Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, управління Держземагентства у
Харківському районі Харківської
області, реєстраційної служби
Харківського районного управління
юстиції, третя особа - приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання державного акта та договору
купівлі-продажу недійсними, скасування
запису про державну реєстрацію прав
власності та рішення нотаріуса про
державну реєстрацію права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 14 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 08 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
управління Держземагентства у
Харківському районі Харківської
області, реєстраційної служби
Харківського районного управління
юстиції, третя особа - приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання державного акта та договору
купівлі-продажу недійсними, скасування
запису про державну реєстрацію прав
власності та рішення нотаріуса про
державну реєстрацію права власності.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4
вказувала про те, що 31
березня 2010 року придбала у ОСОБА_8
земельну ділянку № 121/122
площею 0,1152 га, що розташована на
території Покотилівської селищної
ради Харківського району Харківської
області в садівничому товаристві
«Нива».

Також зазначала, що в оформленні
державного акта на вищевказану
земельну ділянку їй було відмовлено,
оскільки спірна земля знаходилася під
забороною, а також на підставі ухвали
суду 23 листопада 2011 року передана у
власність ОСОБА_5, яка отримала
державний акт на неї та 13 листопада 2013
року відчужила цю земельну ділянку
ОСОБА_6

Посилаючись на те, що відповідачі
незаконно набули право власності на
зазначену земельну ділянку, уточнивши
позовні вимоги, просила визнати
державний акт на право власності на
земельну ділянку № 121/122, що знаходиться
в садівничому товаристві «Нива»
Покотилівської селищної ради
Харківського району Харківської
області площею 0,1152 га, виданий на ім'я
ОСОБА_5 від 27 листопада 2012 року
недійсним та скасувати запис про
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку, а
також визнати договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1152 га від 13
листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_6 недійсним та скасувати
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 14
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 08 липня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 12,
13, 15, 20 ЦК України кожна особа має право
на захист в суді свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання, яке особа здійснює на свій
розсуд і у спосіб, передбачений законом
або договором (ст. 16 ЦК України), залежно
від змісту права, що порушене,
характеру дій, якими воно порушене, а
також наслідків, що спричинені цим
порушенням. Способи самозахисту можуть
обиратися самою особою чи
встановлюватися договором або актами
цивільного законодавства.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

У той же час згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, у межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі;
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 308 ЦПК України визначено,
що апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у разі
відхилення апеляційної скарги в ухвалі
зазначаються мотиви її відхилення.

З огляду на вказані вище норми
процесуального права, апеляційний суд
ухвалою відхиляє апеляційну скаргу та
залишає рішення без змін в разі
правильності застосування місцевим
судом матеріальних і процесуальних
норм, про що зазначає в її
мотивувальній частині з посиланням на
закон, яким він керувався при
постановленні ухвали.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що
позивачкою неправильно обрано спосіб
захисту порушених прав, оскільки
ОСОБА_4 не є власником спірної
земельної ділянки і не вправі захищати
свої права власника, а
правовідносини регулюються положенням
ст. ст. 620, 661, 662, 665 ЦК
України.

Відхиляючи апеляційну скаргу та
залишаючи рішення місцевого суду без
змін, суд апеляційної інстанції,
виходив також із помилково
використаного ОСОБА_4 способу
захисту свого права власності, при
цьому, обґрунтовуючи тим, що права
особи, яка вважає себе власником майна,
не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням механізму,
передбаченого ч. 2 ст. 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України.

Тобто, дійшовши нових висновків,
виклавши в ухвалі не такі доводи і, в
дійсності, встановивши інший характер
спірних правовідносин, суд апеляційної
інстанції постановив ухвалу, якою
залишив без змін рішення місцевого
суду, що в підсумку стало причиною
невизначеності з способом захисту
цивільних прав та використанням ОСОБА_4
певного виду позову, тобто викликало
неясність у здійсненні необхідних і
конкретного виду передбачених законом
дій, що безпосередньо спрямовані на
захист суб'єктивного права власності
позивачки.

Також не можна погодитися із висновком
суду першої інстанції, оскільки за
наявності чинного та ніким не
оспорюваного договору купівлі-продажу
позивачкою спірної земельної ділянки,
його твердження про те, що ОСОБА_4 не є
власником спірної земельної ділянки і
не вправі захищати свої права
власника є безпідставними.

При цьому, враховуючи, що між сторонами
не виникало зобов'язань щодо передачі
та прийняття вказаної земельної
ділянки, тому вказівка місцевого суду
про те, що спірні правовідносини
регулюються положенням ст. ст.
620, 661, 662, 665 ЦК України є помилковим.

З огляду на викладене, ухвалені в
справі судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, тому вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 14
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 08
липня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко В.І. Журавель