У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:Мазур
Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
прокурора міста Ірпеня Київської
області в інтересах держави до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа −?
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсним рішення селищної
ради, визнання недійсним державного
акта на право власності на земельну
ділянку та визнання права власності на
земельну ділянку, за касаційною
скаргою заступника прокурора
Київської області на заочне рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 28 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду Київської
області від 05 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, на обґрунтування якого вказав,
що рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25 грудня 2008 року № 2017/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_6
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га для вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_6 видано
державний акт серії ЯЖ № 922221 на право
власності на земельну ділянку площею
0,15 га із кадастровим № :01:042:0034 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд по АДРЕСА_1.

Прокурор вказує, що спірна земельна
ділянка знаходиться за межами смт
Коцюбинське. Коцюбинською селищною
радою її було передано у приватну
власність за рахунок земель, що
знаходяться в постійному користуванні
Комунального підприємства
«Святошинське лісопаркове
господарство» (далі −? КП
«Святошинське лісопаркове
господарство»), оскільки вказану
земельну ділянку було надано у
користування Святошинському
лісопарковому господарству на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
від 20 червня 1956 року № 673 без виключення
її з Державного лісового фонду України
та згідно з картографічними
матеріалами лісовпорядкування
обліковуються як квартали
Святошинського та Київського лісництв.

Зазначену земельну ділянку у приватну
власність відповідача було передано
без її вилучення із користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», тобто без відома
держави в особі уповноваженого органу
та постійного землекористувача, яким є
КП «Святошинське лісопаркове
господарство».

Крім того, при прийнятті рішення
Коцюбинською селищною радою не було
дотримано вимог ст. ст. 20, 21 Земельного
кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу
України, оскільки зміна цільового
призначення спірної земельної ділянки
з лісового фонду для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд не
проводилась, будь-яких рішень щодо
такої зміни не приймалось.

У порушення вимог ст. 9 Закону України
«Про державну експертизу
землевпорядної документації», якою
передбачено обов'язковість проведення
вказаної експертизи проектів
землеустрою щодо відведення земель
лісогосподарського призначення,
державна експертиза проекту
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки ОСОБА_6 не
проводилась.

Відведення спірної земельної ділянки
відповідачу під будівництво і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
генеральним планом смт Коцюбинське не
передбачено, а отже, оскаржуване
рішення Коцюбинською селищною радою
прийнято також у порушення вимог ст. 39
Земельного кодексу України, ст. ст. 3, 10,
12, 13, 23 Закону України «Про планування і
забудову територій».

Оскільки уповноваженим державою
органом рішення про передачу спірної
земельної ділянки у власність ОСОБА_6
не приймалось, відповідно до ст. 346 ЦК
України право державної власності на
цю ділянку не припинено, а право
власності відповідача на неї на
законних підставах не виникло.

З урахуванням наведеного просив
визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року № 2017/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнати
недійсним державний акт серії ЯЖ № 922221
на право власності на земельну ділянку
площею 0,15 га із кадастровим номером
:01:042:0034. Визнати недійсним
державний акт серії ЯЛ № 399852 на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:042:0034, виданий
на ім'я ОСОБА_7 Визнати право власності
держави на земельну ділянку площею 0,15
га, кадастровий номер :01:042:0034.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 28 березня 2014
року позов задоволено частково.
Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008року № 2017/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1».

У решті позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 05 червня 2014 року заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 28 березня 2014 року
в частині відмови у визнанні недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922221
скасовано і в цій частині ухвалено нове
рішення, яким визнано недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,15 га по
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:01:042:0034, серії ЯЖ № 922221, виданий
ОСОБА_6

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області, не
погоджуючись із рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій, просить
скасувати рішення апеляційного суду у
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про скасування державного акта
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ № 399852 з кадастровим номером
:01:042:0034, виданого на ім'я ОСОБА_7, та
скасувати його державну реєстрацію.
Скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного в
частині відмови в задоволенні вимог
про визнання права власності держави
на спірну земельну ділянку та ухвалити
в цій частині нове рішення про
задоволення позову прокурора. У решті
судові рішення залишити без змін.
Обґрунтовуючи свої доводи порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов, керувався тим, що
Коцюбинською селищною радою спірне
рішення прийнято з порушенням вимог п.
12 Перехідних положень Земельного
кодексу України, оскільки селищна рада
розпорядилася земельною ділянкою, яка
розташована за межами смт Коцюбинське,
проте укладений між відповідачами
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 21 липня 2009 року не є таким,
що порушує публічний порядок, оскільки
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуваю у
приватній власності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції,
зазначив, що, відмовляючи у позові, суд
виходив з того, що при відчуженні
ОСОБА_6 земельної ділянки на належному
йому державному акті була зроблена
відмітка про перехід права власності
на ділянку за договором
купівлі-продажу до покупця ОСОБА_7, а
отже, державний акт не підлягає
визнанню недійсним, бо вже є
правовстановлюючим документом на
земельну ділянку нового власника
ОСОБА_7 Проте такі висновки
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що на підставі
договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки ОСОБА_7 03 червня 2011
року було видано новий державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ № 399852.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Судами встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року № 2017/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_6
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,15
га (а. с. 9).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6
видано державний акт серії ЯЖ № 922221 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,15 га із кадастровим номером
:01:042:0034 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 21 липня 2009 року ОСОБА_6 відчужив
зазначену земельну ділянку ОСОБА_7
(а. с. 10−?11).

На даний час право власності на спірну
земельну ділянку належить ОСОБА_7, що
підтверджується державним актом серії
ЯЛ № 399852 (а. с. 15).

Відповідно до принципу
диспозитивності (стаття 11 ЦПК України)
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб із зазначених ними
підстав та в межах заявлених ними
вимог.

Як убачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивачем обрано позов про визнання
права власності на це майно (стаття 392
ЦК України), а не витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Разом із тим, за змістом роз'яснення,
яке міститься в
пункті 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», позов про
визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено
підстави й порядок набуття громадянами
і юридичними особами права власності
та права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання громадянину земельної ділянки
затвердженої в установленому законом
порядку документації, яка б
встановлювала межі селища, суд на
підставі статей 116, 122, частини першої
статті 155, пункту 12 розділу Х «Перехідні
положення» ЗК України (який був чинним
на час прийняття селищною радою
рішення) дійшов обґрунтованого
висновку про перевищення селищною
радою повноважень щодо розпорядження
землями, які розташовані за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Державний акт на право власності на
земельну ділянку видається на підставі
рішення органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої
влади, тому вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий, і дотримання вимог,
передбачених земельним
законодавством, зокрема статтями 116, 118
ЗК України.

Правова позиція, викладена у постанові
Верховного Суду України від 24 вересня
2014 року у справі №6-146цс14.

Разом з тим, встановивши, що ОСОБА_6 не
мав права відчужувати землі, які
перебувають у державній власності,
суди фактично не дослідили вимоги щодо
нікчемності укладеного правочину з
урахуванням вимог ч. 1 ст. 228 ЦК України,
а відтак і питання визнання державного
акта на право власності на земельну
ділянку.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові
рішення не можуть залишатися в силі,
допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 28 березня 2014
року та рішення апеляційного суду
Київської області від 05 червня 2014 року
у частині відмови в задоволенні
позовних вимог про скасування
державного акта серії ЯЛ № 399852 на право
власності на земельну ділянку з
кадастровим номером :01:042:0034,
виданого на ім'я ОСОБА_7 та в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання права власності держави
на спірну земельну ділянку скасувати.

У цій частині справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська