У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2014 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Нагорняк В.А.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 21
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 22
квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Коломийської міської ради,
ОСОБА_2, відділу Держкомзему в м.
Коломия про визнання недійсним
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
Коломийської міської ради, ОСОБА_2,
відділу Держкомзему в м. Коломия про
визнання недійсним державного акта на
право приватної власності на земельну
ділянку.

В обгрунтування позову позивачка
зазначала, що згідно з рішенням
Коломийської міської ради народних
депутатів від 15 червня 1994 року № 194
ОСОБА_4 передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,10 га, яка
розташована по АДРЕСА_1, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю від
16 квітня 1994 року серії ІФ № 17-2-005-728
(реєстраційний номер 4373), цільове
призначення якої обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд.

У 1995 році за згодою матері ОСОБА_4 вона
на вищевказаній земельній ділянці
розпочала самочинне будівництво
будинку, у зв'язку з чим її мати,
06 червня 1996 року, подала до
Коломийського міськвиконкому
нотаріально посвідчену згоду на
будівництво будинку на її земельній
ділянці площею 300 кв. м. На підставі
вказаної згоди рішенням Коломийського
міськвиконкому від 26 червня 1996 року №
151 їй було дозволено виготовити
технічну документацію на самовільно
збудований нею житловий будинок,
присвоєно даному будинку порядковий
номер АДРЕСА_1 та зареєстровано за
будинком земельну ділянку площею 300 кв.
м. На даний час будинок за АДРЕСА_1
введено в експлуатацію і за нею визнано
право власності на нього, що
підтверджується рішенням виконкому
Коломийської міської ради від 18
листопада 1997 року № 298 та свідоцтвом
про право власності на житловий
будинок від 02 грудня 1997 року.

Крім того зазначала, що 15 вересня 2003
року згідно з договором дарування
житлового будинку та земельної ділянки
ОСОБА_4 подарувала своєму синові ОСОБА_5
та внучці ОСОБА_2 жилий будинок з
належними господарськими будівлями та
спорудами та земельну ділянку площею 1
000 кв. м для обслуговування жилого
будинку і надвірних споруд, що
знаходяться по АДРЕСА_1.
На даній земельній ділянці розташовані
об'єкти нерухомості як її так і
відповідачки.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 02
листопада 2005 року визнано право
власності за ОСОБА_2 на земельну
ділянку площею 0,10 га, що знаходиться по
АДРЕСА_1. Ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 14 липня
2008 року вищевказане рішення скасовано
та направлено справу на новий розгляд
до суду першої інстанції, а ухвалою
Коломийського міськрайонного суду від
19 листопада 2008 року
вказану справу за письмовою заявою
ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

На підставі вищевказаного рішення
ОСОБА_2 12 квітня 2006 року отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,10 га, після
чого земельну ділянку за її заявою
поділено і 05 серпня 2009 року у власність
останньої передано 0,0380 га землі, про що
видано державний акт на право
власності на земельну ділянку, на якій
розміщений будинок, належний їй на
праві власності. Вважає, що дії
відповідачки є неправомірними, а тому
просила визнати державний акт на право
власності на земельну ділянку від 05
серпня 2009 року недійсним.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 21
лютого 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 22
квітня 2013 року, позов ОСОБА_6
задоволено. Визнано недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ №
850010 загальною площею 0,0380 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, зареєстрованого в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю, на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 58,
розташованої по АДРЕСА_1
Івано-Франківської області, виданого
ОСОБА_2 05 серпня 2009 року на підставі
рішення Коломийського міськрайонного
суду від 02 листопада 2005 року № 2-540.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла касаційна
скарга ОСОБА_2, з пропуском
передбаченого ст. 325 ЦПК України строку
на касаційне оскарження. В доданому до
касаційної скарги клопотанні
заявником ставиться питання про
поновлення строку на касаційне
оскарження судових рішень з посиланням
на поважність причин пропуску такого
строку.

Відповідно до вимог статті 325 ЦПК
України касаційна скарга може бути
подана протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
(ухвалою) апеляційного суду (зі змінами,
внесеними згідно із Законом №2453-VI від
07.07.2010 року). У разі пропуску
зазначеного строку з причин, визнаних
поважними, суддя касаційної інстанції
за заявою особи, яка подала скаргу, може
поновити цей строк.

Перевіривши доводи заявника та додані
до касаційної скарги матеріали, вважаю
за можливе її задовольнити.

Однак, у відкритті касаційного
провадження у справі слід відмовити з
таких підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України
суддя відмовляє у відкритті
касаційного провадження, якщо
касаційна скарга є необґрунтованою і
викладені у ній доводи не викликають
необхідності перевірки матеріалів
справи.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про задоволення позову та
скасовуючи державний акт на право
власності на земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, правильно
встановили характер правовідносин
сторін у справі та застосували норми
матеріального права, які регулюють ці
правовідносини, вирішили спір з
урахуванням меж заявлених позовних
вимог та конкретних обставин справи на
підставі наданих сторонами доказів з
дотриманням норм процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками судів попередніх інстанцій
та з їх оцінкою.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваних рішень не дають підстав
для висновку, що судами попередніх
інстанцій при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК
України є підставами для скасування
судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне
оскарження рішення Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від
21 лютого 2013 року та ухвали
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 22 квітня 2013 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_3 до Коломийської міської
ради, ОСОБА_2, відділу Держкомзему в м.
Коломия про визнання недійсним
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку.

Додані до скарги матеріали повернути
заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ
В.А. Нагорняк