У х в а л а

іменем україни

8 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Старосинявської центральної районної
лікарні, третя особа - управління
державної казначейської служби
України в Старосинявському районі
Хмельницької області, про визнання дій
протиправними, скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення недонарахованої заробітної
плати та оплати за вимушений прогул, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Старосинявського районного суду
Хмельницької області від 11 червня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 17 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що з 1 вересня 1998 року
вона працювала на посаді головного
бухгалтера Старосинявської
центральної районної лікарні. 28
листопада 2013 року вона подала заяву про
звільнення з роботи за згодою сторін,
однак наступного дня відкликала цю
заяву. Наказом № 225-К від 28
листопада 2013 року її було звільнено з
роботи на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України. Вважає, що
звільнення не відповідає чинному
законодавству, оскільки трудовий
договір з нею як головним бухгалтером
бюджетної установи розірвано без
погодження з Держказначейством, а
формулювання причин її звільнення є
неправильним. Відповідно до Умов
оплати працівників закладів охорони
здоров'я та установ соціального
захисту населення, затверджених
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України,
Міністерства охорони здоров'я України
від 5 жовтня 2005 року № 308/519, її
оклад мав становити на 10-20 відсотків
нижче від посадового окладу головного
лікаря лікарні. Разом із тим, протягом
2005-2012 років розмір її посадового окладу
був значно меншим, внаслідок чого їй не
виплачена заробітна плата в повному
обсязі. З огляду на зазначене, просила
визнати дії відповідача протиправними,
скасувати наказ № 225-К від 28
листопада 2013 року, поновити її на
посаді головного бухгалтера, стягнути
на її користь середній заробіток за
весь час вимушеного прогулу та
41 585,55 грн невиплаченої заробітної
плати.

Рішенням Старосинявського районного
суду Хмельницької області від 11 червня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 17 липня 2014 року, позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Старосинявської
центральної районної лікарні на
користь ОСОБА_4 17 383,12 грн недорахованої
та невиплаченої заробітної плати.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією
із підстав припинення трудового
договору є угода сторін.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 6 листопада 1992
року № 9 роз'яснено, що анулювання
домовленості про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП
України може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, дійшов обґрунтованого
висновку про те, що звільнення ОСОБА_4
проведено з дотриманням вимог чинного
законодавства про працю, оскільки при
припиненні трудового договору за
угодою сторін можливість відкликання
працівником своєї заяви після
узгодження умов з роботодавцем, на
відміну від звільнення працівника за
власним бажанням, не передбачена.
Стягуючи з роботодавця заробітну
плату, суди попередніх інстанцій
обґрунтовано виходили із того, що у
період з 5 жовтня 2005 року по 31 грудня 2012
року заробітна плата виплачувалась
працівникові не у повному обсязі.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судів першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні апеляційним судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Старосинявського районного
суду Хмельницької області від 11 червня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 17 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко