Провадження № 2/641/1851/2014
Справа № 2-745/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року

Комінтернівський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д.Є.

за участю секретаря - Бєлової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа - Комінтернівський районний
відділ ГУ ДМС України в Харківській
області, про виселення та зняття з
реєстраційного обліку, зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особа -
ОСОБА_3, Приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в
якому просив виселити ОСОБА_2 з
квартири АДРЕСА_1, а також зняти ОСОБА_2
з реєстраційного обліку за вказаною
адресою, відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначав, що 05.08.2010 між ним та ОСОБА_2
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідчений ПН ХМНО
ОСОБА_4, реєстровий № 2440, за умовами
якого право власності на нерухоме
майно перейшло до ОСОБА_1 Останній, як
власник майна, вважає, що у ОСОБА_2 на
теперішній час відсутні правові
підстави для користування житловим
приміщенням, оскільки жодних
домовленостей з цього приводу між ними
не було. ОСОБА_2 не є членом сім'ї
власника житла, договорів найму
житлового приміщення з ОСОБА_1 не
укладалось, а тому з метою усунення
перешкод у користуванні власником
своїм майном позивач просить виселити
ОСОБА_2 із житлового приміщення, а також
зняти його з реєстраційного обліку.

Не погоджуючись із заявленими вимогами
ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та
ОСОБА_1 05 серпня 2010 року, посвідчений ПН
ХМНО ОСОБА_4, посилаючись на те, що даний
договір був вчинений ним під впливом
помилки, він не мав наміру продавати
свою квартиру, був впевнений, що
оформлюється лише договір іпотеки для
забезпечення грошових зобов'язань його
знайомої ОСОБА_3 Про суть укладеного з
ОСОБА_1 договору йому стало відомо лише
на початку 2014 року від державного
виконавця, а тому для вирішення питань
він вимушений звернутися до суду із
даним позовом.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом ОСОБА_1 -
ОСОБА_5 заявлені позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, просив
виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення
- квартири АДРЕСА_1 та зняти його з
реєстраційного обліку. Зустрічні
вимоги ОСОБА_2 просив залишити без
задоволення як безпідставні та
необґрунтовані.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2
та його представник ОСОБА_6
заперечували проти заявлених вимог
ОСОБА_1, просили відмовити в їх
задоволенні. Зустрічні вимоги просили
задовольнити, ОСОБА_2 додатково
вказував, що оспорюваний правочин був
вчинений ним саме під впливом помилки,
він вважав, що укладає саме договір
іпотеки, щодо якого просила його
знайома ОСОБА_3, він не усвідомлював
значення форми договору, йому не
роз'яснили наслідки укладення даного
правочину.

Представник третьої особи -
Комінтернівського районного відділу
ГУ ДМС України в Харківській області в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлявся у
встановленому законом порядку, причини
неявки суду не повідомив.

Третя особа - Приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 надала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності у
зв'язку із завантаженістю.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому
засіданні пояснила, що в період з 2009 рік
по 2011 рік ОСОБА_2 перебував із нею у
трудових відносинах, працював на неї та
був від неї матеріально залежним. В
червні 2010 року вона звернулась до
ОСОБА_2 з проханням передати належну
йому квартиру в іпотеку громадянці
ОСОБА_8 за договором, укладеним в
забезпечення повернення нею грошових
коштів. ОСОБА_7 повернула борг ОСОБА_8
особисто. В серпні 2010 року в ОСОБА_7
знову виникла потреба в отриманні
коштів, які вона отримала від ОСОБА_1
Останній, в свою чергу в забезпечення
виконання зобов'язань забажав укласти
стосовно квартири договір
купівлі-продажу, при цьому усно вони
домовились про договір застави строком
на один рік, ОСОБА_1 завіряв її, що
формально укладання даного договору не
призведе в подальшому до юридичних
наслідків позбавлення ОСОБА_2 його
права власності на спірну квартиру.
ОСОБА_7 стверджувала, що грошові кошти
саме вона отримала від ОСОБА_1, наміру
продавати квартиру не було, вона
вмовила ОСОБА_2 на вчинення цього
правочину, завіряючи його, що це
договір застави. В подальшому третя
особа ОСОБА_7 в судове засідання не
з'являлась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась у встановленому
законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, давши
добутому правової оцінки, встановив
такі факти та відповідні їм
правовідносини.

Згідно договору купівлі-продажу,
посвідченого 05 серпня 2010 року ПН ХМНО
ОСОБА_4, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1
отримав у власність квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 3 даного договору засвідчено,
що ОСОБА_2 отримав грошові кошти від
ОСОБА_1 повністю ще до підписання
договору, своїм підписом підтвердив
факт повного розрахунку за продану
квартиру і відсутність щодо ОСОБА_1
будь-яких претензій фінансового
характеру.

Пунктами 11, 12, 16 даного договору
закріплено, що нотаріусом роз'яснено
сторонам договору про наслідки
вчинення даного правочину.

Оспорюваний договір підписаний
сторонами особисто, зареєстрований в
Державному реєстрі правочинів за №
4059113.

Своє право власності на спірне
нерухоме майно ОСОБА_1 реєстрував в КП
«ХМБТІ» 11 жовтня 2010 року, реєстраційний
№ 30609080, що підтверджується витягом про
державну реєстрацію прав.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» з
місця проживання про склад сім'ї та
прописку від 20.07.2010 за № 799, в квартирі
АДРЕСА_1 з 18.06.1986 зареєстрований та
мешкає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_2 стверджує, що договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
посвідченого 05 серпня 2010 року ПН ХМНО
ОСОБА_4, був вчинений ним під впливом
помилки, а тому має бути визнаний судом
недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК
України, а саме зміст правочину не може
суперечити Цивільно-процесуальному
Кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками, не може
суперечити правам та інтересам
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст.. 229 ЦК
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Помилка - це спотворене уявлення особи
про обставини, що дійсно мають місце. Як
роз'ясняв Пленум Верховного Суду
України у п. 11 по станови «У справах про
визнання правочинів недійсними» від
25.12.1992, під помилкою треба розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета або інших істотних
умов правочину, яке вплинуло на її
волевиявлення і за відсутності якої
обставинами справи можна вважати, що
правочин не був би укладеним. При цьому
помилка не є результатом навмисних дій
іншого учасника правочину, хоча і
зумовлює спотворене формування волі
учасника правочину. Помилці може
сприяти відсутність належної
обачності, переоцінка свого досвіду чи
можливостей учасниками правочину, дії
третіх осіб тощо.

Аналізуючи дану правову позицію, суд
вважає, що відсутні підстави вважати,
що ОСОБА_2 вчинив правочин
купівлі-продажу квартири під впливом
помилки, оскільки текст договору він
оглядав, власноруч підписував його,
бачив назву договору. До того ж, ОСОБА_2
вже вчиняв інші правочини щодо свого
нерухомого майна, в тому числі і
договір іпотеки, а тому мав помітити
відмінності цих правочинів.

Як свідчать матеріали справи, вже після
сплину двох місяців ОСОБА_1, як того
вимагає чинне законодавство,
зареєстрував своє право на нерухоме
майно у КП «ХМБТІ» та отримав
відповідні витяги, оформив технічний
паспорт на квартиру, а тому ОСОБА_2 вже з
жовтня 2010 року мав знати, що змінено
власника квартири, в якій він
зареєстрований.

Як зазначав ОСОБА_2 у судовому
засіданні, правочини щодо свого майна
він вчиняв на наполегливі прохання
ОСОБА_7, якій на той час були необхідні
грошові кошти, він вказував, що не міг
їй відмовити, оскільки перебував у
матеріальній залежності він неї та
довіряв їй.

Також в судовому засіданні ОСОБА_2
підтвердив, що підписуючи оспорюваний
договір, він бачив його назву та інші
реквізити документу.

Статті 10, 60 Цивільно-процесуального
кодексу України передбачають, що
сторони мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом
можуть бути будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги та заперечення
сторін, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних або юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 не надано суду жодних належних
та допустимих доказів того, що
оспорюваний правочин вчинений ним саме
під впливом помилки, тобто він не
розумів природу договору
купівлі-продажу нерухомого майна, а
тому відсутні підстави визнавати
договір купівлі-продажу квартири від
05.08.2010, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_4
недійсним з підстав, визначених ст.. 229
ЦК України.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1,
вони підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до положень ст.. 158 ЖК
УРСР наймач користується жилим
приміщенням у будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, відповідно до
договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення
укладається між власником будинку
(квартири) і наймачем у письмовій формі
з наступною реєстрацією у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів або в органі управління, що
ним утворюється. Договір повинен
містити вказівку на предмет договору,
строк, на який він укладається,
визначати права і обов'язки наймодавця
і наймача та інші умови найму.

ОСОБА_1 як власник житлового приміщення
не укладав із відповідачем договорів
найму житлового приміщення.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, та має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Цивільний кодекс України містить
норму, яка визначає підстави для втрати
особою права користування житловим
приміщенням в разі відсутності цієї
особи без поважних причин.

Так, відповідно до ст. 405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається
його власником. Член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

При цьому, як встановлено судом,
відповідач не є членом сім'ї власника
житлового приміщення, а тому ця норма
кодексу судом не застосовується.

Відповідно ст.. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Наявність реєстрації ОСОБА_2 в квартирі
АДРЕСА_1 порушує право приватної
власності ОСОБА_1 та перешкоджає йому
вільно розпоряджатися, володіти та
користуватися своєю власністю.

Порядок реєстрації місця проживання,
зняття з реєстрації громадян, які на
законних підставах перебувають в
Україні, визначено ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11.12.2003.
Відповідно до ст.. 3 цього закону,
реєстрацією є внесення відомостей до
паспортного документу про місце
проживання, місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Крім того, витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги (ст.. 84 ЦПК України).

ОСОБА_1 сплачені судові витрати, а саме
судовий збір в розмірі 8 грн. 50 коп. та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
37 грн. 00 коп., що документально
підтверджується квитанціями,
долученими до матеріалів цивільної
справи.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_1
про відшкодування витрат на правову
допомогу в розмірі 5328 грн., то суд
вважає, що ці вимоги задоволенню не
підлягають, оскільки представництво
інтересів позивача ОСОБА_1
здійснювалось на підставі довіреності
ОСОБА_5, який від імені позивача також
уповноважував інших осіб бути
представниками позивача в різних
установах з різних питань.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати Комінтернівський РВ ДМС
України в Харківській області зняти
ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за
адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 45,50 грн.

В інший частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічні вимоги ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги у 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Суддя: Д. Є. Боговський