Провадження № 2/470/3/14
Справа № 470/766/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд
Миколаївської області в складі:

головуючого: судді Орлової С.Ф.,

при секретарі Михалюк С.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача - адвоката
ОСОБА_2, представника відповідача Бобко
В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до фермерського
господарства «Граковська Нива» про
визнання недійсним та розірвання
договору оренди земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача у якому
зазначив, що є власником земельної
ділянки площею 9,84 га, для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, розташованої в межах
території Березнегуватської селищної
ради Березнегуватського району
Миколаївської області. Між ним та
відповідачем нібито укладено договір
оренди земельної ділянки строком на 49
років, але договір оренди та акт
приймання - передачі земельної ділянки
він не підписував. Договір та акт
приймання - передачі не містять дати
укладання, а у змісті договору не
визначені передбачені ст.15 Закону
України «Про оренду землі» такі
істотні умови як: кадастровий номер
земельної ділянки, розмір орендної
плати, існуючі обмеження (обтяження)
земельної ділянки, не визначено
сторони яка несе ризик випадкового
знищення або пошкодження об'єкта
оренди. Посилаючись на викладене,
просив визнати недійсним договір
оренди, розірвати його та зобов'язати
відповідача повернути земельну
ділянку.

Позивач та його представник адвокат
ОСОБА_2 (за договором про надання
правової допомоги) позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили
суд позов задовольнити.

Представник відповідача Бобко В.А. (за
довіреністю) позовні вимоги не визнав.
Заперечуючи проти позову суду пояснив,
що між ОСОБА_1 та фермерським
господарством «Граковська Нива»
укладено договір оренди земельної
ділянки, який набув чинності з дня його
реєстрації - з 15.02.2008 року. Позивач
отримав наперед за 10 років орендну
плату у розмірі 25 000 грн. про що 06.01.2009
року власноручно склав розписку.
Посилання позивача на недійсність
договору оренди землі з підстав
зазначених у позові вважав не
обґрунтованими, просив відмовити у
задоволенні позову.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, вивчивши матеріали
справи та наявні в ній докази суд
доходить наступного.

Судом встановлено, що позивач є
власником земельної ділянки площею 9,84
га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
що належить йому на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 609402,
виданого 03 серпня 2007 року на підставі
розпорядження Березнегуватської
райдержадміністрації від 15.03.2007 року №
186, зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 87 (
а.с.7).

Між сторонами укладено договір оренди
земельної ділянки, строком на 49 років,
який 15 лютого 2008 року зареєстровано у
Березнегуватському районному центрі
Миколаївської філії ДЗК за № 47, та
підписано акт приймання - передачі
земельної ділянки (а.с.10-13). Сторони не
оспорюють той факт, що на сьогодні
спірна земельна ділянка перебуває у
користуванні відповідача.

Положеннями ч.1 ст.628 ЦК України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно з вимогами частини третьої
статті 203 ЦК України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що договір
оренди укладається у письмовій формі.

В обґрунтування позовних вимог про
визнання договору недійсним позивач
зазначав, що не підписував та не мав
наміру підписувати договір оренди
земельної ділянки, на думку суду ці
доводи є необґрунтованими та
спростовуються матеріалами справи. Так
дослідженні в судовому засіданні
договори оренди земельної ділянки, що
були наданні сторонами (а.с.10-13, 23-25) та
відділом Держземагенства у
Березнегуватському районі містять
підпис позивача у графі
«Орендодавець».

Ухвалою суду від 09 грудня 2013 року було
задоволено клопотання позивача та його
представника про призначення у справі
судово - почеркознавчої експертизи
договору оренди землі укладеного
сторонами, для з'ясування факту чи було
виконано підпис у договорі та акті
приймання - передачі земельної ділянки
позивачем ОСОБА_1

04 березня 2014 року Миколаївським
обласним відділенням Одеського
науково - дослідного інституту судових
експертиз матеріали справи повернуті
без виконання у зв'язку з
ненадходженням передоплати від сторін
у справі за проведення експертизи.
Крім цього, з наданої відповідачем
копії розписки від 06 січня 2009 року
убачається, що позивач надав належну
йому земельну ділянку в користування
відповідачу, за що на 10 років наперед
отримав кошти у розмірі 25 000 грн. (а.с.28).
Факт отримання коштів від відповідача
в рахунок орендної плати за
користування земельною ділянкою та
складання відповідної розписки
визнається позивачем.

З огляду на викладене, суд доходить
висновку що волевиявлення позивача
було спрямоване на укладення договору
оренди земельної ділянки з
відповідачем, який і був укладений
сторонами у письмовій формі. Належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, що позивач не підписував спірний
договір оренди він не надав, та у
встановленому порядку такий факт не
довів.

Частиною першою статті 20 Закону
України «Про оренду землі» у редакції
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин, передбачено, що
укладений договір оренди землі
підлягає державній реєстрації.

Статтею 18 зазначеного Закону
встановлено, що договір оренди землі
набуває чинності після його державної
реєстрації. Беручи до уваги що
укладений між сторонами договір оренди
земельної ділянки пройшов державну
реєстрацію - 15.02.2008 року, не зазначення
дати його фактичного укладення не є
підставою для визнання його недійсним
у порядку визначеному ст.203 та ст. 215 ЦК
України.

Також, суд вважає необґрунтованими
посилання позивача та його
представника про недійсність договору
оренди землі з тих підстав, що спірний
договір не містить всіх істотних умов
визначених для даного договору ст.15
Закону України «Про оренду землі», а
саме: кадастрового номеру земельної
ділянки та форми і розміру орендної
плати, оскільки невід'ємною частиною
договору є державний акт на право
власності на земельну ділянку та
кадастровий план земельної ділянки, що
містять дані про кадастровий номер
земельної ділянки :22:000:0466. Пунктом
9 Договору, сторонами визначено, що
розмір орендної плати не може бути
меншим 1,5% від вартості земельної
ділянки, крім цього позивач не
заперечує факт отримання орендної
плати від відповідача за користування
земельною ділянкою, що свідчить про
визначення та досягнення згоди щодо
цієї умови договору сторонами.
Посилання позивача на невідповідність
п.26 Договору даним класифікатора
обмежень та обтяжень у використанні
земель, затвердженого наказом
Держкомзему від 29.12.2008 року № 643 та
альтернативне викладення п.32 договору
оренди суд вважає необґрунтованими,
оскільки таке викладення умов у
договорі не порушило прав позивача.

Вище наведене вказує на те, під час
укладення та дії договору права
позивача жодним чином не були порушені.
До того ж, сторони не позбавлені
можливості, вирішити суперечки
пов'язанні з виконанням договору в поза
судовому порядку, шляхом внесення
необхідних змін та доповнень до
договору.

Таким чином, суд доходить висновку, що
посилання позивача на невідповідність
договору вимогам ст. 15 ЗУ «Про оренду
землі» є формальними, такими, що не
доводять порушення його прав (ст. 3 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст.15
ЦК України в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право.

У правовій позиції, викладеній
Верховним Судом України у постанові
від 25 грудня 2013 року у справі №6-94цс13,
зазначено, що, виходячи з того, що
відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України та статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України від 6 жовтня 1998 року №
161-ХІУ «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, також з'ясувати, у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Вказана правова позиція в силу ст.360-7
ЦПК України є обов'язковою для
застосування для всіх судів України.

Встановлені судом обставини в своїй
сукупності вказують на те, що вимоги
позивача про визнання недійсним
договору оренди землі є
безпідставними, а тому не підлягають
задоволенню.

Щодо вимог позивача про розірвання
договору оренди землі, які позивач по
суті зазначав як наслідок визнання
недійсним договору, суд виходить з
наступного:

відповідно до абзацу 3 п.5 Постанови
пленуму Верховного суду України від
06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» - наслідком
визнання правочину (договору)
недійсним не може бути його розірвання,
оскільки це взаємовиключні вимоги.

Оскільки позивачем у позові не
зазначено підстав для розірвання
договору визначених ст.ст.31,32 Закону
України «Про оренду землі» - вимоги про
розірвання договору та повернення
земельної ділянки не підлягають
задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України також не
підлягають відшкодуванню й понесені
позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
фермерського господарства "Граковська
Нива" про визнання недійсним та
розірвання договору оренди земельної
ділянки - в і д м о в и т и .

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Миколаївської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги, а особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
С. Ф. Орлова