У Х В А Л А

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П.,
Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Служба у справах дітей
Броварської міської ради Київської
області, про визначення порядку
користування квартирою, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 17 березня 2014 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому
просив встановити порядок
користування квартирою АДРЕСА_1, право
власності на яку за кожним із них на Ѕ
частини визнано на підставі рішення
апеляційного суду Київської області
від 16 вересня 2011 року.

Посилаючись на те, що в
добровільному порядку з відповідачкою
не можуть дійти згоди щодо спільного
користування зазначеною квартирою,
просив виділити йому з неповнолітньою
дочкою ОСОБА_5 у користування кімнату
площею 24,8 кв. м та балкон площею 1,6 кв. м,
а відповідачці - кімнату площею 14,6 кв. м
та балкон площею 1,7 кв. м, інші
приміщення залишити у спільному
користуванні сторін.

Рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 17 березня 2014 року позов
задоволено. Встановлено порядок
користування квартирою АДРЕСА_1,
відповідно до якого у користування
ОСОБА_3 з неповнолітньою дочкою
ОСОБА_5 виділено кімнату площею 24,8 кв. м
і балкон площею 1,6 кв. м, у
користування ОСОБА_4 - кімнату площею 14,6
кв. м та балкон площею 1,7 кв. м.

Місця загального користування, а
саме: кухню площею 10,5 кв. м, ванну
кімнату - 4 кв. м, туалет - 1,1 кв. м, коридор
- 8,2 кв. м, залишено в спільному
користуванні сторін.

Рішенням апеляційного суду
Київської області від 14 травня 2014 року
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 березня 2014
року змінено, виключено з абзацу
другого резолютивної частини рішення
словосполучення «з неповнолітньою
дочкою ОСОБА_5».

В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову та виділяючи позивачу житлову
кімнату площею 24,8 кв. м, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що такий порядок
користування вказаною квартирою
відповідає інтересам неповнолітньої
дитини, яка перебуває на утриманні
позивача, а виділення відповідачці
житлової кімнати площею 14,6 кв. м
суттєво не вплине на її житлові права.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
того, що виділивши житлову кімнату
площею 24,8 кв. м у користування ОСОБА_3 з
неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог, оскільки позивач
просив виділити йому особисто як
співвласнику квартири вказану кімнату
з урахуванням інтересів
неповнолітньої дитини.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з 16 вересня 2000 року по 25
лютого 2011 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі рішення апеляційного
суду Київської області від 16 вересня 2011
року за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право
власності за кожним на Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира має
дві житлові кімнати площею 24,8 кв. м та
площею 14,6 кв. м, коридор - 8,2 кв. м, кухню -
10,5 кв. м, ванну кімнату - 4 кв.
м, туалет - 1,1 кв. м. У кімнаті площею
24,8 кв. м. є балкон - 1,6 кв. м, з кухні є
вихід на інший балкон - 1,7 кв. м.

Обґрунтовуючи підстави позову,
позивач посилався на те, що оскільки
вказану квартиру не може бути
розділено в натурі, а він бажає
провести ремонт у виділеній йому з
дочкою кімнаті, то просив суд визначити
порядок користування спірною
квартирою, виділивши йому з донькою
житлову кімнату площею 24,8 кв. м.

Статтею 358 ЦК України передбачено,
що право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

За змістом ст. 364 ЦК України
квартира, яка є спільною сумісною чи
частковою власністю, на вимогу
учасника (учасників) цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Виділяючи позивачу житлову кімнату
площею 24,8 кв. м, а відповідачці житлову
кімнату площею 14,6 кв. м., суди виходили
із того, що вирішення спору у такий
спосіб виключить можливість спільного
користування спірною кватирою,
враховує інтереси малолітньої дитини,
яка проживає з батьком, та не призведе
до значного порушення житлових прав
відповідачки.

У той же час, виділяючи в окреме
користування відповідачці жилу
кімнату площею 14,6 кв. м, розмір якої
менший від частки житлової площі
квартири, що належить їй на праві
власності, на порушення приписів
ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди
не звернули уваги на те, що
відповідачка у разі зайняття нею
кімнати, яка не відповідає її частці у
праві власності на квартиру, буде
суттєво обмежена у належному їй праві
власності та праві користування
квартирою.

Вирішуючи спір по суті, суди не
з'ясували, чи можливо в даному випадку
визначити порядок користування
спірною квартирою з дотриманням прав
кожного із співвласників на володіння,
користування та розпорядження
належною йому часткою у цій квартирі.

Порушення судами при розгляді
справи норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалені
судові рішення не можуть вважатись
законними і обґрунтованими та в силу
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 17 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду Київської
області від 14 травня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук