Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус Кременчуцького міського
нотаріального округу Полтавської
області ОСОБА_5, про визнання договору
дарування недійсним та поновлення
права власності на квартиру, за
касаційною скаргою представника
приватного нотаріуса Кременчуцького
міського нотаріального округу
Полтавської області ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 31 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом та просила
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений
12 червня 2007 року між нею та ОСОБА_4, та
поновити за нею право власності на
вказану квартиру.

В обґрунтування позову зазначила, що
допустилася помилки при укладенні
договору, що має істотне значення, а
саме щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін. Також вказала, що
мала попередню домовленість з сином,
відповідачем у справі, що він буде її
доглядати, а тому, бажаючи укласти з
останнім договір довічного утримання,
помилково уклала договір дарування.
Після укладення спірного договору
відповідач змінив своє ставлення до
неї, не забезпечував продуктами,
ігнорував домовленості щодо утримання
та догляду.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 05 червня 2014 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 31 липня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано в частині відмови у визнанні
договору дарування недійсним та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
12 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5 В іншій частині рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Полтавської області від 31 липня 2014
року, рішення суду першої інстанції
залишити в силі, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що відповідно до
договору дарування від 12 червня 2007
року, посвідченого приватним
нотаріусом Кременчуцького міського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3
передала безоплатно у власність
(подарувала) ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позовні вимоги є
необґрунтованими, а спірний правочин
відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у визнанні
договору дарування недійсним та
ухвалюючи нове рішення про задоволення
позовних вимог в цій частині,
апеляційний суд виходив з відсутності
волевиявлення позивачки на вчинення
спірного правочину, її похилого віку та
стану здоров'я.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду апеляційної інстанції
не можна з огляду на наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом (ч.
1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, оскільки
не містить переконливих висновків про
наявність помилки - неправильного
сприйняття позивачкою фактичних
обставин правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, судом не встановлено чи
є спірна квартира єдиним житлом
позивача, чи продовжувала вона в ній
проживати після укладення договору
дарування, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
приватного нотаріуса Кременчуцького
міського нотаріального округу
Полтавської області ОСОБА_5 - ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 31 липня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська