Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої
Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про визнання договорів
недійсними, за касаційними скаргами
ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 24 лютого 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 10 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивував тим, що між
ним та ОСОБА_4 були укладені договори
позики від 10 квітня 2008 року та від 14
червня 2011 року, за умовами яких він.
передав відповідачу у боргу 230 000
доларів США та 484 000 доларів США
відповідно, зі сплатою процентів за
користування грошовими коштами в
розмірі три процента в місяць, які
вчасно останнім повернуті не були.

Посилаючись на викладене та уточнивши
позовні вимоги, ОСОБА_3 просив
стягнути з ОСОБА_4 на свою користь
неповернуті суми позик за договорами
від 10 квітня 2008 року та від 14 червня 2011
року в розмірі 5 355 310 грн, що
еквівалентно 670 000 доларів США, відсотки
за користування коштами за договорами
позики в розмірі 4 698 485 грн, що
еквівалентно 587 825 доларів США, три
процента річних від прострочених сум
позики в розмірі 397 571 грн, що
еквівалентно 49 740 доларів США.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 у
липні 2013 року звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання договорів позики недійсними,
посилаючись на безгрошовість таких
договорів, та тиск з боку ОСОБА_3 при
підписанні цих договорів.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 24 лютого 2014 року
первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
неповернуті суми позик за договорами
від 10 квітня 2008 року та від 14 червня 2011
року в розмірі 5 355 310 грн, що
еквівалентно 670 000 доларів США, відсотки
за користування позиками в розмірі 4 698
485 грн, що еквівалентно 587 825
доларів США, три процента річних від
прострочених сум позики в розмірі 397
571 грн, що еквівалентно 49 740 доларів США.

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
10 червня 2014 року, зазначене рішення
районного суду в частині стягнення
суми позики й відсотків за її
користування за договором від 14 червня
2011 року змінено й стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 неповернуту суму позики
за договором від 14 червня 2011 року в
розмірі 3 489 200 грн, що еквівалентно 440 000
доларів США, відсотки за користування
позикою за договором від 14 червня 2011
року за період з 14 червня 2011 року до
14 січня 2014 року, загалом в розмірі 1 747
772 грн, що еквівалентно 220 000
доларів США.

Рішення суду першої інстанції в
частині стягнення суми позики і
відсотків за договором від 10 квітня 2008
року, а також 3% річних від простроченої
суми за договорами від 10 квітня 2008 року
та від 14 червня 2011 року скасовано й в
цій частині ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні вказаних
позовних вимог.

У решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

ОСОБА_3 у поданій касаційній скарзі
просить рішення апеляційного суду
скасувати і не передаючи справу на
новий розгляд змінити рішення суду
першої інстанції в частині визначення
розміру сум позик і відсотків за їх
користування, які підлягають стягненню
у гривневому еквіваленті за офіційним
курсом НБУ на момент сплати, в іншій
частині рішення районного суду
залишити без змін, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм як
матеріального, так і процесуального
права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає
задоволенню, а скарга ОСОБА_3 -
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
первісний позов, суд першої інстанції,
виходив з того, що позивач за двома
договорами позики передав у борг
відповідачу 714 000 доларів США, з яких
було повернуто лише 235 000 доларів США, а
відтак сума позики, яка підлягає
стягненню на користь позивача
становить 670 000 доларів США, 587 825 доларів
США відсотків за користування позиками
та 49 740 доларів США - три процента річних
від простроченої суми.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
припинення зобов'язань за розпискою
від 10 квітня 2008 року, у зв'язку з
укладенням договору позики від 14
червня 2011 року. Також суд апеляційної
інстанції зазначив про
безпідставність стягнення три
процента річних від простроченої суми,
оскільки договором позики визначено
розмір процентів за користування
коштами.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з
безпідставності та недоведеності
таких вимог та відсутності доказів
безгрошовості договорів позики.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалені у справі рішення судів таким
вимогам закону не відповідають.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Судом установлено, що згідно договору
позики від 10 квітня 2008 року, відповідач
отримав від позивача грошові кошти в
сумі 230 000 доларів США зі сплатою
процентів за користування грошима в
розмірі три процента в місяць, про що
ОСОБА_4 складено розписку.

14 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір позики, відповідно до
умов якого позивач передав, а
відповідач отримав грошові кошти в
розмірі 440 000 доларів США, зі сплатою
трьох процентів в місяць за
користування коштами.

Також згідно розписки від 14 червня 2011
року ОСОБА_4 отримав в борг від позивача
44 000 доларів США - без сплати відсотків.

У договорі позики та розписці від 14
червня 2011 року вказано строк
повернення грошових коштів до 01 липня
2011 року.

Крім того, у розписці від 14 червня 2011
року на суму 44 000 доларів США, зазначено,
що дана розписка випливає з виданої
раніше розписки від 10 квітня 2008 року
на суму 230 000 доларів США.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не дав належної оцінки
договорам позики від 10 квітня 2008 року
та 14 червня 2011 року, не з'ясував, чи є
такі договори самостійними з
урахуванням змісту розписки від
14 червня 2014 року, яка є невід'ємною
частиною цього договору.

Згідно розписок ОСОБА_3, останній
отримав від ОСОБА_4 21 листопада 2011 року -
80 000 доларів США, з яких 44 000 доларів США
на погашення безпроцентної позики та 36
000 доларів США у рахунок погашення
решти позики, 20 червня 2012 року - 50 000
доларів США, 17 серпня 2012 року - 50 000
доларів США, 07 вересня 2012 року -
25 000 доларів США, 21 вересня 2012 року - 30 000
доларів США.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Отже, судове рішення теж
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено у п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» за №14 від 18
грудня 2009 року у мотивувальній частині
рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК). Оскільки правом на звернення до
суду за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Суди попередніх інстанції на порушення
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернули; належним чином не з'ясували
обставин справи, зокрема, не дослідили
умов укладених між сторонами договорів
позики, не дали їм належної оцінки з
урахуванням того, що розписка від 14
червня 2011 року випливає з розписки від
10 квітня 2008 року, унаслідок чого не
визначилися з дійсним розміром
заборгованості за такими договорами.

У порушення вимог закону рішення суду в
частині вирішення вимог ОСОБА_3
ґрунтуються на припущеннях.

Разом з тим, не можна погодитися й з
висновками суду в частині вирішення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в
порядку,встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4
зазначав про безгрошовість розписок та
написання їх під тиском та погрозами з
боку ОСОБА_3

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд
першої інстанції не перевірив належним
чином доводи і заперечення сторін та їх
не спростував.

Так, в обгрунтування своїх вимог та
заперечень, відповідачем під час
розгляду справи неодноразово
заявлялися клопотання щодо проведення
судово-почеркознавчої експертизи з
переліком питань, які, на його думку
мають бути вирішені для обґрунтування
вимог. Клопотання відповідача судом
розглянуті не були.

Крім того, ст. 64 ЦПК України визначено,
що письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд має право
вимагати додання оригіналу.

Оригінали письмових доказів, як
зазначено у ст. 138 ЦПК України, до
набрання судовим рішенням законної
сили повертаються судом за клопотанням
осіб, які їх подали, якщо це можливо без
шкоди для розгляду справи. У справі
залишається засвідчена суддею копія
письмового доказу.

Незважаючи на зазначені вище вимоги
процесуального закону, матеріали
справи не містять оригіналів розписок
та договору позики, за якими ОСОБА_4
отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти
на загальну суму 714 000 доларів США, а
надані позивачем копії розписок та
договору, належним чином не завірені. З
матеріалів справи неможливо дійти
висновку чи досліджувалися судами
оригінали цих розписок і договору.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню,
як такі, що постановленні з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, з передачею даної
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, з підстав, передбачених ст.
338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 24 лютого 2014 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
10 червня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П.
Гончар

Т.П.
Дербенцева

В.О.
Савченко