КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/6271/13-ц
Провадження № 2/488/419/14 р.
Корабельний районний суд м. Миколаєва у
головуючої по справі - судді
при секретарі судового засідання -
за участю позивача -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах
малолітньої дитини ОСОБА_3, до ОСОБА_4
про усунення перешкод у користування
житловим приміщенням шляхом вселення,
В грудні 2013 року позивачка
звернулася до суду із зазначеним
позовом і просила вселити її та
малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати
відповідача припинити дії направлені
на порушення її права користування
житловим приміщенням зазначеної
В обґрунтування свого позову позивач
зазначила, що 13.09.2003 року вона уклала
шлюб з відповідачем ОСОБА_4,
зареєстрованим відділом реєстрації
актів громадянського стану
Корабельного районного управління
юстиції м. Миколаєва, актовий запис №
423. 28 вересня 2003 року у них народився син
Після реєстрації шлюбу вона, як член
сім'ї відповідача, зареєструвалася з
дозволу власника будинку, який є
власником цієї квартири, разом з
малолітнім сином ОСОБА_5 у квартирі
АДРЕСА_1 з 10.12.2003 року. Однак подружні
стосунки у них не склалися і після
припинення шлюбу відповідач всіляко
створював їй та малолітньому сину
несприятливі умови для спільного
проживання у квартирі, тому вона в 2003
році разом з сином ОСОБА_5 виселилися із
квартири та перейшли проживати до
своїх батьків, при цьому не змінюючи
14.10.2013 року рішенням Корабельного
районного суду м. Миколаєва, яке
набрало законної сили 15.11.2013р., шлюб між
нею та відповідачем за позовною заявою
відповідача, було розірвано.
Після припинення шлюбу вона
намагалася вселитися до квартири у
добровільному порядку, однак
відповідач відмовив їй у цьому,
пояснюючи це тим, що квартиру він
переоформив на тітку. Колишній чоловік
чинив їй перешкоди, не пускав їх до
квартири, відібрав ключі від вхідної
двері, тому вона не могла туди попасти.
22.11.2013р. вона отримала поштове
повідомлення від відповідача, в якому
він пропонував їй з дитиною
добровільно знятися з реєстрації у
квартирі, оскільки ця квартира
необхідна йому для свого проживання, як
власника, а вони створюють йому
перешкоди в користуванні квартирою.
Посилаючись на те, що вона як
колишній член сім'ї власника квартири
має право на користування квартирою та,
керуючись нормами ст. 29, 160 СК України,
ст.156,157,116 ЖК України, ст.16 ЦК України,
просила позов задовольнити.
В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала в повному обсязі,
просила про задоволення позову.
Пояснила, що сумісне проживання з
батьками стало не можливим для неї та
дитини через постійні сварки з ними і
це руйнує психіку дитини.
Відповідач в судове засідання не
з'явився, був належним чином та
своєчасно повідомлений про час та
місце судового засідання, ніяких заяв
про слухання справи за його
відсутності не надав, про причини
неявки до суду не повідомив.
Зі згоди позивача суд ухвалює
рішення при заочному розгляді справи,
на підставі наявних у справі письмових
доказів, що відповідає положенням ст. 224
ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та
дослідивши зібрані по справі письмові
докази, суд прийшов до наступного
висновку.

Судом встановлено, що позивач та її
неповнолітній син, в інтересах якого
вона діє, зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1, але не проживають за цією
адресою з 2003 року. Власником квартири є
ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право
на спадщину за законом, посвідченого
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованого за № 1055 від 31.07. 2013р. на
? частину квартири, інша ? частина
спірної квартири належала відповідачу
на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 06.02.2000р.,
зареєстрованого в Миколаївському МБТІ
06.06.2000р. р.№ 4809 в книзі № 153.

Стаття 47 Конституції України
проголошує, що кожен має право на житло.
Держава гарантує не тільки свободу
його придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.
405 ЦК України лише члени сім'ї власника
будинку, які проживають разом з ним,
мають право користування цим житлом.

Порядок та умови користування
житловими приміщеннями у будинках
приватного житлового сектору
врегульовані нормами глави 6 ЖК
України.

Водночас до правовідносин, які
врегульовані цією главою можливе
застосування норм глави 2 цього
кодексу, оскільки вона не містить
прямих заборон щодо поширення її норм
на правовідносини з користування
житлом у приватному житловому секторі.

Судом встановлено і цю обставину не
заперечує позивачка, що вона не є
членом сім'ї відповідача і не проживала
у квартирі біля десяти років. Квартира
не є спільною сумісною власністю
подружжя і позивач не укладала з
відповідачем договору оренди житла у
спірній квартирі. .

Відповідно до вимог сімейного
законодавства дитина має право
проживати з батьками, на яких Законом
України "Про охорону дитинства " від
26.04.2001 року, покладено обов'язок
матеріального забезпечення, створення
належних умов для цього, а також
здійснювати особисте сімейне
виховання, переважно перед іншими
особами, як зазначено в ст.151 СК України.
На кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
створення належних умов для розвитку
дитини.

Діти, що є членами сім'ї власника
жилого приміщення мають право
користуватись займаним приміщенням на
рівні з власником або наймачем, як це
передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України
"Про охорону дитинства ".

Якщо ж між батьками та дитиною
існують розбіжності щодо визначення
місця проживання, то такий спір
вирішується органом опіки та
піклування або судом, однак, як
встановлено судом, такий спір не
розглядався судом.

Згідно з ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу
України, місцем проживання дитини у
віці від десяти до чотирнадцяти років є
місце проживання його батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачими, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна. Але у будь якому разі,
самостійного права користуватися
жилим приміщенням неповнолітні особи
не набувають, їх права є похідними від
прав їх батьків, або того з батьків, з
ким вони проживають.

Оскільки з матеріалів справи
вбачається, що після фактичного
припинення сімейних стосунків з
відповідачем у 2003 році, неповнолітній
син залишився проживати з матір'ю, яка з
цього часу проживала у батьків, тому
вони не мають право на вселення до
спірної квартири, а тому суд вважає, що
позовні вимоги не є обґрунтованими і
такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212,214, 215, 224-226 ЦПК
України, суд,

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє
в інтересах неповнолітньої дитини-
ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про вселення у
квартиру АДРЕСА_1 і припинення дій,
направлених на порушення права
користування житловим приміщенням -
відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, який ухвалив
рішення за письмовою заявою
відповідача, яка може бути подана
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Позивачем рішення може бути
оскаржено в апеляційний суд
Миколаївської області через
Корабельний районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги до
суду протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Суддя В. Г. Циганок