Справа № 295/4650/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2014 року
м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у
складі

судді Корицької В.О.,

при секретарі Зоренко Т.О.,

з участю представника позивача
ОСОБА_1,відповідача ОСОБА_5.,
представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом ОСОБА_4,

10000, АДРЕСА_2

до ОСОБА_5,

10003, АДРЕСА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - ПАТ «Укрсиббанк»,

м. Харків, пр.-т Московський, 60,

про визнання права власності на майно
та поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду та просить
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя та
провести розподіл цієї квартири в
рівних частках, а також визнати за ним
право особистої приватної власності на
приміщення (кафе) за адресою: АДРЕСА_3

В обгрунтування заявлених вимог
посилається на те, що квартира придбана
відповідачем у період шлюбу, а отже є
спільним майном подружжя, а кафе
придбано за його особисті кошти, які
він позичив за договором цільової
позики від 08.05.2003 р. та згодом сплатив ці
кошти кредитору.

Зазначає, що про порушення своїх прав
дізнався із об'яви з місцевої газети
«Інтерес» у січні 2014 року.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позов та просив
його задовольнити повністю.

Відповідач та його представник проти
задоволення позову заперечили,
мотивуючи тим, що квартира є особистою
приватною власністю відповідача,
оскільки подарована їй згідно договору
дарування від 21.09.2000 р., договір
цільової позики від 08.05.2003 р. укладений
без згоди другого з подружжя (ОСОБА_5.),
доказів того, що позивач сплатив на
придбання кафе саме позичені кошти не
надано, а приміщення кафе набуте
відповідачем в процесі здійснення
господарської діяльності, а тому не є
спільною сумісною власністю, а є
особистою власністю ОСОБА_5

Крім того представник відповідача
зазначив, що позивачем пропущений
строк звернення до суду, оскільки про
порушення свого права позивач дізнався
при укладанні договору іпотеки
приміщення кафе 13.09.2006 р.

ПАТ «Укрсиббанк» неодноразово
повідомлявся судом про час та місце
розгляду справи шляхом надсилання
телефонограм, разом з тим представник
третьої особи правом участі у судовому
засіданні не скористався. Письмових
заперечень до суду не надходило.

Заслухавши учасників судового
засідання, свідка, дослідивши та
оцінивши докази по справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, з урахуванням
меж заявлених позовних вимог,
керуючись законом, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

29.07.1993 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було
зареєстровано шлюб.

Рішенням суду, яке набрало законної
сили 12.09.2006 р., шлюб між подружжям
розірваний.

05.12.2006 р. видано свідоцтво про
розірвання між подружжям шлюбу. (а.с. 5).

21.09.2000 р. згідно договору дарування
квартира АДРЕСА_1 подарована ОСОБА_5
(а.с. 33-34)

У відповідності із ч. 1 ст. 24 Кодексу
про шлюб та сім'ю (яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин)
майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

Отже, вимоги позивача щодо визнання
квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя та розподілу даної
квартири в рівних частках, визнавши за
ним право власності на ? ідеальну
частину квартири, є необгрунтованими
та безпідставними, оскільки вказане
майно є особистою власністю ОСОБА_5

Що стосується позовної вимоги про
визнання за позивачем права особистої
приватної власності на приміщення (
кафе), що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_4, то суд прийшов наступного
висновку.

30.06.2000 р. між приватним підприємцем
ОСОБА_5 (орендар) і КП
«Житомирводпроект» (орендодавець) був
укладений договір оренди нежитлового
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_4, строком на 10 років ( п.1.1) з
можливістю у подальшому викупити
об'єкт оренди.

Підприємцем ОСОБА_5 в орендованому
приміщенні здійснювалася господарська
діяльність, проводився ремонт,
оснащення приміщення системами
електро, газо, водопостачання, тощо.

У подальшому засіданням правління КП
«Житомирводпроект» від 06.05.2003 р. за № 106
дозволено укладення договору
купівлі-продажу з приватним
підприємцем ОСОБА_5, а також визначена
вартість об'єкта продажу у сумі 144000 грн.
(а.с. 90)

16.05.2003 р. між ОСОБА_5 та КП
«Житомирводпроект» укладений договір
купівлі-продажу приміщення кафе за
адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 80)

За умовами вказаного договору покупець
зобов'язаний оплатити вартість об'єкту
в наступному порядку: 55% вартості, тобто
79150 грн., протягом трьох банківських
днів з моменту підписання вказаного
договору, а решту 64760 грн. - до 01.01.2004 р.
(п.2.2 договору).

Покупець набуває право власності на
вказане приміщення з моменту
підписання акту прийому-передачі (п. 2.5
договору).

На виконання умов договору
купівлі-продажу ОСОБА_5 20.05.2003 р. було
сплачено 55% вартості, тобто 79150 грн., що
підтверджується приходним касовим
ордером №5 від 20.05.2003 р. (а.с. 183), а у
подальшому і решта 64760 грн., що
підтверджується приходними касовими
ордерами (а.с. 184-187). При цьому платником
грошових коштів вказана ОСОБА_5

12.11.2003 р. між ОСОБА_5 та КП
«Житомирводпроект» підписаний акт
прийому-передачі та до ОСОБА_5 перейшло
право власності на приміщення кафе (а.с.
181)

15.11.2003 р. право власності на вказане
майно зареєстроване за ОСОБА_5, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 15.11.2003 р. (а.с. 6 звор.)

Судом відхиляються твердження
позивача про те, що спірне приміщення є
його особистою приватною власністю,
оскільки доказів того, що саме позичені
08.05.2003 р. грошові кошти були внесені
позивачем в рахунок оплати приміщення
кафе, суду не надано. Кошти
сплачувалися відповідачем ОСОБА_5
частинами до повного погашення.

Крім того, судом критично оцінюється
наданий позивачем у судовому засіданні
оформлений у простій письмовій формі
договір цільової позики, датований
08.05.2003 р., оскільки аналогічні
правовідносини між позивачем та
кредиторами укладалися у письмовій
формі та посвідчувалися нотаріально
(а.с. 31-32), що підтверджувало справжність
існування таких правовідносин.

Згідно ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

У відповідності із ст. 60, ч. 3 ст. 61
Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За таких обставин, враховуючи, що майно
придбано ОСОБА_5 у період шлюбу та при
цьому в інтересах сім'ї, оскільки суд
розцінює придбання нерухомого майна та
ведення у ньому господарської
діяльності для поліпшення майнового
стану сім'ї як набуття блага для всієї
родини, то придбане приміщення кафе є
спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 578 ЦК України,
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу лише за згодою
усіх співвласників.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про
іпотеку» майно, що є у спільній
власності, може бути передане в іпотеку
лише за нотаріально посвідченою згодою
усіх співвласників.

Додатковим доказом того, що спірне
майно є спільною сумісною власністю
подружжя свідчить і той факт, що при
укладені договору іпотеки від 13.09.2006 р.
в забезпечення виконання ОСОБА_5
зобов'язань перед ПАТ «Укрсиббанк»
щодо сплати кредитного зобов'язання
ОСОБА_4 як співвласник майна надав
нотаріально посвідчену згоду на
передачу в іпотеку набутого подружжям
під час перебування в зареєстрованому
шлюбі приміщення кафе літ. «А 1»,
загальною площею 451,5 кв. м., яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 210).

При цьому, на момент укладення договору
іпотеки та надання згоди ОСОБА_4 на
передачу майна в заставу шлюб між
подружжям був розірваний з 12.09.2006 р. в
силу положень ст. 114 СК України.

Судом відхиляються твердження
представника відповідача, що вказане
майно набуте ОСОБА_5 як підприємцем, а
тому не може бути спільним майном
подружжя, оскільки в договорі
купівлі-продажу від 16.05.2003 р., акті
прийому-передачі у власність
приміщення кафе від 12.11.2003 р., витязі про
реєстрацію прав власності на нерухоме
майно від 15.11.2003 р. (а.с. 6 звор.) покупцем
(власником) майна значиться ОСОБА_5 саме
як фізична особа (без статусу
підприємця).

У подальшому ОСОБА_5 як фізична особа
передає приміщення кафе за згодою
співвласника майна (колишнього
чоловіка) в іпотеку банку. (а.с. 63)

Набуття права власності фізичною
особою та використання його для
здійснення підприємницької діяльності
із отриманням відповідних спеціальних
дозволів та статусу підприємця
узгоджується із законодавством.

Судом також відхиляються твердження
представника відповідача, що заява
складена нотаріусом 13.09.2006 р. й
підписана ОСОБА_4 свідчить про те, що
позивач надав згоду на розпорядження у
подальшому спірним майном на власний
розсуд відповідача, без обмежень та
застережень, тощо, а отже і визнав, що
майно належить виключно ОСОБА_5 і
претензій щодо його розподілу у нього
не має, оскільки вказана заява від
13.09.2006 р. стосується виключно передання
спірного майна в іпотеку та погодження
ОСОБА_5 умов договору іпотеки, (мовою
оригіналу): «… даю згоду моїй дружині
на передачу в іпотеку приміщення кафе…
Не заперечую проти самостійного
визначення моєю дружиною всіх умов
укладення вищевказаного правочину на
свій розсуд».

Що стосується пропущення позивачем
строків позовної давності, то суд
прийшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності.

Позивач посилається на те, що про
порушення свого права дізнався із
місцевої газети «Інтерес», у якій було
розміщено об'яву про продаж квартири та
приміщення кафе 29.01.2014 р. №3 (1113) (а.с. 7). У
зв'язку із цим вважає, що строки для
звернення до суду ним не пропущені.

Представник відповідача стверджує, що
про порушення свого права ОСОБА_4
дізнався коли підписував заяву про
надання згоди на передачу об'єкта
нерухомого майна в іпотеку банку 13.09.2009
р.

Разом з тим, із таким судженням
погодитися не можна, оскільки передача
спільного майна одним із співвласників
в іпотеку не може розцінюватися як
відчуження цього майна у подальшому.

Передача спільного майна для обтяження
третім особам, вчинена за згодою всіх
співвласників, не суперечить цивільним
правовідносинам, разом з тим, не
свідчить про позбавлення одного із
співвласників своєї частки у спільному
майні, оскільки не має наслідком його
обов'язкове відчуження. Згода на
передачу майна в іпотеку одним із
співвласників свідчить лише про
погодження передачі спільного майна
для виконання грошових зобов'язань
перед третіми особами другим із
співвласників.

Посилання представника відповідача на
те, що майно знаходиться під обтяженням
до 2017 року і до цього моменту не можу
бути відчужене також не заслуговує на
увагу, оскільки ОСОБА_5 може достроково
погасити кредит і зняти таким чином
обтяження. Крім того, майно може бути
реалізовано достроково за згодою
іпотекодержателя (банку).

Суд вважає, що порушення права наступає
з моменту, коли особа дізналася про
існування реальної загрози відчуження
спірного майна.

Об'ява від 29.01.2014 р. про продаж майна
свідчить про існування наміру
реалізувати спірне майно, що і стало
підставою для звернення позивача до
суду за захистом свого порушеного
права власності у спільному майні
подружжя.

Зняття з обслуговування телефонного
номеру 25-44-79 не може свідчити про
відсутність загрози реалізувати
спірне майно.

За таких обставин, суд прийшов
висновку, що права позивача підлягають
захисту шляхом визнання за ним права
власності на ? частину приміщення кафе
як половину майна подружжя, набутого
під час члюбу, а право для звернення до
суду за таким захистом реалізовано без
порушення строку звернення до суду.

Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір
підлягає стягненню з відповідача
пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) право власності на ?
частину приміщення кафе літ. «А 1»,
загальною площею 451,5 кв. м., яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
судовий збір у сумі 484, 77 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою суду від 26.03.2014 р. в
частині накладення арешту на квартиру
АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Богунський районний суд
міста Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя
В.О.Корицька