Номер провадження: 22-ц/785/5864/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гайворонського
С.П., Сегеди С.М.

при секретарі: Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на нежиле приміщення
станції технічного обслуговування
автомобілів, за апеляційними скаргами
Дочірнього підприємства «Клінічний
санаторій ім. Пирогова» Закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» та ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 10 квітня 2008
року, -

встановила:

У березні 2008 року ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом про
визнання права власності на нежиле
приміщення станції технічного
обслуговування автомобілів, загальною
площею 199,9 кв.м., що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1

В обгрунтування позову посилався на те,
що у 1986 році він звернувся до
Київському виконавчого комітету з
проханням про виділення земельної
ділянки під будівництво станції для
ремонту автомобілів.

Йому виданий дозвіл на зайняття
земельної ділянки під монтаж станції у
Київському районі по АДРЕСА_1 на
території «Комбінату промислового
виробництва та служби побутових послуг
м. Одеси», яка не була у фактичному
користуванні.

Відповідно до отриманого узгодження
виконавчого комітету при Київській
районній раді народних депутатів під
№1211/4 від 18 липня 1988 року, на підставі
рішення №554 від 17 червня 1988 року
спеціальною інспекцією з благоустрою
Одеської міської ради було узгоджено
встановлення павільйону по АДРЕСА_1 з
Київським районним виконавчим
комітетом.

Після отримання погодження, ним за
власні кошти розпочато будівництво на
виділеній земельній ділянці з
будматеріалів, які раніше придбані, що
підтверджуються накладними.

В СТО був встановлений придбаний ним
автомобільний підйомник, що також
підтверджується накладною.

У листопаді 1987 року було закінчено
будівництво вищезазначеного об'єкту.
Наприкінці листопада 1987 року павільйон
був зданий в експлуатацію, а тому він є
власником цього новоствореного майна.

Таким чином, позивач за власні кошти
збудував спірний об'єкт.

Будівля, належного позивачу СТО
фактично введена в експлуатацію у 1987
році.

За даними Бюро технічної
інвентаризації та Центру державного
земельного кадастру, реєстрації прав
на будівлю СТО та земельну ділянку за
вказаною адресою - відсутні.

Відповідно до даних технічної
інвентаризації будівлі СТО, загальна
площа приміщень з підвалом складає 199,9
кв.м., які визначені як самовільно
збудовані, у зв'язку з відсутністю
реєстрації права власності.

Починаючи з 2006 року виник спір з
відповідачем ОСОБА_3, який є власником
частини житлового будинку по АДРЕСА_1.
Належний відповідачу гараж літ «Б» по
стіні є суміжним з СТО, та відповідач
оспорює правомірність будування ним у
1987 році СТО, та стверджує, що ним
порушені межі ділянки. Відповідач
відмовляє позивачу надати погодження
меж земельної ділянки СТО з частиною
ділянки де розташований гараж
відповідача та наполягає, що будівля
СТО повинна бути знесена.

У 2006 році ним замовлені технічні
дослідження у ПП ТТМ «Теплотехмонтаж»,
державна ліцензія на проведення
досліджень АВ № 079070, про можливість
збереження та подальшої експлуатації
вказаного СТО. Технічним висновком
встановлено, що об'ємно-планувальні
роботи та інші рішення об'єкту
відповідають ВСН 01-89., а також ДБН
«Пожежна безпека», та зроблений
позитивний висновок щодо можливості
подальшої експлуатації СТО.

У 2000 році позивач заснував ПП
«Олександр». Він як власник СТО та
засновник підприємства передав
підприємству спірне нерухоме майно в
безкоштовне користування. Вказане
нерухоме майно СТО не передавалося на
баланс та у статутний фонд ПП
«Олександр».

За даними архівів Одеської міської
ради та Київської районної
адміністрації документів щодо
будівництва СТО за 1986-1987 року немає.

Таким чином, позивач вважав, що має
право на звернення до суду за визнанням
права власності у зв'язку його не
визнання відповідачем та втратою
правовстановлюючих документів, які
отримані у 1987 році про введення СТО в
експлуатацію.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 10.04.2008 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на
нежиле приміщення станції технічного
обслуговування автомобілів, загальною
площею 199,9 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 07.11.2013 року рішення суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 02.04.2014 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 07.11.2013 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
апеляційного суду Одеської області.

У апеляційній скарзі ДП
«Клінічний санаторій ім. Пирогова»
Закритого акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, просить рішення
скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в позові ОСОБА_2

У апеляційній скарзі ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, до якої 30 вересня 2014
року приєднався ОСОБА_8, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, просили рішення
скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в позові ОСОБА_2, оскільки
вважають, що задоволенням позову
будуть порушені їхні права та
охоронювані законом інтереси як
власників сусіднього домоволодіння.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи апеляційної скарги, пояснення
сторін, що з'явилися, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає апеляційні скарги такими, що
підлягають задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
районний суд виходив з того, що позивач
за власні кошти та власними зусиллями
на відведеній йому для цієї мети
земельній ділянці у 1987 році збудував
нежитлове приміщення станції
технічного обслуговування автомобілів
загальною площею 199, 9 кв. м на АДРЕСА_1 у
м. Одесі та встановив там виробниче
обладнання, необхідне для проведення
ремонтних робіт, але оформити своє
право власності на новостворене майно
не має можливості, так як йому
перешкоджає у цьому відповідач -
ОСОБА_3, оскільки своїми діями не визнає
права власності позивача на будівлю
СТО, а документи, що підтверджують його
право власності на спірне майно були
ним втрачені.

У зв'язку з невизнанням відповідачем
права власності на спірне нежитлове
приміщення та втратою
правовстановлюючих документів на
споруду, отриманих при здачі її в
експлуатацію у 1987 році, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
необхідність задоволення позову.

Однак погодитись з такими висновками
районного суду не можна, оскільки
висновки суду не відповідають
обставинам справи, суд неправильно
застосував норми матеріального закону.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує і ухвалює нове рішення з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши усі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу свої вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване
рішення не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що на
спірне приміщення станції технічного
обслуговування площею 199, 9 кв.м.,
розташоване за адресою м. Одеса АДРЕСА_1
відсутні технічні та
правовстановлюючі документи.

Позивач стверджував, що вказану
споруду він побудував за рахунок
власних коштів у 1987 році та за власний
же кошт встановив у приміщенні
обладнання, необхідне для здійснення
робіт по ремонту автомобілів.
Організував там виробничу діяльність і
користувався спірним приміщенням для
її здійснення. Оформити свої права
власника спірного приміщення та
зареєструвати його у встановленому
порядку не має змоги оскільки ним були
втрачені документи про здачу
приміщення в експлуатацію, а також
тому, що проти цього заперечує
відповідач.

Згідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

На момент звернення до суду позивач
власником спірного майна не являється.
Права власності на нього не набував, а
отже не може пред'являти позов до
ОСОБА_3 який на його думку перешкоджає
йому у здійсненні права власності на
будівлю станції технічного
обслуговування, розташовану у м. Одесі
по АДРЕСА_1, бо такого права він на
законній підставі не набув.

Не знайшли свого підтвердження і
доводи позивача про втрату ним
документів, які посвідчують його право
власності на спірне приміщення. Судом
встановлено і це підтвердив сам
позивач, що свідоцтво про право
власності на спірне приміщення йому не
видавалось. Під документом, що
підтверджує, на його думку, його право
власності на предмет спору він назвав
акт про прийняття споруди в
експлуатацію. Однак як вбачається із
матеріалів справи, дані про складання
такого акту відсутні, як і відсутні
докази на підтвердження самого факту
складання такого акту.

Правовстановлюючим документом про
набуття права власності на нерухоме
майно сам по собі такий акт бути не
може, а тільки може являтись підставою
наряду з іншими документами згідно до
переліку для видачі свідоцтва про
право власності.

Оскільки документ про право власності
на СТО позивачеві не видавався, то не
можна говорити про те, що цей документ
було позивачем втрачено.

Таким чином у позові йде мова не про
порушення відповідачем права
власності позивача на спірний об'єкт,
бо такого права він у встановленому
законом порядку не набув, а про
визнання за ним права власності, а
вирішення цього питання не залежить
від відповідача, оскільки він не є
особою, уповноваженою державою на
вирішення такого роду питань.

Згідно до ст. 31-1 Закону України «Про
планування і забудову територій»,який
діяв на момент виникнення спору,
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів здійснюється на
підставі свідоцтва про відповідність
збудованого об'єкта проектній
документації, вимогам державних
стандартів, будівельних норм і правил,
що видається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

Свідоцтво - документ, що засвідчує
відповідність закінченого
будівництвом об'єкта проектній
документації, державним будівельним
нормам, стандартам і правилам.

Для одержання свідоцтва замовник або
уповноважена ним особа подає до
інспекції державного архітектурно -
будівельного контролю, яка дала дозвіл
на виконання будівельних робіт,
письмову заяву, до якої додаються:

Проектна документація, затверджена у
встановленому законом порядку;

Акт готовності об'єкта до експлуатації,
підписаний генпроектувальною та
генпідрядною організаціями,
субпідрядними організаціями, що
здійснювали будівництво, замовником,
страховою організацією (у разі, якщо
об'єкт застрахований).

Розгляд заяви, прийняття рішення про
видачу свідоцтва або відмову у його
видачі, реєстрація виданих свідоцтв
здійснюється інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю
протягом 10 робочих днів з дня
реєстрації заяви.

Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
затверджується Кабінетом Міністрів
України відповідно до закону.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ №6 від 30
березня 2012 року «Про практику
застосування судами ст. 376 ЦК України
(про правовий режим самочинного
будівництва) роз'яснено, що при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що відповідно
до ст.. 26 Закону № 2780 - ХІІ спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю у
межах їх повноважень, а також судом
відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання ( частина перша ст. 15 ЦК
України, частина перша ст. 3 ЦПК
України). У зв'язку із цим звернення до
суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво має
здійснюватись за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Даних про те, що порушене питання було
предметом розгляду компетентного
державного органу, позивач суду не
надав.

Державні органи, до компетенції яких
віднесено вирішення питань про долю
самочинного будівництва, до участі у
справі не притягалися і клопотання про
це позивачем у порядку ст. 33 ЦПК
України, не заявлялось, а отже питання
про визнання права власності на
нежитлове приміщення за ОСОБА_2 було
вирішено без участі осіб, до
компетенції яких вирішення таких
питань віднесено законом.

У відповідності до п. 10 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
статті 376 ЦК України (про правовий режим
самовільного будівництва)» позов про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно на чужій
земельній ділянці може бути
пред'явлено до органу державної влади
або органу місцевого самоврядування та
власника (користувача) земельної
ділянки у випадку забудови на
земельній ділянці, яка належить до
державної чи комунальної власності або
фізичній чи юридичній особі.

У разі пред'явлення позову про визнання
права власності на самочинно
збудований об'єкт нерухомості до
неналежного відповідача (наприклад, до
бюро технічної інвентаризації чи лише
певної фізичної особи) суд залежно від
предмета позову та обставин справи у
порядку, передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК
України має вирішити питання про його
заміну на належного відповідача або із
власної ініціативи у порядку,
передбаченому ч. 2 ст. 35 ЦПК України,
залучає відповідний державний орган чи
орган місцевого самоврядування як
третю особу, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету позову, також
відповідно до ч. 3 ст. 45 ЦПК України
залучає до участі у справі відповідну
інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю
для надання висновків на виконання її
повноважень.

Зазначені вимоги судом першої
інстанції виконані не були. У
відповідності до вимог ст. 301 ЦПК
України можливість притягнення до
участі у справі інших осіб, щодо яких це
питання не вирішувалось судом першої
інстанції, законом не передбачена.

Посилання позивача та його
представника на те, що між ним
(позивачем) та відповідачем ОСОБА_3
виник конфлікт з приводу права
власності на спірну будову не можуть
мати вирішального значення для
задоволення позову, оскільки по-перше
конфлікт вони вирішили у позасудовому
порядку, про що повідомив у судовому
засіданні представник позивача, а
по-друге відповідач ОСОБА_3 не є особою,
до компетенції якої віднесено
вирішення питань про набуття права
власності. Оскільки у даному випадку
питання ставиться не про захист права
власності, так як позивач його не набув,
від посягань інших осіб, а про
можливість набуття такого права на
новостворене самочинно збудоване
майно.

У відповідності до вимог ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи у
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Непритягнення до участі у справі
належного відповідача є обов'язковою
підставою для скасування судового
рішення, тому судова колегія незалежно
від змісту доводів апеляційних скарг,
вважає за необхідне оскаржуване
рішення скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Посилання представника позивача на те,
що оскаржуваним рішенням не порушені
права та законні інтереси апелянтів, а
тому він вважає безпідставним
порушення апеляційного провадження за
їхніми апеляційними скаргами, на думку
судової колегії не відповідають
вимогам діючого законодавства.

Так згідно до ст. 292 ЦПК України право
апеляційного оскарження рішення суду
першої інстанції повністю або частково
надано сторонам, та іншим особам, які
беруть участь у справі, а також особам,
які не брали участі у справі, якщо суд
вирішив питання про їхні права і
обов'язки.

Із матеріалів справи вбачається, що
апелянти до участі у справі не
притягалися.

ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 у своїй
апеляційній скарзі та ОСОБА_8, який до
неї приєднався, вважали порушеними
свої права власників житлового
приміщення, розташованого за адресою м.
Одеса АДРЕСА_1, тобто у безпосередній
близькості від станції технічного
обслуговування автомобілів. І хоч вони
жодним чином не претендують на спірне
приміщення, стверджують, що визнання
права власності на спірний об'єкт за
ОСОБА_2 дозволить останньому
розгорнути роботи на підприємстві на
повну потужність, що значно погіршить
якість їхнього життя через забруднення
атмосферного повітря шкідливими
викидами, пов'язаними з проведенням
зварювальних та малярних робіт,
забрудненням навколишнього середовища
внаслідок проведення робіт з
паливно-мастильними матеріалами та
виробничими шумами, які неодмінно
будуть супроводжувати ремонтні роботи,
що на їхню думку істотно негативно
вплине на якість їхнього життя.

На підставі викладеного, судова
колегія вважає, що оскаржуване рішення
зачіпає права та законні інтереси
апелянтів, а тому приходить до
висновку, що згідно до ст. 292 ЦПК України
вони мають право на оскарження
зазначеного рішення.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
вважав порушеними права ДП «Клінічний
санаторій ім. Пирогова «ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» на спірну
будівлю, оскільки вона належить
санаторію.

Так згідно до довідки (а.с. 133 т. 1) спірна
будівля числиться на балансі санаторію
за № 1039 на підставі акту
прийому-передачі основних фондів СТО-1
за 2002 рік (а.с. 153 т. 1). На підставі
викладеного, ДП «Клінічний санаторій
ім. Пирогова» вважає спірне приміщення
своїм, а відповідно свої права на
спірне майно порушеними внаслідок
визнання права власності на це майно за
іншою особою, тому має право на
апеляційне оскарження рішення суду
першої інстанції, яким вирішено право
власності на спірне майно за позивачем.

Керуючись: п. 2 ч. 1 ст. 307; п. 3, 4 ст. 309;
ст.ст. 316; 317; 319 ЦПК України, судова
колегія, -

вирішила:

Апеляційні скарги Дочірнього
підприємства «Клінічний санаторій ім.
Пирогова» Закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» та ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 10 квітня 2008 року скасувати, і
ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_2 у
позові до ОСОБА_3 про визнання права
власності на нежиле приміщення станції
технічного обслуговування автомобілів
- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області:

Н.А. Кононенко

С.П.Гайворонський

С.М. Сегеда