Єдиний унікальний номер 725/2610/14-ц
Номер провадження 2/725/577/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2014

Першотравневий районний суд
м.Чернівців в складі:головуючого
судді Іщенко І. В. при секретарі
Берекеля О.В.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору позики від 31.03.2014
року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики.

Посилався на те, 31.03.2014 року між ним та
ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Згідно умов договору позикодавець
передав у власність позичальникові
грошові кошти в сумі 400000 гривень, а
позичальник зобов'язався повернути
таку ж суму грошових коштів поетапно
25.04.14 року, 25.05.2014 року, 25.06.2014 року, 25.07.2014
року по 100000 гривень на банківський
рахунок.

Позика надавалася строком на чотири
місяці з кінцевим терміном повернення
до 31.07.2014 року. Кошти відповідач отримав
у повному обсязі, що підтверджується
умовами договору.

В добровільному порядку повернути
кошти ОСОБА_2 відмовляється у зв'язку з
чим він змушений був звернутися до суду
з позовом.

Просив позов задовольнити, стягнути з
ОСОБА_2 на користь позивача
заборгованість за договором позики від
31.03.2014 року в розмірі 400000 гривень та
понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1
про визнання договору позики
недійсним, яка ухвалою суду від 05.06.2014
року була об'єднана в одне провадження
з первісним позовом.

Посилався на те, що в період з травня 2005
року по 19.02.2014 року обіймав посаду
голови правління кредитної спілки
«Рідне коло». У квітні 2012 року до
кредитної спілки звернувся ОСОБА_1 з
проханням прийняти на депозитний
рахунок належні йому грошові кошти.

В подальшому, 03.04.2012 року між кредитною
спілкою «Рідне коло» та ОСОБА_1 було
укладено договір про залучення внеску
(вкладу) члена кредитної спілки на
депозитний рахунок НОМЕР_1, за умовами
якого відповідач по зустрічному позову
вніс на депозитний рахунок спілки
кошти в сумі 260000 гривень на строк до
04.06.2013 року, а спілка прийняла внесок на
умовах строковості, зворотності та
платності зі сплатою відсотків у
розмірі 21 % річних.

Крім того, 01.06.2012 року між сторонами
було укладено договір про залучення
внеску (вкладу) члена кредитної спілки
на депозитний рахунок НОМЕР_2, за
умовами якого відповідач по
зустрічному позову вніс на депозитний
рахунок спілки кошти в сумі 300000 гривень
на строк до 01.08.2013 року за сплатою 21 %
річних.

В червні 2013 року ОСОБА_1 з'явився до
кредитної спілки та отримав нараховані
відсотки у вигляді нарахованих
відсотків за депозитними договорами.

Тоді ж відповідач по зустрічному
позову повідомив його, що тимчасово
виїжджає до Канади у зв'язку з чим
попросив зберігати належні йому
грошові кошти на розрахунковому
рахунку кредитної спілки «Рідне коло»
до його повернення до України без
нарахування відсотків у зв'язку з
закінченням дії договорів.

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
діючого на той час голови кредитної
спілки ОСОБА_3 з погрозою та вимогами
повернути належні йому грошові кошти.

27.03.2014 року під час їх спільної зустрічі
в офісі кредитної спілки «Рідне коло»
відповідач по зустрічному позову,
погрожуючи примусив його особисто
виконати зобов'язання спілки та
повернути внесені кошти. ОСОБА_1
запропонував, щоб між ними було
укладено договір позики з графіком
погашення заборгованості, за яким він
нібито позичив у нього кошти. Натомість
відповідачем на його ім'я мала бути
видана довіреність на отримання
депозитних коштів у спілці.

Після цього між ними було укладено
договір позики про ніби то отримання
ним грошових коштів у розмірі 400000
гривень.

Вважає, що укладений правочин є
недійсним, оскільки був укладений під
впливом погроз ОСОБА_1 щодо
застосування до нього насильства.

На підставі ст.ст.215, 216, 231, 234 ЦК України
просив визнати недійсним з моменту
вчинення договір позики, укладений
31.03.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Представники позивача у судовому
засіданні позов підтримали та
підтвердили викладені в позовній
заяві обставини. Просили позовну заяву
задовольнити. Зустрічний позов не
визнали. Зазначили, що сума вказана в
договорі позики є меншою ніж загальна
сума депозиту позивача, що свідчить про
безпідставність зустрічних позовних
вимог. Крім того, довіреність, на яку
посилається відповідач, була
анульована позивачем. Просили
відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 зустрічний позов не
визнав з підстав, викладених у поданій
зустрічній позовній заяві. Пояснив, що
будь-яких коштів за договором позики
він не отримував, спірний договір
підписав, оскільки позивач погрожував
йому фізичною розправою. Просив
зустрічний позов задовольнити, а в
задоволенні первісного позову -
відмовити.

Представник відповідача у судовому
засіданні первісний позов не визнав.
Зазначив, що 02.06.2014 року ОСОБА_2
звернувся до правоохоронних органів із
заявою про злочин щодо дій ОСОБА_1
Просив зустрічний позов задовольнити,
в задоволенні первісного позову просив
відмовити.

Свідок ОСОБА_3 суду показав, що деякий
час був головою кредитної спілки
«Рідне коло», на даний час спілка
перебуває в стані ліквідації. ОСОБА_1
особисто до нього не звертався з
клопотанням про повернення депозитних
коштів. Проте він частково чув розмову
позивача з відповідачем, в ході якої
ОСОБА_1 погрожував ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що ОСОБА_1
звертався до нього з приводу
повернення депозитних коштів та
пропонував йому підписати договір
позики, на що він відмовився. Позивач
вимагав, щоб ОСОБА_2 особисто повернув
йому кошти.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що працюючи
на посаді помічника нотаріуса , готував
довіреність видану позивачем на ім'я
відповідача. Будь-яких погроз в його
присутності ОСОБА_1 не висловлював.
Довіреність видавалась на отримання
коштів.

Вислухавши пояснення сторін, покази
свідків, дослідивши матеріали
цивільної справи, суд приходить до
висновку, що первісний позов
обґрунтований та підлягає задоволенню,
а в зустрічному позові слід відмовити з
наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 31.03.2014 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики. Відповідно до умов
договору позикодавець передає у
власність позичальникові грошові
кошти у сумі 400000 гривень, а позичальник
зобов'язується повертати їх 25.04.2014 року,
25.05.2014 року, 25.06.2014 року, 25.07.2014 року по
100000 гривень на банківський рахунок
(а.с.6). Позика надається строком на 4
місяці, а саме до 31.07.2014 року.

Позикодавець передав позичальникові, а
позичальник отримав від позикодавця
гроші у визначеному розмірі на момент
його оформлення (п.2.2). Сторони договору
своїми підписами підтвердили факт
передачі коштів.

ОСОБА_2, не заперечуючи факту
підписання договору, з ним не
погоджується та вважає, що правочин
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст.ст.215, 216, 231, 234 ЦК України.

Так, відповідно до ст.231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

За змістом зазначеної статті для
визнання правочину недійсним через
вчинення його під впливом насильства
або погрози, необхідна наявність
фізичного або психологічного впливу на
особу з метою спонукання до укладення
правочину. Обов'язок доказування
наявності такого впливу покладається
на особу, яка оспорює правочин.

Аналізуючи положення Закону, суд
зазначає, що насильство може мати
будь-які прояви: фізичне насильство
(катування, биття, заподіяння болі);
психічне насильство (залякування,
загроза вбивством, заподіянням
тілесних ушкоджень самій особі або її
близьким); насильство дією (викрадення
дитини, пошкодження майна особи).
Різновидом насильства може вважатися
службовий вплив керівника на свого
підлеглого з метою спонукати
останнього до укладення правочину
шляхом застосування дисциплінарних
стягнень, звільнення, зниження
винагороди, пониження в посаді тощо.
Характерною рисою насильства є його
незаконність, а також те, що воно є
результатом активної поведінки
винного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 21 постанови від 06 листопада
2009 року N 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", при вирішенні
спорів про визнання недійсним
правочину, вчиненого особою під
впливом насильства, судам необхідно
враховувати, що насильство має
виражатися у незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

В якості обґрунтування поданої
зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2
посилався на подану ним заяву про
злочин до Першотравневого РВ УМВС
України в Чернівецькій області
відносно дій ОСОБА_1, по якій на даний
час проводиться досудове
розслідування.

Даючи оцінку наданому відповідачем
доказу, суд вважає, що відповідачем не
було доведено факту застосування
відносно нього позивачем насильства у
будь-яких його проявах.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що
ОСОБА_1 погрожував йому, що було
сприйнято ним як насильство, не може
бути прийнято до уваги судом, оскільки
відповідачем не було вказано у чому
конкретно полягало насильство та чому
такі погрози позивача були сприйняті
ним реально.

При цьому, суд приймає до уваги покази
свідка ОСОБА_4, який суду показав, що
ОСОБА_1 просив його підписати договір
позики, однак той відмовився, після
чого будь-яких дій позивач відносно
нього не вживав.

Твердження ОСОБА_2 про те, що кошти за
договором позики - це в дійсності були
кошти вкладені позивачем на депозит до
кредитної спілки «Рідне коло», згідно
договорів НОМЕР_1 від 03.04.2012 року, НОМЕР_2
від 01.06.2012 року, також не можуть бути
прийняті до уваги судом, оскільки
зазначені правочини є різними за своєю
правовою природою, регулюються різними
нормами Цивільного кодексу України та
відрізняються за своїм суб'єктним
складом.

Також необґрунтованими є посилання
ОСОБА_2 на ст.234 ЦК України, оскільки за
змістом статті фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювались
цим правочином. Ознака фіктивності
повинна бути властива діям обох сторін
правочину. Якщо одна сторона діяла лише
про людське око, а інша - намагалася
досягти правового результату, то такий
правочин не визнається фіктивним.

Разом з тим, саме по собі звернення до
суду з позовом ОСОБА_1 свідчить про те,
що він мав намір досягти правового
результату внаслідок вчинення
правочину, а тому угода не може бути
визнана судом фіктивною.

З урахуванням наведеного, суд вважає,
що ОСОБА_2 вірно сприймав істотні
обставини вчиненого правочину, його
зовнішнє волевиявлення відповідало
його справжньому наміру та внутрішній
волі.

Виходячи з вище викладеного, а також
враховуючи те, що укладений між
сторонами договір позики від 31.03.2014
року не суперечить нормам цивільного
законодавства, відповідає вільному
волевиявленню та внутрішній волі
учасників правочину, та спрямований на
реальне настання правових наслідків,
суд вважає, що відсутні передбачені
ст.ст.203, 215, 231, 234 ЦК України підстави для
визнання вказаного правочину
недійсним, а тому приходить до
висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2
про визнання недійсним договору позики
від 31.03.2014 року - необґрунтований та
задоволенню не підлягає.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики
суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного
кодексу України, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальнику) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.

Як вбачається з досліджених матеріалів
справи, сторонами була дотримана
письмова форма договору позики.
Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом факту укладення договору.

Аналізуючи вказані положення, суд
зазначає, що договір позики є
двостороннім правочином. Також після
укладення цього договору всі обов'язки
за договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Відповідно до ст. 218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину може доводитись письмовими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків.

На момент розгляду справи судом,
договір позики від 31.03.2014 року є чинним,
недійсним чи неукладеним в судовому
порядку не визнавався.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України
визначено, що позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлені договором.

Зі змісту договору видно, що кінцевий
термін повернення коштів сплив 31.07.2014
року, однак кошти відповідачем у
добровільному порядку повернуті не
були.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу
України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги
ОСОБА_1 доведеними, а тому приходить до
висновку про їх задоволення.

Керуючись ст.ст.203, 215, 231, 234, 526, 536, 611, 1046,
1047, 1049 Цивільного кодексу України,
ст.ст.8, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договору позики
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг по договору позики від 31.03.2014 року
в сумі 400000 грн. та сплаченого судового
збору в сумі 3654 гри.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору позики від 31.03.2014 року -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до
апеляційного суду Чернівецької
області через Першотравневий районний
м. Чернівці.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів після
оголошення рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Іщенко І.В.