22-ц/775/1499/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Ковей Л.В.
Доповідач Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

11 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Волноваського районного суду
Донецької області від 11 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Волноваська державна нотаріальна
контора, Комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації
Волноваського району» про визнання
недійсними свідоцтва про право на
спадщину за законом, реєстрацію права
власності на підставі дублікату
договору довічного утримання,
реєстрацію права власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності на жилий
будинок в цілому, зобов'язання
повернути нерухоме майно, набуте без
достатньої правової підстави, шляхом
зняття державної реєстрації і
перереєстрації права власності, -

в с т а н
о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із даним позовом, посилаючись на
наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1. помер батько позивачки -
ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась
спадщина у вигляді житлового будинку
АДРЕСА_1, яку вона прийняла, оскільки
постійно проживала зі спадкодавцем на
час відкриття спадщини і своєчасно
звернулась до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини.

За своє життя батько ОСОБА_7 27.02.2004р.
уклав із нею і її братом - ОСОБА_8
договір довічного утримання, за яким
цей будинок № 10 передано у спільну
власність її і брата.

ІНФОРМАЦІЯ_2. помер брат - ОСОБА_8

У 2011р. позивачка довідалась, що дружина
брата - ОСОБА_1 у лютому 2010 року
зареєструвала на себе право власності
на ? частину цього батьківського
житлового будинку № 10 в порядку
спадкування за законом після смерті
свого чоловіка ОСОБА_8, незаконно
включивши до складу спадщини ? частину
цього будинку. Незаконність отримання
відповідачкою цього свідоцтва полягає
в тому, що за життя спадкодавця ОСОБА_7 і
брата ОСОБА_8 договір довічного
утримання від 27.02.2004р. не підвергався
державній реєстрації, що свідчить про
не набуття ним законної сили і його
неукладеність, а зареєстровано було
право власності в БТІ Волноваського
району за братом лише після його смерті
на підставі наданого відповідачкою
дублікату договору довічного
утримання від 27.02.2004р.

У зв'язку з чим позивачка просила:

- визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом на ім'я
ОСОБА_1 після смерті її чоловіка -
ОСОБА_8;

- визнати недійсною реєстрацію в
БТІ 22.05.2009р. реєстр. № 5019 права
власності її ОСОБА_3 і брата ОСОБА_8 по ?
частині житлового будинку за кожним,
вчинену на підставі дублікату договору
довічного утримання від 27.02.2004р.;

- визнати недійсною реєстрацію
права власності ОСОБА_1 на ? частину
цього будинку, призведену 16.03.2010р.
реєстр. № 5019 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від
22.02.2010р. після смерті її чоловіка
ОСОБА_8;

- визнати за нею право власності на
цілий житловий будинок жилою площею
57,40кв.м. зі всіма належними
господарськими спорудами і будівлями в
порядку спадкування за законом після
смерті батька ОСОБА_7;

- зобов'язати ОСОБА_1 повернути їй ?
частину житлового будинку, як набутого
майна без достатньої правової підстави
шляхом зняття державної реєстрації
права власності ОСОБА_1 і
перереєстрації цієї ? частини будинку
на ОСОБА_3

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 11 вересня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право приватної
власності на цілий житловий будинок
АДРЕСА_1, житловою площею 57,4кв.м.,
загальною площею 84,6кв.м., разом з
господарськими будівлями та спорудами:
А1 - житловий будинок, а1 - веранда, а/п -
льох, Б1 - літня кухня, В1 - літня кухня, в1
- веранда, Г1 - сарай, Гп - льох, Д1 - туалет,
Е1 - колонка, З1 - гараж, И1 - сарай, який
розташований на земельний ділянці
Волноваської міської ради, в порядку
спадкування за законом, після смерті її
батька ОСОБА_7 Повернуто ОСОБА_3 право
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1, яка складається з
квартири №1 під літ. А-1, яка включає
приміщення 1-1 площею 7,6кв.м., приміщення
1-2 площею 19,2кв.м., приміщення 1-6 площею
9,6кв.м., приміщення 1-7 площею 3,1кв.м., а
всього загальною площею 39,5кв.м., що
складає 51/100 частини житлового будинку,
який розташований на земельній ділянці
Волноваської міської ради, шляхом
скасування державним реєстратором
Волноваської державної реєстраційної
служби Волноваського районного
управління юстиції в Донецькій області
права власності за ОСОБА_1 на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1 разом з
господарськими будівлями та спорудами.
В задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання з
розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
скасувати та постановити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідачки ОСОБА_1 -
ОСОБА_2, який підтримав доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_9, розглянувши
справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у відсутність повідомлених про
дату і час розгляду справи позивачки і
відповідачки та третіх осіб,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду -
скасуванню, за таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Цим вимогам оскаржуване рішення не
відповідає.

Як встановлено судом, 27.02.2004р. ОСОБА_7
(відчужувач) та ОСОБА_8, ОСОБА_3
(набувачі) уклали договір, за яким
відчужувач передав набувачам в рівних
частках у спільну власність житловий
будинок АДРЕСА_1 взамін на довічне
утримання (догляд), з щомісячним
забезпеченням в 100грн. (харчування,
надання побутових послуг, забезпечення
належними лікувальними засобами і
житлом).

ІНФОРМАЦІЯ_2. помер ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1. помер ОСОБА_7

22.05.2009р. за № 5019 на підставі заяви
ОСОБА_1 КП «БТІ Волноваського району»
учинена державна реєстрація права
спільної власності на спірний житловий
будинок за ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на підставі
дублікату договору довічного
утримання (догляду) від 27.02.2004р.

16.03.2010р. за № 5019 учинена реєстрація
права власності ОСОБА_1 на ? частину
будинку на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від
22.02.2010р.

За даними Волноваської державної
нотаріальної контори із заявами про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7
звернулись, окрім доньки померлого
ОСОБА_3, також залучені у якості третіх
осбі по даній справі - ОСОБА_4 і ОСОБА_5
(діти сина спадкодавця ОСОБА_7 - ОСОБА_8)
та ОСОБА_6 (донька сина спадкодавця
ОСОБА_7 - ОСОБА_10). Свідоцтва про право на
спадщину нотаріальною конторою не
видані.

Задовольняючи позов частково, суд
вважав неукладеним договір довічного
утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 і
ОСОБА_8, бо цей правочин не підвергався
державній реєстрації жодною зі сторін;
ОСОБА_1, оскільки не є стороною договору
довічного утримання, не є власником або
уповноваженою особою, то не могла
реєструвати право власності за
набувачами; тому права власності за цим
договором набувачі не набули, оскільки
спірний жилий будинок за ст. 1218 ЦК
України не увійшов до складу спадщини
після смерті їх батька ОСОБА_7 і ці
права на спадковий будинок не перейшли
до спадкоємців ОСОБА_8 - дружини ОСОБА_1
і його дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5

За безпідставністю вимог суд відмовив
в задоволенні позову в частині
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на спадщину за законом,
реєстрації права власності на ім'я
ОСОБА_8 і ОСОБА_3 - по ? частині будинку на
кожного, і подальшої реєстрації на ім'я
ОСОБА_1 на ? частину цього ж будинку.

З такими висновками суду погодитись не
можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав" № 5 від 07.02.2014р. незалежно
від часу прийняття спадщини вона
належить спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК),
проте право власності на нерухоме
майно у разі прийняття спадщини
виникає у спадкоємця з моменту
державної реєстрації речового права на
нерухоме майно (стаття 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень").
Разом із тим суди повинні
розмежовувати право на спадщину як
майнове право (об'єкт спадкування) та
виникнення права власності на спадкове
майно як на об'єкт нерухомого майна. При
цьому, наприклад, спадкоємець має право
звернутися із заявою про державну
реєстрацію переходу права власності до
органу, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно,
після прийняття спадщини в порядку,
передбаченому законом. Якщо право
власності спадкодавця не було
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно,
правовстановлюючими є документи, що
підтверджують підставу для переходу
права власності в порядку
правонаступництва, а також документи
спадкодавця, що підтверджують
виникнення у нього права власності на
нерухоме майно (стаття 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень").

Частинами 1, 3 ст. 1296 ЦК України
передбачено, що спадкоємець, який
прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину.
Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів віднаходить їх такими,
що заслуговують на увагу в тому, що суд
першої інстанції не врахував
обставини, що мають значення для
вирішення даної справи за позовом
ОСОБА_3 (№ 221/3392/13-ц), які були
встановлені чинним рішенням
Волноваського районного суду
Донецької області від 03.04.2012р. (справа №
2/0506/10/2012) за наслідками вирішення
позову ОСОБА_11 і зустрічного позову
ОСОБА_3, яке залишено без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 31.07.2012р.

Так, у справі № 2/0506/10/2012 у зустрічному
позові ОСОБА_3, поданому у 2011 році,
йшлось про визнання недійсним
свідоцтва про право власності ОСОБА_1 і
реєстрації договору довічного
утримання від 27.02.2004р., вчиненої 22.05.2009р.,
з аналогічних у даній справі підстав -
незаконність реєстрації цього
договору після смерті відчужувача
ОСОБА_7 і одного з двох набувачів -
ОСОБА_8, неповноважність ОСОБА_1
піддавати реєстрації право власності
за цим договором її чоловіка, вже на той
час померлого. Суд в цій справі
визначив, що було схвалено і судом
апеляційної інстанції, що договір
довічного утримання від 27.02.2004р. не
припинений, не розірваний, отже має
законну силу, і його державна
реєстрація відповідає вимогам закону.
З посиланням на діючі норми
законодавства, що регламентують
реєстрацію правочинів, суди дійшли
висновку, що відповідачка ОСОБА_1
набула право власності на спадкове
майно після смерті чоловіка ОСОБА_8 (1/2
частина будинку АДРЕСА_1) на законних
підставах.

Рішенням суду у справі № 2/0506/10/2012
призведено розділ будинку в натурі на
дві частини між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (52/100 і
48/100) із стягненням грошової
компенсації по різниці ідеальних
часток (по ? частці) і зобов'язано
призвести відповідні переобладнання
для ізоляції двох квартир.

Наведені обставини, з огляду на
чинність рішення суду 03.04.2012р. і ухвали
суду апеляційної інстанції щодо нього
від 31.07.2012р., мали бути враховані як
преюдиційні факти згідно зі ст. 61 ЦПК
України для даного спору, чого суд
першої інстанції не врахував.

Враховуючи наведене, висновок суду в
межах даної справи про те, що договір
довічного утримання від 27.02.2004р. не є
укладеним і що ? частина будинку
АДРЕСА_1 за цим договором не входить до
спадкової маси, поряд з тим, що цей
договір не оспорений - є
необґрунтованим.

Суд при цьому не врахував положення п. 18
постанови Кабінету Міністрів України
"Про затвердження Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів" № 671
від 26.05.2004р., ст. 18 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV
від 01.07.2004р., п.п. 1.5, 3.3 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18 лютого 2002 року за N
157/6445 (чинного на час виникнення спірних
відносин в редакції із урахуванням
змін від 22.01.2009р. - до втрати цим актом
чинності 01.01.2013р.).

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції визначив, що договір
довічного утримання від 27.02.2004р. не є
укладеним, не створив правових
наслідків для учасників договору.
Таким чином, суд прийняв позицію, при
якій будинок АДРЕСА_1 є спадковою масою
після смерті ОСОБА_7, що має
розподілятись між всіма спадкоємцями
за законом.

Такими спадкоємцями ОСОБА_7, із
урахуванням вищевказаної позиції суду
першої інстанції, є: позивачка ОСОБА_3,
треті особи - ОСОБА_5 і ОСОБА_12 - діти
ОСОБА_8, що є сином спадкодавця; третя
особа - ОСОБА_6 - донька ОСОБА_10, який є
сином спадкодавця.

Право на спадкування за законом ОСОБА_6
в установленому законом порядку не
оспорено, вона не відмовлялась від
спадщини, як не відмовлялись від
спадщини і ОСОБА_5 із ОСОБА_4, як
з'ясовано з оглянутої нотаріальної
справи, яку суд в порушення вимог
процесуального закону не витребував і
не дослідив.

Твердження в рішенні суду, що ОСОБА_5 і
ОСОБА_12 відмовились від спадщини, що
залишилась після смерті ОСОБА_7, не
відповідають дійсності. А також не
грунтується на фактичних обставинах
справи, даних спадкової справи і
висновок суду, що ОСОБА_6 не
скористалась до теперішнього часу
правом на оформлення спадщини і, не
заявивши самостійних вимог на предмет
спору у даній справі, має бути
позбавлена цього спадкового права
ухваленим рішенням на користь ОСОБА_3,
за якою визнано право власності на
будинок № 10 в цілому.

Враховуючи вищевказане, не є таким, що
грунтується на матеріалах справи
висновок суду про те, що ОСОБА_3
прийняла спадщину - весь будинок № 10, що
потягло ухвалення рішення про визнання
за нею права власності на цей будинок в
цілому, без урахування спадкових прав
інших осіб, що залучені до участі в
розгляду справи у якості третіх осіб.

Отже, колегією суддів встановлено, що
суд першої інстанції вирішив права і
обов'язки третіх осіб, не залучаючи їх у
якості відповідачів (зокрема, ОСОБА_6,
що не відмовилась від спадщини), чим
допустив порушення вимог цивільного
процесуального закону.

Зважаючи на положення глави 1 розділу V
ЦПК України, що регламентують
апеляційне провадження, суд
апеляційної інстанції позбавлений
можливості замінювати процесуальний
стан осіб, що беруть участь у справі, з
третіх на відповідачів.

Тому оскаржуване рішення суду першої
інстанції, розглянуте з порушенням
процесуальних норм, що призвело до
неправильного вирішення спору,
підлягає скасуванню.

Крім того, відмовляючи в частині
позовних вимог ОСОБА_3, суд фактично
погодився із законністю набуття ОСОБА_1
права власності на спадкове майно
після смерті чоловіка ОСОБА_8 (1/2
частина будинку № 10). Тим самим судом
зайнята непослідовна правова позиція з
ухваленням рішення про наділення
позивачки права власності на спадковий
будинок в цілому.

До того ж, висновок про безпідставність
набуття ОСОБА_1 ? частки будинку в
порядку спадкування після смерті
чоловіка не законний і невмотивований.
Суд, як погоджується колегія суддів із
доводами апеляційної скарги
представника відповідача, не розкрив, в
чому ж безпідставність набуття
відповідачкою права на це майно в
призмі диспозиції ст. 1212 ЦК України.

Суд при цьому не зважив, що вимога про
повернення майна сформульована
всупереч правовій кваліфікації
відносин в даній частині і способам
захисту речових прав (витребування
майна з чужого незаконного володіння,
захист права власності від порушень, не
пов'язаних із позбавленням володіння,
визнання права власності), які суд в
порядку у порядку ч. 4 ст. 10, п. 1 ч. 6 ст. 130
ЦПК України не відкорегував.

Також судом при ухваленні рішення було
допущено один з принципів судочинства -
принцип диспозитивності, втілений у ст.
11 ЦПК України.

Так, суд у рішенні надав оцінку
неоспорюваному в межах даної справи
договору довічного утримання від
27.02.2004р.; в резолютивній частині рішення
деталізував господарські і надвірні
будівлі, належні до жилого будинку
АДРЕСА_1, що відходять у власність
позивачки, при тому, що позов таких
вимог не містив; повернуто позивачці
право власності на ? частину цього
будинку № 10 шляхом скасування
державним реєстратором Волноваської
державної реєстраційної служби
Волноваського районного управління
юстиції в Донецькій області права
власності за ОСОБА_1 на ? частину
будинку № 10 - втім, позов містив вимоги
про зняття реєстрації і перереєстрації
права власності; справа розглянута без
залучення Волноваської державної
реєстраційної служби, на яку покладено
певні обов'язки за даним рішенням.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
доходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції вимогам
матеріального закону не відповідає,
при його ухваленні судом допущено
порушення норм процесуального закону,
що призвело до неправильного вирішення
спору, як обгрунтовано наведено в
апеляційній скарзі, що є підставою для
його скасування в порядку ст. 309 ЦПК
України і ухвалення судом апеляційної
інстанції нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3 в повному
обсязі відповідно до вищенаведеного
мотивування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 11 вересня 2014 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання недійсними свідоцтва про
право на спадщину за законом,
реєстрацію права власності на підставі
дублікату договору довічного
утримання, реєстрацію права власності
на підставі свідоцтва про право на
спадщину, визнання права власності на
жилий будинок в цілому, зобов'язання
повернути нерухоме майно, набуте без
достатньої правової підстави, шляхом
зняття державної реєстрації і
перереєстрації права власності -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді