Ухвала іменем україни 17 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М. суддів:
Маляренка А.В., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 26 червня 2013
року та рішення апеляційного суду
Рівненської області від 20 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 01 жовтня 2009 року він
уклав з приватним підприємцем ОСОБА_7
договір купівлі-продажу зерна пшениці
3-го класу, за яким провів попередню
оплату в сумі 122 462 грн. За умовами цього
договору відповідач зобов'язався в
строк до 31 травня 2010 року передати йому
136 069 кг зерна або повернути грошові
кошти з урахуванням упущеної вигоди. У
вказаний строк та в подальшому
відповідач взятих на себе зобов'язань
не виконав, на теперішній час ні
грошових коштів, ні зерна не повернув.
За таких обставин позивач просив
стягнути з відповідача заборгованість
за договором позики з урахуванням
трьох процентів річних та інфляційних
витрат, а також відшкодувати моральну
шкоду.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Рівненського районного суду
Рівненської області від 26
червня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 20 травня 2014
року рішення суду першої інстанції
змінено, виключено посилання на
застосування до спірних відносин
положень ст. 1053 ЦК України щодо новації
боргу. В решті рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного
суду, ухвалити у справі нове рішення,
яким позов задовольнити повністю,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Суд першої інстанції, з
висновком якого в незміненій частині
погодився суд апеляційної інстанції,
ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, розглянувши спір у
межах заявлених вимог, виходив із того,
що позивачем фактично було заявлено
вимоги про стягнення заборгованості за
договором позики, яка вже була стягнута
рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 18 листопада 2011
року та рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 27 лютого 2012
року, а тому дійшов висновку, що ці
вимоги задоволенню не підлягають. При
цьому суд дійшов висновку, що договір
купівлі-продажу зерна є удаваним
правочином, який було укладено з метою
приховати договір позики.

Апеляційний суд, змінивши рішення суду
першої інстанції, виходив із того, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини у справі, разом з
тим помилково вважав, що спірні
правовідносини допускають новацію
боргу за договором купівлі-продажу
зерна у позикове зобов'язання та
виключив посилання на положення ст. 1053
ЦК України.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що згідно з
квитанціями до прибуткового касового
ордера серії 01АААМ 911812 від 08 жовтня 2010
року, серії 01АААМ 911813 від 08 жовтня 2009
року та серії 01АААМ 911814 від 19 листопада
2009 року ОСОБА_7 прийняв від ОСОБА_6
всього разом 122 462 грн як попередню
оплату за зерно.

18 серпня 2011 року ОСОБА_6 направив на
адресу відповідача претензію про
виконання взятих на себе зобов'язань за
договором купівлі-продажу зерна. Однак
зазначена претензія була залишена без
відповіді (а. с. 19).

Стаття 655 ЦК України закріплює
законодавче визначення договору
купівлі-продажу, згідно з яким одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

В силу положень ст. 662 ЦК України
продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693
ЦК України, якщо продавець, який
одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

З матеріалів справ
вбачається, що звертаючись із позовом
до суду,

ОСОБА_6 як на підставу позовних вимог
посилався на положення ст. ст. 530, 656 , 663,
693 ЦК України, тобто на норми
матеріального права, що регулюють
правовідносини договірного характеру,
а саме договору купівлі-продажу.

Рішенням Рівненського
міського суду Рівненської області від
18 листопада 2011 року та рішенням
апеляційного суду Рівненської області
від 27 лютого

2012 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
стягнуто за договором позики 160 480 грн
основного боргу, а також відсотки за
користуванням грошовими коштами та три
проценти річних від простроченої суми.
Зі змісту зазначених рішень не
вбачається, що договір позики було
укладено взамін обов'язку ОСОБА_7
поставити ОСОБА_6 зерно, за яке він
сплатив згідно із квитанціями, а також
при розгляді цієї справи сторони не
пов'язували виникнення боргових
зобов'язань із договором
купівлі-продажу зерна.

З урахуванням
викладеного апеляційний суд у
порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на
зазначені положення закону уваги не
звернув, не перевірив, чи мають
вищевказані рішення преюдиційне
значення для вирішення даного спору,
які правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного
суду Рівненської області від 20 травня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська