактично вступив в
управління та володіння спадковим
будинком, а тому передача у приватну
власність відповідачу спірної
земельної ділянки порушує його право
на користування та розпорядження
спадковим майном.

Із матеріалів справи вбачається, що
будинок, з приводу якого виник спір,
побудований у 1970 році, тому його
правовий режим має визначатись,
виходячи із законодавства, яке діяло на
той час.

Відповідно до п. 62 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
від 31 жовтня 1975 року № 45/5, п. 45
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих (далі
- Інструкція), затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
від 19 січня 1976 року № 1/5,
підтвердженням належності будинку
може служити відповідна довідка
виконавчого комітету сільської Ради
депутатів трудящих, в якій, крім
підтвердження належності жилого
будинку (частини будинку) відчужувачу
на підставі запису в погосподарській
книзі, повинно бути також зазначено:
дані про склад будинку, розмір
загальної жилої площі і розмір
земельної ділянки.

Виходячи з наведеного,
підтвердженням належності жилого
будинку (його частини) певній особі є
запис в погосподарських книгах,
ведення яких на той час передбачалось
наказами Центрального статистичного
управління СРСР і було обов'язковим.

У той же час у матеріалах справи
відсутня довідка, яка відповідала б
вимогам зазначеної Інструкції, витяг
із погосподарської книги та відсутні
будь-які інші правоустановчі документи
на житловий будинок АДРЕСА_1, які б
підтверджували право власності
подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_3 на спірний
будинок.

Не може слугувати підтвердженням
зазначених обставин і лист
Синевирсько-Полянської сільської ради
Міжгірського району Закарпатської
області від 03 червня 2014 року № 02-08/76, із
якого вбачається, що згідно із записами
погосподарської книги за вказаним
будинком значиться земельна ділянка
площею 0,60 га (а. с. 34).

З огляду на зазначене висновки
апеляційного суду про те, що
ОСОБА_3 успадкував Ѕ частини спірного
будинку та земельної ділянки, на якій
цей будинок розташований, є
передчасними.

На порушення приписів ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув та залишив поза увагою
те, що спірна земельна ділянка
перебувала не у власності, а в
користуванні батьків позивача, тому не
могла бути об'єктом спадкування.

Вирішуючи спір по суті, скасовуючи
рішення органу місцевого
самоврядування про передачу спірної
земельної ділянку у власність
ОСОБА_4 та визнаючи недійсним виданий
на його ім'я державний акт про право
власності на земельну ділянку,
апеляційний суд не перевірив, чи
порушуються права позивача на спірну
земельну ділянку за умови, що ця
земельна ділянка на момент її передачі
перебувала у власності
Синевирсько-Полянської сільської ради
Міжгірського району Закарпатської
області.

Крім того, заперечуючи проти позову
та обґрунтовуючи підстави касаційної
скарги, відповідач посилався на те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, оскільки рішення про
передачу спірної земельної ділянки, на
якій розташований спадковий будинок,
було прийнято у 2002 році, а з
позовом позивач звернувся лише у
травні 2014 року.

У той же час, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та вирішуючи
спір по суті, на порушення приписів ст.
303 ЦПК України апеляційний суд
будь-яких висновків з цього приводу не
навів.

Від з'ясування вказаних обставин
залежить правильність вирішення спору
по суті, оскільки встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

З огляду на зазначене висновки
апеляційного суду про часткову
підставність позову є передчасними.

Порушення судом при розгляді
справи норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалене
рішення апеляційного суду не може
вважатись законним і обґрунтованим та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 27 серпня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук