У Х В А Л А

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Писаної Т.О.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки за касаційними скаргами ОСОБА_4
та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 21 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
«УкрСиббанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до кредитного договору від
28 квітня 2007 року ОСОБА_3 отримав
кредитні кошти у розмірі 150 тис. доларів
США. На забезпечення виконання умов
кредитного договору банк того ж дня
уклав із ОСОБА_4 договір поруки та
договір іпотеки, предметом якого є
нежитловий комплекс, розташований по
АДРЕСА_1, а саме: кондитерський цех,
загальною площею 251,3 кв. м; кафе, площею
257,9 кв. м; склад, площею 75,8 кв. м; споруда
І. У результаті порушення умов
кредитного договору утворилася
заборгованість, яку він та його
поручитель добровільно, незважаючи на
вимоги, не погасили. Ураховуючи
викладене, позивач просив стягнути з
ОСОБА_3 кредитну заборгованість у
розмірі 142 036,69 доларів США, що
еквівалентно 1 087 112 грн. 80 коп., а також у
рахунок погашення кредитної
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки.

Рішенням Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 23 квітня 2014 року у
задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 21 серпня 2014
року рішення районного суду скасовано.
Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«УкрСиббанк» заборгованість за
кредитним договором від 28 квітня 2007
року у розмірі 1 087 112 грн. 80 коп., у
рахунок погашення якої звернуто
стягнення в межах боргу на предмет
іпотеки, а саме на житловий комплекс,
розташований по АДРЕСА_1, власниками
якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, шляхом його
продажу на прилюдних торгах.
Розподілено судові витрати.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_3
просять скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню, а касаційну
скаргу ОСОБА_3 слід відхилити з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач не довів факту видачі ОСОБА_3
грошових коштів за кредитним
договором.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3
частково сплатив кредитну
заборгованість, чим підтвердив факт
отримання кредитних коштів за
договором, факт виконання банком своїх
зобов'язань підтверджено й іншими
доказами. При цьому всю суму
заборгованості за цим договором він та
його поручитель не сплатили, у
результаті чого позивач набув право
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Незважаючи на те, що договір
іпотеки укладено лише із ОСОБА_4, проте
рішенням суду право власності на
спірне майно визнано і за ОСОБА_5, отже у
силу ст. 33 Закону України «Про іпотеку»
вона також відповідає за договором.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що 28
квітня 2007 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ
«УкрСиббанк» кредитний договір,
відповідно до умов якого отримав
кредитні кошти у розмірі 150 тис. доларів
США.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору банк того ж дня
уклав із ОСОБА_4 договір поруки та
договір іпотеки, предметом якого є
нежитловий комплекс, розташований по
АДРЕСА_1, а саме: кондитерський цех,
загальною площею 251,3 кв. м; кафе, площею
257,9 кв. м; склад, площею 75,8 кв. м; споруда
І.

Пред'являючи позов, ПАТ «УкрСиббанк»
посилалось на те, що у результаті
порушення умов кредитного договору
утворилася заборгованість, яку ОСОБА_3
та його поручитель, ОСОБА_4,
добровільно, незважаючи на вимоги, не
погасили.

Апеляційний суд на підставі поданих
сторонами доказів, які належним чином
оцінені (ст. ст. 212 ЦПК України), дійшов
до правильного висновку про те, що факт
зняття ОСОБА_3 кредитних коштів з
розрахункового рахунку стосуються
виконання ним кредитного договору та
не свідчать про неналежне виконання
банком своїх зобов'язань з їх видачі.
ОСОБА_3 не довів факту невидачі йому з
вини банку кредитних коштів, а, навпаки,
періодично сплачував поточні платежі
за кредитом, тобто визнавав факт
отримання кредитних коштів та свій
обов'язок з їх повернення. На
забезпечення саме цього договору та
його виконання укладено договір поруки
та іпотеки.

Апеляційний суд також вірно зазначив,
що ОСОБА_3 кредитний договір не
оскаржив, а згідно зі ст. 204 ЦК України
діє презумпція правомірності
правочину.

Отже, рішення суду апеляційної
інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3
кредитної заборгованості є законним та
обґрунтованим, розмір заборгованості
визначено відповідно до закону та умов
кредитного договору.

У зв'язку з цим у задоволенні
касаційної скарги ОСОБА_3 слід
відмовити.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов до
передчасного висновку про задоволення
позову банку в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки з огляду
на таке.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 05 лютого 2010 року в
порядку поділу майна подружжя за
ОСОБА_5 визнано право власності на Ѕ
частину спірного нежитлового
комплексу.

Правильно встановивши, що ОСОБА_5 є
власником Ѕ частини спірного майна,
апеляційний суд не врахував того, що
вона не укладала договору іпотеки
спірного майна, а, відтак, помилково
застосував ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», якою встановлено право
іпотекодержателя задовольнити свої
вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, до вирішення спору в частині
належного їй майна.

При цьому згідно з наведеною нормою
права іпотека зберігає свою чинність у
разі переходу предмета іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи. У даному
випадку ОСОБА_5 набула право власності
на частину предмета іпотеки не від
іпотекодавця, ОСОБА_4, а як подружжя,
тобто стала співвласником майна у
момент його придбання.

Отже, звернення стягнення на предмет
іпотеки згідно з договором іпотеки,
укладеним із ОСОБА_4, є передчасним, так
як він є власником лише Ѕ частини
спірного майна.

Крім того, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316
ЦПК України суд апеляційної інстанції
не перевірив, чи надавала ОСОБА_5
письмову згоду на укладення ОСОБА_4
такого договору, хоча відповідно до ст.
578 ЦК України майно, що є у спільній
власності, може бути передане у заставу
лише за згодою усіх співвласників.

Отже, апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив
фактичних обставин справи, від яких
залежить правильне вирішення спору в
частині вирішення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки, та норми
права, які регулюють ці правовідносини,
не перевірив доводів та наданих
сторонами доказів, не перевірив
правильності й справедливості рішення
суду першої інстанції в цій частині.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи в частині вирішення
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду в цій частині не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи в
цій частині на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 21 серпня 2014
року в частині вирішення позову
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 21
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.О. Писана

О.В. Умнова

І.М. Фаловська