Справа №№2-308/11, 2/643/5233/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м.Харків

Московський районний суд
м.Харкова у складі:

головуючого - судді Короткого І.П.

при секретарі Єгоровій К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Харківської
міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи ОСОБА_5, комунальне
підприємство «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» про
визнання недійсним свідоцтва про право
особистої власності, визнання права
власності на житловий будинок в
порядку забудови,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права
власності на частину житлового
будинку в порядку спадкування за
законом,

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 про визнання права власності
на частину житлового будинку в
порядку спадкування за законом,

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання права
власності на частину житлового
будинку в порядку спадкування за
законом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом, в якому просить суд визнати
недійсним свідоцтво про право
особистої власності ОСОБА_7 на жилий
будинок по АДРЕСА_1 від 22.09.1993 року;
визнати ОСОБА_1 власником
індивідуального домоволодіння по
АДРЕСА_1 як забудовника.

ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом, в якому просить суд визнати за
ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину
житлового будинку № АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7.

ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом, в якому просить суд визнати за
ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину
житлового будинку № АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7.

ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом, в якому просить суд визнати за
ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину
житлового будинку № АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свій
позов підтримала, інші позови не
визнала та пояснила, що є забудовником
вказаного жилого будинку, що спірне
свідоцтво про право особистої
власності ОСОБА_7 на жилий будинок по
АДРЕСА_1 від 22.09.1993 року було видано вже
після смерті останнього, є недійним.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свій
позов підтримала, позов ОСОБА_1 не
визнала, позови ОСОБА_3 та ОСОБА_2
визнала пояснила, що всі обставини
справи зазначені у її позовній заяві.

В судовому засіданні
представники ОСОБА_3 свій позов
підтримали, позов ОСОБА_1 не визнали,
позови ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнали та
пояснили, що ОСОБА_1 не довела свого
права на забудову вказаного будинку.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 свій позов підтримала, позов
ОСОБА_1 не визнала, позови ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 визнала та пояснила, що всі
обставини справи зазначені у позові.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому
засіданні пояснень не надав.

Представники Харківської міської
ради та комунального підприємства
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» в судове засідання не
з'явились.

Дослідивши докази, суд вважає, що
в задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити, а позиви ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому
шлюбі та були батьками ОСОБА_1, ОСОБА_6
та ОСОБА_3 Постановою виконавчого
комітету Сталінської районної ради
депутатів трудящих від 14.10.1947 року
ОСОБА_7 була відведена земельна ділянка
під забудову площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1.
На вказаній земельній ділянці ОСОБА_7
та ОСОБА_8 за життя побудували будинок з
надвірними будівлями. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла
ОСОБА_8 Згідно з рішенням виконавчого
комітету Московської районної ради
народних депутатів м.Харкова від 01.06.1993
року №104/16, комісією виконкому будинок
по АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію та
затверджений акт прийомки будинку літ
«А-1» по АДРЕСА_1, побудований ОСОБА_7
Рішенням виконавчого комітету
Московської районної ради народних
депутатів м.Харкова від 03.08.1993 року
№149/95, зобов'язано ЖКО-1 видати
свідоцтво про право особистої
власності на вказаний будинок на ім'я
ОСОБА_7 Згідно зі свідоцтвом про право
особистої власності на жилий будинок
від 22.09.1993 року, посвідчується, що
вказаний будинок належить ОСОБА_7 на
праві особистої власності. Вказаний
будинок зареєстрований у комунальному
підприємстві «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» на ім'я
ОСОБА_7 Після смерті ОСОБА_7 спадщину
прийняли його дружина ОСОБА_8 та син
ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_8 спадщину
прийняли її діти ОСОБА_1, ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6
Спадщину після його смерті прийняли
його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Ці обставини підтверджуються:
свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, свідоцтва про народження та
шлюб ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, постановою виконавчого
комітету Сталінської районої ради
депутатів трудящих від 14.10.1947 року,
свідоцтвами про смерть ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_6, рішенням виконавчого комітету
Московської районної ради народних
депутатів м.Харкова від 01.06.1993 року
№104/16, рішенням виконавчого комітету
Московської районної ради народних
депутатів м.Харкова від 03.08.1993 року
№149/95, свідоцтвом про право особистої
власності на жилий будинок від 22.09.1993
року, відповіддю КП «Харківське міське
бюро технічної інвентаризації» від
31.07.2009 року, заявою ОСОБА_2 про прийняття
спадщини від 10.09.2012 року, відповідями
Одинадцятої Харківської нотаріальної
контори від 19.02.2013 року, 18.06.2013 року,
відповіддю Харківського обласного
державного нотаріального архіву від
28.10.2009 року, будинковою книжкою, копією
паспорту ОСОБА_6, відповідями КП
«Благоустрій» від 22.04.2010 року.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
є його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Ч.1 ст.28 КпШС України передбачає,
що в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти
(у тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого. До
числа спадкоємців першої черги
належить також дитина померлого, яка
народилася після його смерті.

Ч.1 ст.548 ЦК УРСР передбачає, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Ст.549 ЦК УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні
бути вчинені протягом шести місяців з
дня відкриття спадщини.

Ч.1 ст.1261 ЦК України передбачає, що у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Ч.1 ст.1267 ЦК України передбачає, що
частки у спадщині кожного із
спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Як встановлено судом, після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 спадщину
прийняли його дружина ОСОБА_8 та син
ОСОБА_6 Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8
спадщину прийняли її діти ОСОБА_1,
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер
ОСОБА_6 Спадщину після його смерті
прийняли його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_4

За таких обставин за ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 слід визнати право власності на
1/4 частину, за кожним із них, житлового
будинку № АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, а ? частину
вказаного будинку слід залишити
відкритою, оскільки спадкоємець ОСОБА_1
вимог про визнання права власності в
порядку спадкування не заявляла.

В позові ОСОБА_1 суд відмовляє з таких
підстав.

Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як зазначила в позовній заяві ОСОБА_1 її
батько ОСОБА_7 збудував за життя
флігель та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_8
Після цього в період з 1987 по 1993 роки
ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком
перебудували вказаний флігель та
створили новостворене домоволодіння,
яке не може входити до спадкового
майна. Тому вважає, що право власності
на спірний будинок повинно бути
визнано лише за нею в порядку забудови,
а свідоцтво про право особистої
власності на жилий будинок від 22.09.1993
року, яким посвідчується, що вказаний
будинок належить ОСОБА_7 на праві
особистої власності, слід визнати
недійсним.

На підтвердження своїх позовних вимого
ОСОБА_1 надала суду наступні докази:
технічний паспорт на будинок, накладну
від 21.11.1989 року про придбання цегли,
квитанції про сплату платежів по
державному обов'язковому страхуванню
та податків, акт приймання
індивідуального домоволодіння,
довідка КП «Благоустрій» від 27.04.2012
року, розписки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
від 15.10.2013 року, відповідь державного
архіву м.Харкова від 30.04.1987 року про
відсутність договору на право
забудови.

Разом з тим, після отримання вказаної
земельної ділянки і будівництва на ній
будинку за життя ОСОБА_7, питання
набуття права власності регулювались
Указом Президії Верховної Ради СРСР
від 26 серпня 1948 року «Про право
громадян на купівлю і будівництво
індивідуальних житлових будинків»
(далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і
прийнятою відповідно до Указу від 26
серпня 1948 року постановою Ради
Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року
«Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є затверджений
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акта державної
комісії про прийняття збудованого
громадянином, зокрема, у 1964 році
житлового будинку цей громадянин
набував статусу власника житлового
будинку та згідно зі статтею 58
Цивільного кодексу Української РСР 1922
року він набував право в межах,
установлених законом, володіння,
користування й розпорядження цим
майном.

Разом з тим, з акту прийомки вказаного
індивідуального домоволодіння від
01.06.1993 року, вбачається, що будівництво
спірного будинку було проведено в
період з 1950 по 1953 роки. Відомості про
ОСОБА_1 як забудовника викреслені та
зазначено, що домоволодіння належить
ОСОБА_7

Крім того, в період, на який ОСОБА_1
посилається у своїй позовній заяві, як
час перебудови нею спірного будинку (з
1987 по 1993 роки), вже діяв ЦК УРСР, ч.1 ст.105
якого передбачає, що громадянин, який
збудував або будує жилий будинок,
здійснив або здійснює його
перебудову чи прибудову без
встановленого дозволу, або без належно
затвердженого проекту, або з
істотними відхиленнями від проекту,
або з грубим порушенням основних
будівельних норм і правил, не вправі
розпоряджатися цим будинком чи
частиною його (продавати, дарувати,
здавати в найом тощо).

За таких обставин суд вважає, що надані
ОСОБА_1 вказані вище докази ніяким
чином не підтверджують ні права ОСОБА_1
на здійснення будівництва спірного
будинку, ні самого факту здійснення
такого будівництва, ні дотримання нею
вказаних законних умов будівництва
(наявність дозволу, належно
затвердженого проекту, тощо).

Крім того, як зазначив у п.8 Постанови
Пленуму №7 від 30.05.2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування»
Пленум Верховного Суду України», якщо
будівництво здійснювалося згідно із
законом, то у разі смерті забудовника
до завершення будівництва його права
та обов'язки як забудовника входять до
складу спадщини.

Тому спадкоємці померлого ОСОБА_7 мали
право отримати оскаржуване свідоцтво
про право особистої власності, а
підстав визнавати таке свідоцтво
недійсним відсутні та не доведені
ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 27, 60, 88, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити.

Позови ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності
на 1/4 частину житлового будинку №
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4
частину житлового будинку № АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4
частину житлового будинку № АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7.

Залишити відкритою 1/4 частину
житлового будинку № АДРЕСА_1 після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Апеляційна
скарга на рішення суду подається
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.
Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення.

Суддя

17.11.2014