Ухвала

іменем україни

03 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
застави, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
заочне рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 09 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 31 травня 2010 року між сторонами
укладено кредитно-заставний договір,
відповідно до умов якого відповідач
отримав кредит у розмірі 44 815,58 грн. на
купівлю автомобіля та оплату разових
страхових платежів строком до 31 травня
2013 року. В забезпечення
виконання зобов'язань за
кредитно-заставним договором 31
травня 2010 року між сторонами укладено
договір застави рухомого майна,
відповідно до якого відповідач надав в
заставу автомобіль ГАЗ 2752-114,
2005 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, що належить йому на праві
власності. Оскільки ОСОБА_3
зобов'язання за вказаним
кредитно-заставним договором належним
чином не виконав, у нього утворилась
заборгованість перед банком у розмірі
24 206,16 грн. Враховуючи викладене, ПАТ КБ
«ПриватБанк» просило вилучити у
відповідача та передати у заклад
позивачу предмет застави - автомобіль,
комплект ключів та свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу на
автомобіль; звернути стягнення на
вказаний предмет застави.

Заочним рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м.
Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 11 червня 2014 року, позов
задоволено частково. Звернуто
стягнення на предмет застави
автомобіль ГАЗ, модель - 2752-114, 2005 року
випуску; реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_3
шляхом продажу вказаного автомобіля
ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладанням від
імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, зі зняттям вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України, а також наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.
Вирішено питання розподілу судових
витрат. У задоволенні решти позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
скасувати заочне рішення місцевого та
ухвалу апеляційного судів в частині
відмови у задоволенні позову про
передачу предмета застави, комплекту
ключів і технічного паспорту в заклад
та ухвалити в цій частині нове рішення
про задоволення вказаних вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції про задоволення позову
частково, суд апеляційної інстанції
погодився з висновками місцевого суду,
що банк вправі скористатися своїм
правом на задоволення вимог за
основним зобов'язанням шляхом
звернення стягнення на предмет
застави. Відмовляючи у задоволенні
решти позовних вимог, суди виходили з
їх необґрунтованості та недоведеності.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна.

Установлено, що 31 травня 2010 року між
сторонами укладено кредитно-заставний
договір, відповідно до умов якого
відповідач отримав кредит у розмірі 44
815,58 грн. на купівлю автомобіля та
оплату разових страхових платежів
строком до 31 травня 2013 року.

В порушення умов кредитно-заставного
договору ОСОБА_3 свої зобов'язання не
виконав, допустив прострочення
повернення кредиту і сплати відсотків
за його користування, внаслідок чого
станом на 25 липня 2013 року має
заборгованість перед банком у розмірі
24 206,16 грн.

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
направило ОСОБА_3 вказану письмову
вимогу із вказівкою простроченої суми
заборгованості, яка залишена останнім
без реагування (а. с. 6-8).

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

За змістом ст. 9 Закону України «Про
заставу» законом чи договором
передбачається перебування
заставленого майна у володінні
заставодавця, заставодержателя або
третьої особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону
України «Про заставу» у договорі
застави визначаються суть, розмір та
строк виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, опис предмета
застави, а також інші умови, відносно
яких за заявою однієї із сторін повинна
бути досягнута угода.

Згідно з вимогами ст. 12.2.2.
кредитно-заставного договору
позичальник зобов'язаний за вимогою
банку негайно доставити предмет
застави за адресою, вказаною у ст. 17.13.
цього договору і передати предмет
застави в заклад по акту
прийому-передачі, який підписується
сторонами.

За змістом ст. 12.2.3. кредитно-заставного
договору, якщо предмет застави не був
переданий у заклад або володіння банку
в порядки та строки, визначені ст. 12.2.2.
договору, позичальник надає банку
право здійснити доставку предмета
застави за адресою, вказаною у ст. 17.13.
цього договору, в заклад або у
володіння банку для забезпечення його
схоронності, як власними силами, так і
на договірних засадах з третіми
особами. Витрати, пов'язані з доставкою
предмета застави покладаються на
позичальника. Позичальник
зобов'язується не чинити у такому
випадку жодних перешкод у заволодінні
банком предметом застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 575 ЦК України,
закладом є застава рухомого майна, що
дається у володіння заставодержателя
або за його наказом у володіння третій
особі. Зазначена норма кореспондує із
ст. 44 Закону України «Про заставу»,
відповідно до якої заклад - застава
рухомого майна, при якій майно, що
складає предмет застави дається
заставодавцем у володіння
заставодержателя.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції у
порушення зазначених норм закону та
вимог ст. 315 ЦПК України не звернув
уваги на те, що передача предмета
застави у заклад в разі невиконання чи
неналежного виконання боржником своїх
зобов'язань відповідає умовам
кредитно-заставного договору та
вимогам закону, а відтак вимога банку
про передачу в заклад автомобіля разом
з комплектом ключів та свідоцтвом про
його реєстрацію відповідає визначеним
законодавством України способам
захисту цивільних прав.

Таким чином, апеляційний суд не
з'ясував всі обставини справи в частині
позовних вимог про вилучення у
відповідача та передачу в заклад
позивачу предмета застави, не дослідив
всі докази та не надав їм оцінки, що
призвело до ухвалення незаконного
судового рішення.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору в
частині позовних вимог про вилучення у
відповідача та передачу в заклад
позивачу предмета застави і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції в цій
частині підлягає скасуванню, а справа
передачі на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції в цій частині.

В іншій частині заочне рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 09 грудня
2013 року та ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 червня
2014 року не оскаржувались, тому не є
предметом касаційного перегляду.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11 червня
2014 року в частині позовних вимог про
вилучення у відповідача та передачу в
заклад позивачу предмета застави
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська