У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Нагорняка В.А.,
Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк Золоті
ворота» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
коштів, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Банк Золоті ворота» на
заочне рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 12 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 24 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Банк Золоті ворота» (далі -
ПАТ «Банк Золоті ворота») звернулося до
суду з позовом, у якому зазначало, що 06
серпня 2008 року між ним та ОСОБА_5
укладено договір про надання
споживчого кредиту № 02/430Ф, згідно з
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 15 тис. грн строком до 23 липня
2010 року зі сплатою 24 % річних, а у період
з 23 липня 2010 року - зі сплатою 29 % річних.
На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 06 серпня
2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено
договір поруки № 100.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 21
вересня 2011 року з відповідачів за
період з 06 серпня 2008 року по 09
лютого 2011 року солідарно стягнуто 30 605
грн 67 коп. заборгованості за кредитним
договором.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним
договором за період з 10 лютого 2011 року
по 10 січня

2014 року утворилася заборгованість у
розмірі 17 103 грн 01 коп., з якої: 8248 грн 22
коп. −? проценти за користування
кредитними коштами; 8854 грн 79 коп. - пеня.

ПАТ «Банк Золоті ворота» просило
стягнути солідарно з відповідачів
вказану заборгованість.

Заочним рішенням Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 12 травня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 24 липня
2014 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк
Золоті Ворота» заборгованість за
кредитним договором від 06 серпня 2008
року № 02/430Ф за період з 10 лютого
2011 року по 10 січня 2014 року у розмірі

17 103 грн 01 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У
задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Золоті
ворота», посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що 06 серпня 2008 року
між Акціонерно-комерційний банк
«Золоті ворота», правонаступником
якого є ПАТ «Банк Золоті ворота», та
ОСОБА_5 укладено договір про надання
споживчого кредиту № 02/430Ф, згідно з
умовами якого останній отримав кредит
у розмірі 15 тис. грн строком до 23 липня
2010 року зі сплатою 24 % річних.
Відповідно до п. 2.3 договору за
користування кредитом після
закінчення строку, на який надано
кредит, проценти сплачуються
позичальником за ставкою, на 5
процентних пункті вищою ніж та, яка
визначена у п. 1.1 (а.с. 4−?6).

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 06 серпня
2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено
договір поруки № 100, згідно з п. 1.1.
якого останній зобов'язався
відповідати перед кредитором у повному
обсязі за порушення боржником
зобов'язань за кредитним договором від
06 серпня 2008 року № 02/430Ф, а саме:
повернення кредиту у розмірі 15 тис. грн
у строк до 23 липня 2010
року; сплату процентів за користування
кредитом за ставкою 24 %
річних; сплату неустойки за
несвоєчасну сплату процентів та
повернення кредиту; сплату збитків у
зв'язку з неналежним виконанням
боржником зобов'язань за кредитним
договором (а.с. 8).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 21
вересня 2011 року стягнуто солідарно з
ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованість за
кредитним договором від 06 серпня 2008
року № 02/430Ф за період з 06 серпня 2008 року
по 09 лютого 2011 року у розмірі 30 605 грн 67
коп. (а.с. 14−?15).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України до
припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання,
здійснені без згоди поручителя, які
призвели до збільшення обсягу
відповідальності останнього, зокрема:
підвищення розміру процентів;
відстрочення виконання, що призводить
до збільшення періоду, за який
нараховуються проценти за
користування чужими грошовими коштами;
установлення (збільшення розміру)
неустойки; встановлення нових умов
щодо порядку зміни процентної ставки в
бік збільшення тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь
поручителі, збільшення кредитної
процентної ставки, здійснене за згодою
банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови у
договорі поруки, не дає підстав для
покладення на поручителя
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.
Зазначена правова позиція викладена і
в постанові Верховного Суду України
від 18 червня 2012 року у справі №
6-73цс12, яка є обов'язковою при розгляді
аналогічних справ усіма судами.

Суди обґрунтовано відмовили ПАТ «Банк
Золоті ворота» у позові до поручителя
ОСОБА_6, оскільки останній не надавав
згоди на сплату процентів за кредитним
договором у розмірі 29 % річних.

Крім того, строк дії кредитного
договору, забезпеченого порукою,
встановлено до 23 липня 2010 року, а з
вимогами до поручителя банк звернувся
зі спливом шестимісячного строку,
передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Доводи касаційної скарги на
правильність висновків судів не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк Золоті
ворота» відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 12 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 24 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Нагорняк В.А.,
Писана Т.О.