Справа № 165/1423/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Ференс-Піжук О.Р.
Провадження № 22-ц/773/1652/14 Категорія: 27
Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Веремчук Л.М., Антонюк К.І.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю: представника
відповідача ПАТ «УкрСиббанк» Гусак
Т.Г.,

представника відповідача ТОВ
«Кей-Колект» Бохонковича В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрборг», треті
особи на стороні позивача, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, - ОСОБА_4, Мале приватне
підприємство «Берізка», про визнання
договору споживчого кредиту недійсним
та зобов'язання вчинити дії за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на
рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 25 вересня 2014
року,

встановила:

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від 25 вересня
2014 року в задоволенні вищевказаного
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду,
позивач ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення його позову.

Представники відповідачів ПАТ
«УкрСиббанк» Гусак Т.Г., ТОВ
«Кей-Колект» Бохонкович В.Є. в ході
апеляційного розгляду даної справи
просили відхилити апеляційну скаргу
позивача у зв'язку з безпідставністю
наведених у ній доводів, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін,
вважаючи його законним та
справедливим.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явилися, хоча
були належним чином та своєчасно
повідомлені про дату, час та місце його
проведення. При цьому, відповідач ТОВ
«Укрборг», треті особи на стороні
позивача, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, МПП
«Берізка» про причини неявки не
повідомили, про відкладення розгляду
справи не клопотали. Позивач ОСОБА_3
подав письмову заяву про розгляд
справи без його участі.

За таких обставин колегією суддів у
відповідності з ч.2 ст.305 ЦПК України
визнано за можливе розглядати справу
за відсутності вищевказаних осіб.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін з наступних підстав.

Звертаючись до суду з вищевказаним
позовом ОСОБА_3 у своїй позовній заяві
зазначив, що 22 грудня 2006 року між ним та
АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником
якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений
договір споживчого кредиту № 0, за
умовами якого банк мав надати позивачу
кредит в сумі 600000 грн. на строк до 22
грудня 2017 року.

Однак, всупереч умовам договору
фактично йому було надано кредит в сумі
595454 грн. 55 коп. різними сумами. При
цьому, всупереч вимогам п.2 ст.11, ст.18, п.2
ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав
споживачів» перед укладенням
вищевказаного кредитного договору
банком не було надано повну інформацію
щодо умов кредитування і тим самим
введено позивача, як споживача в оману
щодо істотних умов кредитного
договору, які виявилися
несправедливими та включають в себе
жорсткі обов'язки споживача.

Крім того, всупереч положенням ст.1056-1
ЦК України банком було в
односторонньому порядку згодом
збільшено процентну ставку, а також за
відсутності порушень кредитної
дисципліни з боку позичальника за
позовом банку рішенням суду достроково
стягнуто всю суму кредиту, що є
порушенням п.п.8, 10 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Позивач також зазначив, що всупереч
умовам кредитного договору та
положенням ст.1076 ЦК України, без його
згоди банком було відступлено ТОВ
«Кей-Колект» за договором факторингу
право вимоги за вищевказаним кредитним
договором і при цьому розповсюджено
конфіденційну інформацію про
позичальника, яка становить банківську
таємницю.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_3
просив визнати вищезгаданий договір
споживчого кредиту недійсним з моменту
його укладення та зобов'язати ПАТ
«УкрСиббанк» прийняти у нього суму
залишку кредитної заборгованості в
розмірі 301454 грн. 29 коп. рівними
частинами, у термін не менший, ніж
передбачалось договором - до 22.12.2007
року.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач всупереч вимогам
ст.ст.10, 60 ЦПК України не довів тих
обставин, на які він посилався, як на
підставу для задоволення позовних
вимог, а самі позовні вимоги не
ґрунтуються на жодній із підстав
недійсності правочину, передбачених
нормами ЦК України.

Зазначені висновки суду першої
інстанції, з якими погоджується і
колегія суддів, ґрунтуються на повно,
всебічно, об'єктивно встановлених
обставинах справи та відповідних їм
нормах матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент його вчинення стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 -
3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України містить загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину. Зокрема: зміст
правочину не може суперечити нормам ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч.2);
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3); правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом (ч.4); правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5); правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний
договір укладається в письмовій формі.

Судом першої інстанції встановлено, що
22 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», укладений в
письмовій формі договір споживчого
кредиту №0, за умовами якого банк
надав позивачу кредит у сумі 600000 грн.,
на строк 132 місяці, зі сплатою відсотків
за користування кредитом в розмірі 17,5 %
річних та одноразової комісії в
розмірі 2% від суми фактично отриманих
кредитних коштів, а позивач
зобов'язувався повернути кредит
щомісячними платежами, розмір та
терміни сплати яких визначені додатком
1 до даного договору (а.с.6-10).

Даний договір містить усі істотні в
розумінні ч.1 ст.638 ЦК України умови для
такого виду договорів і підписаний
обома сторонами.

Підписавши даний договір, позивач тим
самим виразив свою безумовну згоду з
усіма його істотними умовами, що
стосуються умов надання та повернення
кредиту, а також сукупної вартості
кредитного ресурсу.

Відповідно до п.п.3, 5 ст.3 ЦК України, до
загальних засад цивільного
законодавства належать свобода
договору, а також судовий захист
цивільного права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1
ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

При цьому, згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Таким чином, наведені вище факти
повністю спростовують твердження
позивача про ненадання йому банком
повної інформації щодо умов
кредитування і тим самим - введення
його, як споживача, в оману щодо
істотних умов кредитного договору, а
також про наявність у договорі
несправедливих умов.

Крім того, як було встановлено судом,
рішенням Нововолинського міського
суду від 29.04.2010 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 29.07.2010 року стягнуто в
солідарному порядку з ОСОБА_3 та МПП
«Берізка» в користь ПАТ «УкрСиббанк»
692687 грн. 67 коп. заборгованості за
договором споживчого кредиту №0.

Ухвалою Верховного Суду України від
02.03.2011 року вищевказані рішення суду
першої та апеляційної інстанції
скасовано в частині стягнення
кредитної заборгованості з МПП
«Берізка» та закрито провадження в цій
частині, оскільки даний спір підсудний
господарському суду. В решті судові
рішення залишені без змін.

26 вересня 2011 року рішенням
господарського суду Волинської
області, залишеним без змін постановою
Рівненського апеляційного суду
Рівненської області від 04.01.2012 року
стягнуто з МПП «Берізка» в користь ПАТ
«УкрСиббанк» 885288 грн. 07 коп.
заборгованості за договором поруки у
зв'язку з невиконанням умов кредитного
договору.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовими
рішеннями у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа щодо
якої встановлено ці обставини.

Доводи позивача про збільшення банком
в односторонньому порядку процентної
ставки, безпідставність дострокового
стягнення кредиту, неправомірне
відступлення права вимоги за
вищевказаним кредитним договором та
розповсюдження конфіденційної
інформації про позичальника, яка
становить банківську таємницю,
стосуються виключно питань виконання
умов кредитного договору і не є в
розумінні ст.ст.203, 215, 230 ЦК України
підставами для визнання згаданого
правочину недійсним.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
перевіривши доводи кожної зі сторін,
надавши належну правову оцінку
дослідженим доказам та фактичним
обставинам справи, правильно
визначився з характером спірних
правовідносин і обґрунтовано дійшов
висновку про безпідставність
заявленого ОСОБА_3 позову.

Натомість доводи апеляційної
скарги зводяться до довільної та
суперечливої інтерпретації позивачем
дійсних обставин справи та відповідних
їм норм чинного законодавства і не
спростовують наведених вище висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що оскільки
доводи апеляційної карги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, то апеляційну скаргу
позивача слід відхилити, а оскаржуване
рішення залишити без змін, як таке, що
ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 25 вересня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді