Номер провадження: 22-ц/785/9666/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко
Л.Г.,

при секретарі - Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 2 жовтня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом. Просив
розірвати шлюб з ОСОБА_3, укладений 20
листопада 2009 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1
народився син ОСОБА_5

Мотивував свої вимоги тим, що з липня 2013
року сторони припинили шлюбні
стосунки, не ведуть спільного
господарства.

У зв'язку з тим, що відповідачка не
змогла підтримувати нормальну
моральну атмосферу в сім'ї, піклуватися
про побудову сімейних відносин на
почуттях взаємної любові, дружби,
взаємодопомоги, конфліктувала та
проявляла невмотивовану агресію до
нього протягом тривалого часу, позивач
не бажає підтримувати шлюб (а.с.2-4).

Відповідачка просила у позові
відмовити, посилаючись на те, що у них
дружна сім'я, в якій виховується
малолітня дитина, що звернення її
чоловіка з позовом до суду суперечить
його дійсній волі та інтересам, а також
інтересам їх малолітнього сина (а.с. 40).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 2 жовтня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб, зареєстрований 20 листопада 2009
року Відділом державної реєстрації
актів цивільного стану Одеського
міського управління юстиції, актовий
запис № 1586, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
розірвано.

Неповнолітня дитина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу
залишена проживати з матір'ю (а.с. 59, 60-61,
78).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права (а.с.66-68).

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта
ОСОБА_4, яка підтримала доводи
апеляційної скарги та позивача ОСОБА_3,
який просив апеляційну скаргу
відхилити, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
пілягає відхиленню з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
20 листопада 2009 року, що підтверджено
свідоцтвом про шлюб, виданим повторно
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Головного управління юстиції в
Одеській області (а.с. 5).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився
син ОСОБА_5 (а.с.6).

Спору між сторонами щодо майна,
проживання та утримання дитини немає.

Встановлено, що справа призначалась до
розгляду в Приморському районному суді
м. Одеси 8 раз (а.с. 21, 24, 27, 34, 37, 45, 51, 57).

Відповідач ОСОБА_3 з'явилась в судове
засідання лише 1 раз - 6 червня 2014 року
разом із своїми представниками ОСОБА_6
та ОСОБА_7, в якому на підставі
клопотання відповідача, суд надав
строк сторонам для примирення (а.с.27-28).

В інші судові засідання відповідач, в
т.ч. й після спливу строку для
примирення, не з'являлася, посилаючись,
зокрема, на своє захворювання та
хворобу дитини (а.с. 32, 33, 36-37, 41, 42, 43, 46, 56).

Зазначені обставини надали суду першої
інстанції підстави для висновку про те,
що відповідач ОСОБА_3 штучно затягувала
розгляд справи, зловживаючи своїми
правами як сторона процесу.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої
інстанції виходив з того, що шлюбні
відносини між сторонами припинені,
спільне господарство не ведеться,
подружжям стосунки не підтримується з
липня 2013 року та збереження сім'ї
неможливо.

Висновки суду першої інстанції щодо
необхідності розірвати шлюб
відповідають фактичним обставинам
справи та зібраним у справі доказам,
узгоджуються з нормами матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини.

Згідно українського законодавства
шлюб не є довічним союзом жінки та
чоловіка.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка. Примушування жінки
та чоловіка до шлюбу не допускається
(ст. 24 СК України). Таке положення
національного законодавства України
відповідає ст. 16 Загальної декларації
прав людини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з
якою чоловіки і жінки, які досягли
повноліття, мають право без будь-яких
обмежень за ознакою раси,
національності або релігії
одружуватися і засновувати сім'ю. Вони
користуються однаковими правами щодо
одруження під час шлюбу та під час його
розірвання.

Відповідно до ст. 110 СК України позов
про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує
фактичні взаємини подружжя, дійсні
причини позову про розірвання шлюбу,
бере до уваги наявність малолітньої
дитини, дитини-інваліда та інші
обставини життя подружжя. Суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Місцевий суд, постановляючи рішення
про розірвання шлюбу, повно встановив
обставини справи та фактичні взаємини
подружжя, причини розірвання шлюбу, у
зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого
висновку про неможливість збереження
шлюбу та наявність правових підстав
для його розірвання.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд порушив норми ст. 111 СК України та ч.
5 ст. 191 ЦПК України є необґрунтованими.

Зважаючи на особливості сімейних
правовідносин, матеріальний закон
передбачає заходи суду щодо примирення
подружжя (ст. 111 СК України), а
процесуальний закон надає право суду
відкласти розгляд справи про
розірвання шлюбу, призначивши строк
для примирення, який не може
перевишувати шести місяців (ч. 5 ст. 191
ЦПК України).

Так, суд першої інстанції виконав
вимоги ст. 111 СК України, оскільки
здійснив заходи щодо примирення
подружжя.

Крім того, право визначати строк для
примирення надано суду, а не стороні
цивільного процесу.

З огляду на те, що:

- сторони припинили шлюбні
стосунки та не вели спільного
господарства майже рік (з липня 2013
року);

- з часу звернення ОСОБА_3 до суду з
позовом (19 лютого 2014 року)до дати
розгляду судом клопотання
відповідачки про надання строку для
примирення (6 червня 2014 року) пройшло
майже 4 місяці;

- позивач ОСОБА_3 заперечував
проти надання строку для примирення,

суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що надання
сторонам строку для примирення
протягом 1 місяця є достатнім (а.с.27-28).

Після закінчення призначеного судом
строку примирення подружжя не
відбулося та ОСОБА_3 наполягав на
припиненні шлюбу. Тому місцевий суд,
відповідно до роз'яснень, які містяться
в абз. 5 п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» зобов'язаний
був вирішити справу по суті.

Погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, колегія суддів
переконалась, що звернення ОСОБА_3 до
суду з позовом не є необачним,
необдуманим кроком та побудованим на
емоціях, що збереження шлюбу
суперечить інтересам одного із
подружжя - позивача, який в суді
апеляційної інстанції також
категорично наполягав на розірванні
шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи проти
позову, не надала жодних доказів, крім
даних про наявність у неї захворювань,
на підтвердження того, що її шлюб з
ОСОБА_3 може бути збережено.

Апеляційний суд вважає, що у разі
задоволення апеляційної скарги та
відмови у задоволені позову про
розірвання шлюбу він фактично
позбавить позивача права на судовий
захист його законних прав та інтересів,
примусить позивача до шлюбу і шлюбних
відносин, що є неприпустимим.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апеляційної скарги про те, що
позовна заява ОСОБА_4 не відповідає
вимогам закону.

Причини розлучення в позовній заяві
зазначено так, як ОСОБА_3 вважав за
потрібне, не бажаючи вдаватися в
подробиці та присвячувати суд в усі
тонкощі взаємовідносин з
відповідачкою (а.с.2-4).

Не бере до уваги апеляційний суд й
заяву ОСОБА_3 про її вагітність.

Відповідно довідки лікаря Комунальної
установи «Міська поліклініка №6 м.
Одеси» Антіпової Л.В. від 19 грудня 2014
року, дослідженої в суді апеляційної
інстанції, вагітність ОСОБА_3 становить
9-11 тижнів (а.с.89).

Частиною 2 ст. 110 СК України встановлено,
що позов про розірвання шлюбу не може
бути пред'явлений протягом вагітності
дружини та протягом одного року після
народження дитини, крім випадків, коли
один із подружжя вчинив протиправну
поведінку, яка містить ознаки
кримінального правопорушення, щодо
другого з подружжя або дитини.

Таким чином, закон дійсно захищає права
вагітної, якщо її чоловік вирішив
подати на розлучення, оскільки
загальна заборона вимогати розірвання
шлюбу пов'язана з презумпцією, тобто
чоловік жінки є майбутнім батьком її
дитини.

Проте, враховуючи те, що:

- позов пред'явлено ОСОБА_3 19 лютого
2014 року;

- сторони припинили шлюбні
відносини, в т.ч. інтимні, з липня 2013
року;

- рішення суду першої інстанції
ухвалено 2 жовтня 2014 року;

- вагітність ОСОБА_3, згідно
довідки лікаря, настала після
ухвалення рішення суду;

- позивач, посилаючись на
об'єктивні причини, заперечує
батьківство зачатої дитини,

підстав для скасування рішення суду
та закриття провадження у справі у
зв'язку вагітністю відповідачки не
вбачається.

Крім того, сама по собі вагітність не
може бути підставою для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки на час його ухвалення такого
факту не існувало, а апеляційний суд
перевіряє законність та
обгрунтованість рішення суду з огляду
на встановлені судом факти і
обставини, які існували на час його
ухвалення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 2 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області
Г.Я.
Колесніков