Справа № 481/1526/13-ц
Провадж.№ 2/481/122/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р. Новобузький
районний суд Миколаївської
області

в складі: головуючого судді -
Васильченко Н.О.,

за участю: секретарів - Юхименко Т.М.,
Кічігіна Д.А., Слюсаренко А.І.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача -
ОСОБА_2,

представників відповідача -
Брагіна О.М., Довгополого О.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Новобузького
районного суду Миколаївської області
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до
Селянського фермерського господарства
«Тетіс», про визнання недійсним
договору оренди землі, витребування
земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду через свого представника ОСОБА_2 з
позовною заявою до відповідача СФГ
«Тетіс» про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки та
витребування земельної ділянки з
чужого незаконного володіння.

В обґрунтування заявлених вимог
позивачка зазначила, що за життя її
мати ОСОБА_5 набула права власності на
земельну ділянку площею 5,52 га з
цільовим призначенням для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, що розташована в межах
території Баратівської сільської ради
Новобузького району Миколаївської
області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла і після її
смерті вона успадкувала вищезазначену
земельну ділянку. Однак,
використовувати прийняту у спадок
земельну ділянку самостійно у власних
інтересах вона не мала можливості,
оскільки ще при житті її мати уклала
10.12.2008 року договір оренди вищевказаної
землі СФГ «Тетіс».

Проте, вона вважає, що зазначений
правочин є недійсними з тих підстав, що
при його укладені між сторонами не
досягнуто низки істотних умов
передбачених ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», які в спірному договорі
взагалі відсутні, зокрема:
відповідальність сторін та умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки. Тому, посилаючись на
викладене просила визнати договір
оренди земельної ділянки від 10.12.2008
року недійсним та витребувати вказану
земельну ділянку з незаконного
володіння відповідача.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала і просила їх
задовольнити, при цьому додатково
зауважила, що з договором вона особисто
не ознайомлювався договір не укладала
і з наявними у ньому умовами не згодна.
Вона не надавала згоди відповідачу на
виплату їй орендної плати у 2011 році
зерном і нікого не уповноважувала на
отримання від її імені цього зерна в
рахунок оплати орендної плати. Не
погоджувалася з розміром орендної
плати оскільки та виплачується у
заниженому розмірі і без врахування
індексу інфляції. Крім цього
наголосила, що за 2013 рік орендну плату
вона взагалі не отримувала, оскільки
підпис у платіжній відомості про
отримання такої орендної плати
виконаний не нею, а іншою особо. Нею
направлялися відповідачу письмові
пропозиції про внесення змін до умов
договору щодо розміру орендної плати,
однак відповідач їх проігнорував.

Представники відповідача - Брагін О.М.
та Довгополий О.Б., при судовому
розгляді справи позовні вимоги
позивача не визнали, пояснили, що
договір оренди земельної ділянки між
ОСОБА_5 та СФГ «Тетіс» був укладений та
підписаний сторонами за взаємною
згодою. У спірному договорі
передбачено всі істотні умови для
даного виду правочину. Вказаний
договір пройшов державну реєстрацію
03.03.2009 року у Новобузькому районному
відділі ДП «Центр ДЗК» Миколаївської
регіональної філії, де перед
реєстрацією він також пройшов певну
перевірку на відповідність.
Орендодавець ОСОБА_5, на підставі
зазначеного договору одержувала
орендну плату, а після її смерті цю
орендну плату стала отримувати вже її
дочка, позивачка у справі ОСОБА_1, яка
успадкувала цю земельну ділянку. 2011
року дійсно в рахунок плати за орендну
плату позивачка отримала зерно, однак
претензій щодо виплати орендної плати
в такій формі вона не виражала. За 2012 та
2013 роки позивачка вже отримувала
орендну плату у грошовій формі, про що
надали суду копії відповідних
платіжних відомостей. Наголосили, що
готові внести зміни до спірного
договору щодо орендної плати за умови
надходження конкретних пропозицій
позивачки. Дійсно у договорі оренди
землі умов передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки на час
укладення спірного договору оренди
землі серед істотних умов, визначеними
чинними на той час положеннями Закону
України «Про оренду землі» не були
передбачені, однак посилаючись на те,
що позивачкою не надано до суду
будь-яких доказів, які свідчать про
порушення прав та інтересів останньої
внаслідок відсутності вказаної умови у
договорі, просили у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази, суд
приходе такого висновку.

Судом встановлено, що громадянці
ОСОБА_5 належала земельна ділянка
площею 5,52 га, з цільовим призначенням
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
що розташована в межах території
Баратівської сільської ради
Новобузького району Миколаївської
області

10 грудня 2008 року між ОСОБА_5 та СФГ
«Тетіс» в особі його голови Брагіна О.М.
був укладений договір (№ 17) оренди
вищевказаної земельної ділянки
строком на 15 років, який зареєстровано
Новобузьким округом реєстрації
Миколаївської регіональної філії ДП
«Центр державного земельного
кадастру» 03 лютого 2009 року.

В день укладання цієї угоди,
вищезазначені сторони підписали акт
приймання-передачі земельної ділянки в
оренду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

В силу ч.2 ст.792 ЦК України відносини
щодо найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про
оренду землі» оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України
«Про оренду землі» договір оренди
землі підлягає державній реєстрації та
на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України,
ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного
Закону України є укладеним (вчиненим)
із моменту його державної реєстрації.

Статтею 15 Закону України "Про оренду
землі" (в редакції від 16.09.2008 року)
визначено, що істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина на
вищезазначену земельну ділянку, яка
згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 28 вересня № 1-925, була
успадкована її дочкою, позивачкою у
справі, ОСОБА_1

На підставі вказаного свідоцтва,
позивачка одержала на своє ім'я
державний акт серії ЯЛ № 611779 від 28.12.2010
року, який посвідчував її право
власності на вищевказану земельну
ділянку.

Позивачка та її представник,
наголошуючи на відсутність у спірному
договорі низки істотних умов
передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», зокрема через те що
у ньому не зазначено: відповідальність
сторін, орендну плату із зазначенням її
індексації; умов передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки, посилаючись
на приписи ч. 2 ст. 15 Закону України "Про
оренду землі" наполягали на визнанні
спірного правочину недійсним.

Однак, при дослідженні в судовому
засіданні копії спірного договору,
судом встановлено наступне.

Пунктами 41, 42 спірного договору
встановлена відповідальність сторін
за невиконання або не належне
виконання умов цього договору з
посиланням на порядок який
встановлений законом.

Доводи позивача, що у п. 14 не зазначено
розмір пені у разі невнесення
орендарем орендної плати у строки
визначені цим договором не є
абсолютними, оскільки як встановлено в
судовому засіданні відповідач
своєчасно сплачував орендодавцю
орендну плату, а тому підстав для
застосування таких санкцій у неї не
було. При цьому суд враховує бажання
відповідача внести відповідні зміни до
умов укладеного договору.

Як видно з п. 10 договору орендна плата
обчислюється без урахуванням індексу
інфляції, однак, як встановлено при
розгляді справи, фактично відповідачем
орендна плата сплачувалася в більшому
розмірі ніж так як би вона навіть
сплачувалася з урахуванням індексу
інфляції.

При цьому, суд погоджується з тим, що у
спірному договорі все ж відсутні умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Згідно правовій позиції, яка
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 25 грудня 2013 року (справа
№ 6-94 цс 13), виходячи з того, що
відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України та статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі»,
визначити істотність цих умов, а також
з'ясувати у чому саме полягає порушення
їхніх законних прав.

Позивачкою же взагалі не зазначалося,
як саме невизначення наведених в
позові умов договору порушує її права.

Доводи ОСОБА_1 з приводу того, що вона не
ознайомлювалася зі змістом спірного
договору та не підписувала його суд
вважає беззмістовними, оскільки такий
договір підписувався не позивачкою, а
її матір'ю і саме останньою
узгоджувалися умови цієї угоди з
відповідачем.

Згідно положень ст. 770 ЦК України у разі
зміни власника речі, переданої у найм,
до нового власника переходять права та
обов'язки наймодавця. Сторони можуть
встановити у договорі найму, що у разі
відчуження наймодавцем речі договір
найму припиняється.

При цьому, пунктом 40 спірного договору
сторонами обумовлено, що перехід права
власності на орендовану земельну
ділянку до другої особи, а також
реорганізація юридичної особи
орендаря не є підставю для зміни умов
або розірвання договору. Право на
орендовану земельну ділянку у разі
смерті фізичної особи - орендаря
переходить до спадкоємців.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11, ст. 58
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

За такого, зважаючи на те, що предметом
розгляду вказаної справи є оскарження
чинності позивачкою спірного договору,
а не оспорювання нею розміру орендної
плати чи стягнення її заборгованості,
доводи останньої щодо виплати їй
орендної плати за 2011 рік без погодження
з нею в натуральній формі, виплата
орендної плати без врахування індексу
інфляції та невиплата їй орендної
плати за 2013 рік, суд залишає поза
увагою, оскільки це не стосується
предмету спору.

В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Однак, позивачкою ОСОБА_1 не надано
доказів на підтвердження, передбачених
ст.215 ЦК України та ст.15 Закону України
"Про оренду землі", підстав для визнання
спірного договору оренди земельної
ділянки недійсним, тому суд відмовляє
останній у задоволенні заявлених нею
вимог.

З вказаних підстав, позовні вимоги щодо
витребування земельної ділянки із
чужого незаконного володіння, які
заявлені позивачем до того ж у
невідповідний спосіб захисту
порушеного права, задоволенню також не
підлягають.

Водночас, як свідчать матеріали справи,
відповідач виконує взяті на себе
зобов'язання за договором і даних про
те, що він намагався якимось чином
зашкодити правам позивачки, матеріали
справи не містять.

В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України
судові витрати, понесені позивачем у
зв'язку з розглядом справи, слід
віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 5-8, 10, 11, 212-215, 218 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_1 до Селянського
фермерського господарства «Тетіс», про
визнання недійсним договору оренди
землі, витребування земельної ділянки
- відмовити.

Витрати понесені позивачем на
оплату судового збору віднести на його
рахунок.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області, відповідно
до ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Новобузького районного
суду

Миколаївської області
Н.О. Васильченко