Справа № 442/7940/13
Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.М.
Провадження № 22-ц/783/3378/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю
секретаря Іванової О.О.

з участю
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17 грудня 2013
року, по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, про повернення боргу,-

в с т а н о в и
л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом про стягнення з відповідача
коштів, наданих у позику, процентів за
користування коштами, 3% річних за час
прострочення виконання зобов'язання,
витрат на правову допомогу та судових
витрат в загальній сумі 139 963,52 грн. В
обґрунтування своїх вимог посилається
на те, що відповідач не виконав своїх
зобов'язань по поверненню наданих йому
в позику коштів, що стало причиною
звернення з позовом до суду, у зв'язку з
чим ним (позивачем) понесені витрати,
пов'язані із сплатою судового збору та
на правову допомогу. Просить позов
задовольнити.

Рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 17 грудня 2013 року позов
задоволено. Ухвалено стягнути з
відповідача в користь позивача 63 200 грн.
боргу, 60 000 грн. за користування коштами,
519,46 грн.-3% річних за весь час
прострочення, з урахуванням облікової
ставки НБУ- 1 212,06 грн., 5150 грн. витрат на
правову допомогу, 1 400 грн. судового
збору, разом 131 481,52 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 У
апеляційній скарзі просить
оскаржуване рішення скасувати.
Стверджує, що отримав від позивача
позику в розмірі 8 000 доларів США, з
умовою виплати 300 доларів США відсотків
щомісячно. Зазначає, що домовленості
про термін повернення боргу не було.
Вказує, що за час користування позикою,
на вимогу позивача, здійснювалось
часткове погашення боргу та оплата
відсотків. Просить оскаржуване рішення
скасувати.

Позивач проти доводів
апеляційної скарги заперечив,
посилаючись на законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду.

Заслухавши суддю-доповідача,
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити частково, оскільки
суд першої інстанції в частині
стягнення витрат на правову допомогу
та 3 % річних з врахуванням облікової
ставки НБУ зробив свої висновки без
належних підстав, спір в цій частині
вирішено без достатньої перевірки
обґрунтованості позовних вимог;
висновки суду не в повній мірі
відповідають фактичним обставинам
справи, встановленим на підставі
повної і всебічної перевірки доказів,
їх дослідження і правильної оцінки;
тому з висновками суду повністю
погодитися не можна.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Рішення вважається
обґрунтованим, якщо воно ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в
повній мірі цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Встановлено, що 3 червня 2011 року
позивач надав відповідачеві в позику 8
000 доларів США з умовою виплати 300
доларів США щомісячно як процентів за
користування коштами. Про це
відповідач написав розписку, оригінал
якої знаходиться у позивача. У вказаній
розписці вказано, що термін повернення
коштів становить один місяць з часу
попередження (а.с.7-8). До часу звернення
з позовом відповідач не повернув
надані йому в позику кошти. У зв'язку з
цим позивач звернувся до суду із даним
позовом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми коштів. Отже,
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Після
укладення договору позики всі
обов'язки за договором, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права. За своєю суттю розписка
про отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми. Крім того, ч.1 ст.
1049 ЦК України встановлено, що за
договором позики на позичальникові
лежить зобов'язання повернути суму
позики у строк та в порядку, що
передбачені договором.

Право на отримання від
позичальника обумовлених договором
позики процентів за користування
коштами передбачено ст. 1048 ЦК України.

Умови договору узгоджуються з
вимогами ст.ст.6, 627 ЦК України щодо
свободи договору.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 -
535, 625 ЦК України є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Грошовим слід
вважати будь-яке зобов'язання, що
складається в тому числі з
правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Грошове
зобов'язання виражається в грошових
одиницях України або в грошовому
еквіваленті в іноземній валюті.
Предметом договору позики у справі, яка
переглядається, є іноземна валюта.
Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом. В
абзаці четвертому пункту 1 статті 1
Декрету Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютною
контролю» визначено, що іноземна
валюта - це іноземні грошові знаки у
вигляді банкнотів, казначейських
білетів, монет, що перебувають в обігу
та є законним платіжним засобом на
території відповідної іноземної
держави, кошти у грошових одиницях
іноземних держав і міжнародних
розрахункових (клірингових) одиницях,
що перебувають на рахунках або
вносяться до банківських та інших
фінансових установ за межами України.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 536, 629 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.
Зобов'язання має виконуватись належним
чином. За користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, розмір яких
встановлюється договором, законом чи
іншими нормативними актами.

Правові наслідки порушення
особами своїх грошових зобов'язань
передбачені, зокрема, приписами статей
549 - 552, 611, 625 ЦК України. Правовими
наслідками порушення грошового
зобов'язання, тобто зобов'язання
сплатити гроші, є обов'язок сплатити не
лише суму основного боргу, а й
неустойку (якщо її стягнення
передбачене договором або актами
законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу. Згідно зі ст. 610 ЦК
України порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання.

Якщо у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, необхідно виходити з
приписів ч.2 ст. 530 ЦК України. Днем
пред'явлення вимоги кредитором слід
вважати день, у який боржник одержав
надіслану йому вимогу, а в разі якщо
вимогу надіслано засобами поштового
зв'язку і підприємством зв'язку
здійснено повідомлення про
неможливість вручення поштового
відправлення, то днем пред'явлення
вимоги є дата оформлення названим
підприємством цього повідомлення.
Кредитор може здійснити своє право як
шляхом надіслання платіжної
вимоги-доручення, так і шляхом
звернення до боржника з листом,
телеграмою. При цьому якщо боржник
(відповідач) заперечує одержання ним
такої вимоги, кредитор (позивач)
зобов'язаний подати докази її
надіслання боржникові. Останній, зі
свого боку, не позбавлений права подати
докази неодержання ним вимоги
кредитора (наприклад, довідку
підприємства зв'язку про
ненадходження на адресу боржника
відповідного рекомендованого
поштового відправлення). Ухилення
боржника від одержання на підприємстві
зв'язку листа, що містив вимогу
(відмова від його прийняття,
нез'явлення на зазначене підприємство
після одержання його повідомлення про
надходження рекомендованого або
цінного листа) не дає підстав вважати
вимогу непред'явленою. Подання ж
кредитором позовної заяви до суду (а не
боржнику) і надіслання останньому як
відповідачеві копії такої заяви є
складовими судової процедури, а не
цивільних правовідносин, і відповідні
дії не можуть розглядатися як вимога у
розумінні зазначеної норми ЦК України.

Суд першої інстанції зробив
вірний висновок про стягнення з
відповідача в користь позивача
основного боргу та процентів за
користування коштами, з чим належить
погодитись.

Оскаржуваним рішенням суд першої
інстанції ухвалив стягнути з
відповідача в користь позивача 5 150 грн.
витрат на правову допомогу, що
підтверджуються актами надання
юридичних послуг. З такими висновками
суду першої інстанції колегія суддів
погодитися не може, оскільки акти
виконання робіт (надання юридичних
послуг) складені позивачем та ОСОБА_5
(а.с.17-2), яка представляла інтереси
позивача як представник відповідно до
доручення (а.с.14), а не особа, яка надає
правову допомогу, що відповідно до
ст.ст.40,42,44,56,84 ЦПК України дає підстави
вважати про відсутність підстав для
оплати правової допомоги. Отже, в цій
частині рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові.

З висновками суду в частині
стягнення процентів за час
прострочення повернення коштів
погодитися не можна, оскільки не є
доведеним те, що кредитор звертався із
вимогою про повернення коштів і у
визначений договором між сторонами
місячний термін грошове зобов'язання
не виконане. Відтак, у частині
стягнення процентів за порушення
виконання зобов'язання рішення
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову в
позові.

Розподіл судових витрат в частині
стягнення судового збору проведено
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, п.п.1,2 ч.1 ст. 307, ст.
ст. 308, 309, 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17 грудня 2013
року в частині стягнення із ОСОБА_4 (ІПН
НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 519,46 грн. - 3%
річних за весь час прострочення, з
урахуванням облікової ставки НБУ- 1 212,06
грн. та 5 150 грн. витрат на правову
допомогу, - скасувати та в цій частині
ухвалити нове рішення про відмову в
прозові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: