У Х В А Л А

Іменем України

19 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
та стягнення аліментів, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, від імені та в
інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3, на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 18 вересня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

30.07.2014 ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_2 і
мотивувала його наступним. 28.09.1991
сторони уклали шлюб, у якому народилися
доньки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3
Останні вісім років сторони не
проживають сім'єю, позивач близько року
проживає і працює в Угорщині, де донька
ОСОБА_9 навчається на платному денному
відділенні Наукового університету в
Будапешті і закінчить навчання у
червні 2016 року, донька ОСОБА_4 теж
навчається в Угорщині, а молодша донька
ОСОБА_10 проживає у родичів позивача в
смт. Вишково Хустського району, де
навчається у 8-му класі Вишківської ЗОШ.
Відповідач проживає в с. Велика Добронь
Ужгородського району. У майбутньому
позивач має намір і молодшу доньку
забрати до Угорщини.

Шлюбних відносин сторони не
підтримують, не ведуть спільного
господарства, дітьми опікується лише
позивач, відповідач не піклується про
дітей, не допомагає матеріально, не
докладає зусиль для відновлення сім'ї.
За таких умов подальше спільне життя
сторін неможливе. Ніяких коштів
відповідач на утримання дітей не надає,
тоді як позивач не в змозі самостійно
утримувати трьох доньок, які, до того ж,
навчаються. Відповідач займається
фермерством і має значні доходи.

Посилаючись на ці обставини, на
положення СК України щодо розірвання
шлюбу та стягнення аліментів, позивач
просив: розірвати шлюб, укладений
ОСОБА_1 із ОСОБА_2 і зареєстрований
28.09.1991 Виконкомом Великодобронської
сільської ради Ужгородського району
Закарпатської області; стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на
утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3, та повнолітніх
доньок ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що навчаються та мешкають
в АДРЕСА_1, до закінчення ними навчання
в загальній сумі 2400,00 грн щомісяця,
починаючи з 01.07.2014.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 18.09.2014 позов задоволено
частково: шлюб, зареєстрований 28.09.1991 у
Виконкомі Великодобронської сільської
ради народних депутатів - актовий запис
№ 35, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 - розірвано;
стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, аліменти
на утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 800,00 грн
щомісячно, починаючи з 30.07.2014 і до
досягнення дитиною повноліття,
допущено негайне виконання рішення
суду в частині стягнення аліментів у
межах суми платежу за один місяць. В
решті позову відмовлено, стягнуто з
відповідача на користь держави 243,60 грн
судового збору.

Позивач рішення оскаржив у частині
відмови в задоволенні вимог позову про
стягнення аліментів на утримання
повнолітніх доньок та розміру
аліментів на утримання неповнолітньої
доньки. На думку апелянта, суд не
врахував необхідності витрат значних
коштів на навчання дітей та
спроможності відповідача сплачувати
аліменти. Розмір аліментів на
утримання найменшої доньки, що його суд
визначив у 500,00 грн на місяць,
недостатній. Крім того, позивач після
фактичного припинення спільного
проживання з відповідачем залишив
останньому все спільно набуте у шлюбі
майно. Просить рішення суду в
оскарженій частині скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
позивача ОСОБА_1 та її представника
адвоката ОСОБА_3, які скаргу підтримали
в частині вирішення позову щодо
стягнення аліментів на утримання
повнолітніх дітей, у частині вирішення
вимоги про стягнення аліментів на
неповнолітню доньку апеляцію не
підтримали, оскільки аліменти стягнуті
судом у розмірі 800,00 грн щомісячно і
доводи апеляції щодо меншого їх
розміру помилкові внаслідок
відсутності на час складення скарги
повного тексту рішення суду;
відповідача ОСОБА_2 та його
представника адвоката ОСОБА_6, які
скаргу не визнали, обговоривши доводи
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України щодо диспозитивності судового
процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах підтриманих доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд не робить висновків щодо судового
рішення по суті в частині, яка не
оскаржується, щодо якої не
підтримується апеляція та бере до
уваги відповідні пов'язані факти і
обставини, оскільки це необхідно для
розгляду скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення аліментів на
утримання повнолітніх дітей, суд
першої інстанції виходив з їх
необґрунтованості та недоведеності.
Рішення суду відповідає вимогам закону
та ґрунтується на доказах, яким дано
правильну оцінку.

Встановлено, що у шлюбі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 народилися доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, і
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 Позивач і
відповідач на даний час зареєстровані
за адресою АДРЕСА_2, однак, близько
восьми років не проживають сім'єю,
місцем фактичного проживання ОСОБА_1 та
дітей в Україні вказується будинок
АДРЕСА_1 Хустського району, близько
року позивач проживає і працює в
Угорській Республіці, старші доньки
проживають із матір'ю в Угорщині,
молодша донька проживає в смт. Вишково,
ОСОБА_2 проживає в с. Велика Добронь. Ці
факти підтверджуються свідоцтвами про
шлюб, про народження дітей, даними
паспортів сторін, довідкою Виконкому
Вишківської селищної ради від 17.02.2014 №
559 (а.с. 5-9, 11), іншими матеріалами справи
та визнані сторонами.

Пред'являючи вимоги про стягнення
аліментів на утримання повнолітніх
ОСОБА_4 і ОСОБА_9, які продовжують
навчання, позивач посилався на те, що
обидві доньки навчаються в Угорщині.
Утім, на підтвердження цього позивач
надав суду першої інстанції лише
Довідку про відвідування навчального
закладу (для громадян Угорщини)
Наукового університету ім. Еотвоша
Лоранта в Будапешті, з якої вбачається,
що громадянка Угорщини ОСОБА_9
зарахована на навчання з 04.09.2013 по
30.06.2016, спеціальність - психологія,
відділ - денний, фінансова форма -
державна стипендія (а.с. 13-14). Щодо
навчання доньки ОСОБА_4 в Угорщині чи
будь-де інде позивач документів суду не
надав. Лише в апеляційній скарзі
міститься згадка про навчання ОСОБА_4 у
Східно-європейському слов'янському
університеті, розташованому, втім, в
Ужгороді, а не в Угорщині, зі сплатою за
навчання 7000,00 грн, апеляційному суду
сторона подала квитанцію від 16.09.2014 про
сплату за навчання ОСОБА_4 за 9-й семестр
5-го курсу за спеціальністю «міжнародні
відносини» 3500,00 грн. Водночас належних
документів, які б підтверджували факт,
період, умови навчання цієї особи у
Східно-європейському слов'янському
університеті, умови оплати (договір про
навчання, довідка навчального закладу
тощо) у справі немає.

Немає в справі і належних та допустимих
доказів, якими з огляду на предмет
доказування можуть бути саме письмові
докази, документи (ст.ст. 57-59, 64, ст. 179 ч. 1
ЦПК України), щодо матеріального
становища дітей, в т.ч., розміру
державної стипендії ОСОБА_9, в
контексті справи - доходу матері як
одержувача аліментів, яка пояснила
апеляційному суду, що має роботу в
Будапешті, інших обставин, що мають
істотне значення в спорі (ст.ст. 182, 200 СК
України), тоді як щодо платника
аліментів наявні документи
Великодобронської сільської ради про
те, що він не працює, займається
особистим селянським господарством
сім'ї, працює на сезонних роботах (а.с.
20-22), а апеляційному суду була надана
виписка х протоколу ЛКК від 03.12.2014 № 143/3
про наявність у відповідача
кардіологічного захворювання.
Твердження позивача у заяві та в суді
щодо місця навчання доньки ОСОБА_4
суперечливі, даних про доходи
відповідача у справі немає, як немає й
доказів дій сторони позивача у порядку
ст.ст. 27, 131, 133, 137, 168 ЦПК України для
встановлення відповідних обставин.

З урахуванням вищевикладеного,
наведені в скарзі цифри щодо оплати
навчання ОСОБА_9 в Угорщині, дані щодо
разової оплати навчання ОСОБА_4,
пояснення ОСОБА_1 в апеляційному суді
щодо її доходів в Угорщині без
відповідного документального
підтвердження і т.ін. не мають
правового значення, можуть бути
кваліфіковані лише як припущення, на
яких не може ґрунтуватися доказування
(ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно
констатував у рішенні про відсутність
доказів щодо істотних обставин, які
давали б можливість задовольнити
позовні вимоги про стягнення аліментів
на утримання ОСОБА_4 і ОСОБА_9.

Колегія суддів вважає за необхідне
звернути увагу і на такі обставини.
Позивач, відповідним чином
сформулювавши вимоги, пред'явив позов
про стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини і на утримання
повнолітніх дітей, які продовжують
навчання, загальною сумою у 2400,00 грн
щомісяця. Між тим, пред'явлення
зазначених вимог у обраний позивачем
спосіб не ґрунтується на законі.

СК України встановлює загальні
правила, якими передбачає обов'язок
батьків утримувати дитину до
досягнення нею повноліття та
встановлює способи виконання цього
обов'язку, відповідно до яких за
рішенням суду кошти на утримання
дитини (аліменти) присуджуються у
частці від доходу її матері, батька і
(або) у твердій грошовій сумі (ст. 180, ст.
181 ч. 3). Щодо указаного обов'язку може
йтися лише про форму сплати аліментів,
їх розмір, врахування відповідних
обставин, що мають істотне значення,
проте, не про звільнення від сплати
аліментів (за винятком особливих
випадків, передбачених ст.ст. 188, 190 СК
України, що випливають із обставин щодо
матеріальної забезпеченості дитини і
не пов'язуються із можливістю сплати
аліментів платником), при цьому,
можливість визначення єдиної частки
від заробітку (доходу) платника
аліментів допускається у випадку
стягнення аліментів саме у частці від
заробітку (доходу) платника аліментів
на двох і більше дітей, при стягненні
аліментів у твердій грошовій сумі
визначення єдиної суми таких аліментів
у випадку їх стягнення на двох і більше
дітей законом не передбачено (ст.ст. 183,
184, 192 та ін. норми СК України).

Відповідно до ст. 199 ч.ч. 1, 3 СК України,
якщо повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення 23-х років за умови, що вони
можуть надавати матеріальну допомогу;
право на звернення до суду з позовом
про стягнення аліментів має той з
батьків, з ким проживає дочка, син, а
також самі дочка, син, які продовжують
навчання. Суд визначає розмір
аліментів на повнолітніх дочку, сина у
твердій грошовій сумі і (або) у частці
від заробітку (доходу) платника
аліментів з урахуванням обставин,
зазначених у статті 182 СК України; при
визначенні розміру аліментів з одного
з батьків суд бере до уваги можливість
надання утримання другим з батьків,
своїми дружиною, чоловіком та
повнолітніми дочкою, сином (ст. 200 СК
України).

Таким чином, якщо обов'язок щодо
утримання дитини та сплати аліментів у
випадку їх стягнення є за загальним
правилом безумовним, то стягнення
аліментів на утримання повнолітніх
дочки, сина обумовлюється можливістю
платника виплачувати кошти. Це має
наслідком і особливості пред'явлення
та доказування відповідних вимог,
оскільки позивачу слід, зокрема,
обґрунтувати та довести потребу в
утриманні конкретної особи (в даному
випадку - конкретної доньки), яка
випливає з конкретних умов проживання
та навчання відповідної доньки, з
конкретних витрат саме на цю особу,
довести можливість надання такого
утримання відповідачем. Вже лиш те, що
одна з доньок навчається в Будапешті,
що документально підтверджено, а інша,
за твердженням позивача, в Ужгороді,
при цьому, обидві доньки проживають в
Угорщині, вказує на відмінність за
характером, обсягом і структурою у
витратах, за наявності таких, на
навчання доньок. Отже, вимога про
стягнення аліментів у твердій грошовій
сумі відповідно до ст. 199 СК України є
належно пред'явленою в тому випадку,
коли ставиться питання про визначення
твердої суми аліментів на кожну з
доньок окремо, на необхідність саме
такого індивідуального визначення
твердого розміру аліментів вказують і
положення частини 3 статті 184, частини 1
статті 200 СК України.

Позивач не позбавлений права назвати
загальну суму аліментів, які він
просить стягнути на утримання кількох
осіб, однак, пред'являючи одночасно
вимоги про стягнення у твердій
грошовій сумі аліментів і на дитину до
досягнення нею повноліття, і на двох
повнолітніх доньок до закінчення
навчання позивачу належало визначити
конкретні розміри аліментів щодо
конкретних осіб. Аліменти, що
стягуються на дитину з одного боку, і на
повнолітніх осіб з іншого мають
відмінності та особливості у
законодавчому регулюванні їх
стягнення, відповідно, мають
особливості у доказуванні. Об'єднання
усіх аліментів в одну суму без їх
розподілу за адресатами утримання має
наслідком і відсутність обґрунтування
щодо розміру такої суми, оскільки немає
обґрунтування щодо елементів, з яких
повинна складатися ця загальна сума.
Обов'язок доказування пред'явлених
вимог лежить на позивачеві, розподіл
проханої загальної суми за видами
аліментів та їх кінцевими отримувачами
є обов'язком позивача, а не суду. Відтак,
вимога про стягнення аліментів на
утримання повнолітніх доньок сторін
ґрунтується на припущеннях, які суд
першої інстанції не мав підстав брати
до уваги.

Насамкінець. Цивільне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, ЦПК України та
Закону України «Про міжнародне
приватне право» (Закон № 2709-IV); якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені ЦПК України,
застосовуються правила міжнародного
договору (ст. 2 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Позивач ставив питання про стягнення з
відповідача коштів на утримання
повнолітніх доньок, які разом із
позивачем проживають в Угорській
Республіці і, як було зазначено в
позовній заві, навчаються в Угорщині. З
вищезгаданої довідки Наукового
університету ім. Еотвоша Лоранта в
Будапешті випливає, що ОСОБА_9 є
громадянкою Угорщини і саме як такій їй
видано указану довідку.

Обставини щодо проживання позивача та
повнолітніх доньок в Угорщині протягом
щонайменше періоду починаючи з часу
близько року до подання позову по час
розгляду справи судами включно визнані
сторонами, узгоджуються з матеріалами
справи, враховуються за правилами ст. 61
ч. 1 ЦПК України та свідчать про
фактичне проживання указаних осіб в
іншій державі. Попри те, що у справі
наявні копії паспорта громадянки
України ОСОБА_1 та копії карток
фізичних осіб - платників податків
ОСОБА_1. та ОСОБА_9 (а.с. 10), у справі
одночасно є офіційний документ, який
вказує на наявність принаймні у ОСОБА_9
громадянства Угорської Республіки. Ряд
фактів і обставин, які є предметом
доказування в справі, випливають з
реальних правовідносин, що виникли і
мають місце в Угорській Республіці.

Згідно зі ст. 1 ч. 1 п. 2 Закону № 2709-IV,
іноземний елемент це ознака, яка
характеризує приватноправові
відносини, що регулюються цим Законом,
та виявляється, зокрема, в тому, що хоча
б один учасник правовідносин є
громадянином України, який проживає за
межами України, або іноземцем;
юридичний факт, який створює, змінює
або припиняє правовідносини, мав чи має
місце на території іноземної держави.
Чинні міжнародні договори України,
правонаступництво за якими визнано
Україною або згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства,
при цьому, мають вищу юридичну силу
стосовно законодавства України (ст. 9
Конституції України, ст.ст. 6, 7 Закону
України «Про правонаступництво
України», ст. 19 Закону України «Про
міжнародні договори України», ст. 3
Закону № 2709-IV, ст. 13 СК України).

За приписами ст. 4 Конституції України,
ст. 1 абз. 2, ст. 2 ч. 1 п. 1, ст. 4 Закону
України «Про громадянство України», в
Україні існує єдине громадянство -
громадянство держави Україна, якщо
громадянин України набув громадянство
(підданство) іншої держави або держав,
то у правових відносинах з Україною він
визнається лише громадянином України,
положеннями ст.ст. 18, 19 указаного Закону
передбачені випадки припинення
громадянства України внаслідок виходу
з громадянства чи втрати громадянства,
зокрема, у зв'язку з добровільним
набуттям громадянином України
громадянства іншої держави, водночас
датою припинення громадянства України
у цих випадках є дата видання
відповідного Указу Президента України.

Закон № 2709-IV визначає, що:

право, що підлягає застосуванню до
приватноправових відносин з іноземним
елементом, визначається згідно з
колізійними нормами та іншими
положеннями колізійного права цього
Закону, інших законів, міжнародних
договорів України; якщо згідно з
частиною першою цієї статті неможливо
визначити право, що підлягає
застосуванню, застосовується право,
яке має більш тісний зв'язок із
приватноправовими відносинами (ст. 4
ч.ч. 1, 2);

особистим законом фізичної особи
вважається право держави, громадянином
якої вона є; якщо фізична особа є
громадянином двох або більше держав, її
особистим законом вважається право
тієї з держав, з якою особа має найбільш
тісний зв'язок, зокрема, має місце
проживання або займається основною
діяльністю (ст. 16 ч.ч. 1, 2);

права та обов'язки батьків і дітей
визначаються особистим законом дитини
або правом, яке має тісний зв'язок із
відповідними відносинами і якщо воно є
більш сприятливим для дитини (ст. 66);

зобов'язання щодо утримання, які
виникають із сімейних відносин, крім
випадків, передбачених статтею 66 цього
Закону, регулюються правом держави, у
якій має місце проживання особа, яка
має право на утримання; якщо особа, яка
має право на утримання, не може його
одержати згідно з правом, визначеним у
частині першій цієї статті,
застосовується право їхнього
спільного особистого закону; якщо
особа, яка має право на утримання, не
може його одержати згідно з правом,
визначеним частинами першою і другою
цієї статті, застосовується право
держави, у якій особа, яка зобов'язана
надати утримання, має місце проживання
(ст. 67).

Договор между Союзом Советских
Социалистических Республик и
Венгерской Народной Республикой об
оказании правовой помощи по
гражданским, семейным и уголовным
делам (с изменениями и дополнениями,
внесенными Протоколом № 1984 от 19
октября 1971 года), що в частині
регулювання питань сімейного права є
чинним, встановлює наступне:

правовые отношения между родителями и
детьми определяются законодательством
той Договаривающейся Стороны, на
территории которой они имеют
совместное местожительство; если
местожительство родителей или одного
из них находится на территории одной
Договаривающейся Стороны, а
местожительство ребенка на территории
другой Договаривающейся Стороны, то
правовые отношения между ними
определяются законодательством
Договаривающейся Стороны, гражданином
которой является ребенок (ст. 27);

если ребенок является гражданином
одной Договаривающейся Стороны, а
проживает на территории другой
Договаривающейся Стороны и
законодательство этой Стороны более
благоприятно для ребенка, то
применяется законодательство этой
Договаривающейся Стороны (ст. 28/В);

для вынесения решений по правовым
отношениям, указанным в ст. 28/B,
компетентны суды или иные органы
Договаривающейся Стороны, гражданином
которой является ребенок или на
территории которой ребенок имеет
постоянное местожительство или
местопребывание (ст. 29).

ОСОБА_4 і ОСОБА_9 є повнолітніми, однак,
питання стягнення аліментів на їх
утримання вирішується за загальними
правилами стягнення аліментів на
утримання дітей з особливостями,
встановленими Главою 16 СК України.
Правова ситуація, яка виникла у зв'язку
з пред'явленням ОСОБА_1 позову до
ОСОБА_2, вимагає чіткого визначення
позивача із правом, яке підлягає
застосуванню при вирішенні спору. Так,
наявні у справі дані і документи
одночасно вказують на те, що: а) позов
пред'явлений ОСОБА_1 як громадянкою
України про стягнення на підставі
закону України аліментів на утримання
старших доньок, які за змістом позову є
громадянками України; б) у справі є
офіційний документ, який виданий
ОСОБА_9 як громадянці Угорської
Республіки; в) у справі немає доказів
видання Президентом України Указу
(Указів) щодо припинення стосовно
ОСОБА_9 громадянства України.

Враховуючи вищевикладені обставини та
положення законодавства, що регулює
спірні правовідносини, слід
констатувати, що оскільки не доведено
протилежне - особистим законом ОСОБА_4 і
ОСОБА_9 належить вважати право України.
Проте, у такому випадку на
підтвердження та захист прав особи як
громадянина України, що виникли і
реалізуються ним на підставі закону
України не можуть прийматися судом як
належні та допустимі докази документи,
які видаються особі суто як
громадянину іноземної держави щодо
підтвердження фактів, які виникли
стосовно цієї особи як громадянина
іноземної держави за правом цієї
держави. У даній справі в будь-якому
разі підлягають доказуванню факти і
обставини, що мають місце в іноземній
державі, тобто, має місце іноземний
елемент, на наявність якого додатково
вказує зміст довідки, виданої ОСОБА_9,
із вказівкою на її громадянство.

Не надавши суду доказів про правові
підстави проживання в Угорській
Республіці, про належне врегулювання
питань щодо громадянства осіб, в
інтересах яких ставиться питання про
стягнення аліментів, а також, за
наявності для того підстав, свого
громадянства, позивач позбавив себе
можливості зайняти послідовну і
обґрунтовану правову позицію, що мало
наслідком її суперечливість і
плутаність. Позивач позбавив себе
можливості визначити найбільш
сприятливе для бенефіціарів аліментів
право, яким не конче може бути право
України, відповідним чином визначити
підсудність справи, подати суду
належні та допустимі докази щодо
обставин, які мають значення в справі, в
т.ч., легальні докази щодо місця
проживання, роботи, доходів, витрат
позивача, місця навчання, роботи,
доходів і витрат доньок і т.ін.

Наведені обставини в сукупності
виключали можливість задоволення
позову про стягнення аліментів на
утримання повнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_9,
які продовжують навчання, позовні
вимоги не були належно сформульовані,
позов не було належним чином
обґрунтовано та доведено. Питання
поділу майна подружжя, на яких
неодноразово наголошував позивач, він
не позбавлений права вирішувати
встановленим порядком. Відтак, на
підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію,
доводи якої в оскарженій частині
законності рішення суду першої
інстанції не спростовують, слід
відхилити, рішення суду - залишити без
змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та
в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_3,
відхилити, рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 18 вересня 2014 р.
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді