АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1
інстанції - СавлукТ.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
ухвалу Дніпровського районного суду м.
Києва від 22 жовтня 2014 року про
відкриття провадження по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
визнання правочинів недійсними з
підстав фіктивності,

встановила:

В жовтні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернулась з позовом до відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсними
з підстав фіктивності правочинів -
договорів дарування нерухомого майна.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 22 жовтня 2014 року відкрито
провадження у даній справі.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу суду, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права в частині
недотримання правил підсудності.

Вказував, що даний спір підлягає
розгляду в порядку ст. 114 ЦПК України -
за місцем знаходженням майна або
основної його частини. Оскільки
основна частина нерухомого майна
знаходиться у Вишгородському районі
Київської області, то справа не
підсудна Дніпровському районному суду
м. Києва.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала апеляційну скаргу,
просила її задовольнити, представник
позивача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити ухвалу суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, що з'явились
в судове засідання, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_3 просила визнати
недійсними договори дарування,
укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4;

- від 07 лютого 2013 року - договір
дарування нежитлового приміщення,
загальною площею 292 кв.м., розташованого
за адресою м. Київ, АДРЕСА_2
(Дніпровський район); - від 07 лютого 2013
року - нежитлового приміщення,
загальною площею 80 кв.м., по АДРЕСА_3 у м.
Києві,

- від 08 лютого 2013 року - нежитлового
приміщення АДРЕСА_4 у м. Києві; - від
08.02.2013 року - квартири, розташованої за
адресою АДРЕСА_1,

- від 11.02.2013 року - гаражного боксу,
розташованого за адресою АДРЕСА_5

- від 12.02.2013 року - земельної ділянки,
розташованої за адресою АДРЕСА_6

- від 12.02.2013 року - житлового будинку,
розташованого за адресою АДРЕСА_7

Відкриваючи провадження по справі, суд
першої інстанції виходив із того, що
форма та зміст позовної заяви, подані
до неї додатки дають підстави для
відкриття провадження, справа підсудна
Дніпровському районному суду м. Києва.

Такий висновок суду колегія суддів
вважає правильним виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України,
позови, що виникають з приводу
нерухомого майна, пред'являються за
місцезнаходженням майна або основної
його частини. За змістом вказаної
норми, якщо майно відповідача
знаходиться в різних місцях, позивач
має право вибору підсудності.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ у п. 42, 43 Постанови № 3 від 01.03.2013
року «Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ», виключну
підсудність встановлено для позовів,
що виникають із приводу нерухомого
майна (частина перша статті 114 ЦПК).
Зокрема, це позови про визнання
правочину з нерухомістю недійсним
тощо. Якщо пред'явлено позов про право
власності на кілька жилих приміщень
(квартир), розташованих у різних
районах міста чи в різних містах, або
позов про поділ спадкового майна, яке
складається з кількох квартир (об'єктів
нерухомості) у різних місцевостях,
тобто вимоги, для кожної з яких
частиною першою статті 114 ЦПК
встановлено виключну підсудність, то
позов пред'являється до одного із судів
за вибором позивача, але за
місцезнаходженням основної частини
нерухомого майна, яка за своєю вартістю
перевищує ті, що знаходяться в інших
районах чи місцевостях.

Виходячи із положень ст. 114 ЦПК
України та враховуючи викладені
роз'яснення, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції правильно
відкрито провадження по справі,
оскільки для вимог з приводу
нерухомого майна встановлено один вид
підсудності (виключна), а оскільки
спірне нерухоме майно знаходиться в
різних місцевостях, то позивач має
право вибору підсудності.

Доводи апелянта про те, що
основна частина нерухомого майна
знаходиться у Вишгородському районі
Київської області, а тому справа не
підсудна Дніпровському районному суду
м. Києва, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки, виходячи
із кількості об'єктів нерухомості ( три
нежитлові приміщення, квартира та
гаражний бокс), їх площі та місця
розташування у Дніпровському районі м.
Києва, неможливо зробити висновок, що
земельна ділянка та житловий будинок у
Вишгородському районі становлять
основну частину майна.

Посилання апелянта на те, що вартість
земельної ділянки та будинку
перевищує загальну вартість об'єктів
нерухомості у Дніпровському районі м.
Києва, не є підставою для скасування
ухвали про відкриття провадження,
оскільки належних доказів ринкової
вартості об'єктів нерухомості на час
відкриття провадження - матеріали
справи не містять.

Крім того, процесуальний закон не
зобов'язує суд при вирішенні питання
про відкриття провадження у справі
перевіряти дійсну вартість об'єктів
нерухомого майна.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача висновків суду не
спростовують і на правильність
постановленої ухвали не впливають.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що оскаржувана ухвала про
відкриття провадження у справі
постановлена з дотриманням вимог
процесуального закону щодо правил
підсудності, підстави для її
скасування - відсутні, тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного
суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий :
Судді: