Номер провадження: 22-ц/785/8519/14
Головуючий у першій інстанції Шепітко
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:
головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,
Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» на заочне рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 29 липня 2014 року у цивільній справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - «Про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та звернення стягнення на предмет
іпотеки», -

ВСТАНОВИЛА:

10.06.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось
до суду із зазначеним позовом, по якому
просило стягнути з відповідачів в
солідарному порядку заборгованість за
кредитним договором у розмірі 264173,08
грн., звернути стягнення на предмет
іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, а також
стягнути з відповідачів судові
витрати.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилався на те, що між банком
та відповідачем ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 0 від 11.06.2008
року, згідно якого банк надав йому
кредит в сумі 26000 доларів США, при цьому
відповідач зобов'язався повернути ці
грошові кошти у строк до 11.06.2018 року,
здійснюючи погашення заборгованості
та сплачуючи проценти за користування
кредитними ресурсами у валюті кредиту
по процентній ставці 14,5 % річних згідно
встановлених договором умов та
розміру. В результаті невиконання умов
кредитного договору виникла
заборгованість.

Представник позивача подав заяву про
розгляд справи за його відсутності та
підтримав позовні вимоги у повному
обсязі.

Відповідачі до суду не з'явились, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлялись належним чином за місцем
їх реєстрації, з клопотаннями про
відкладення розгляду справи чи розгляд
справи за їх відсутності не звертались.

Заочним рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 29.07.2014 року
позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволений
частково, стягнуто у солідарному
порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ
«УкрСиббанк» заборгованість за
кредитним договором № 0 від 11.06.2008
року станом на 26.05.2014 року у загальному
розмірі 264173,08 грн., а також судові
витрати в рівних частках у загальному
розмірі 2641,73 грн., в частині вимог про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та встановлення способу реалізації
майна - відмовлено.

28.08.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» подало
апеляційну скаргу на вказане рішення
суду, по якій просить рішення
районного суду змінити, ухвалити у
справі нове рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини по справі.

11 червня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк»
та відповідачем ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 0, згідно до
якого банк надав йому кредит в сумі 26000
доларів США, а відповідач зобов'язався
повернути ці грошові кошти у строк до
11.06.2018 року, здійснюючи погашення
заборгованості та сплачуючи проценти
за користування кредитними ресурсами у
валюті кредиту по процентній ставці 14,5
% річних згідно встановлених договором
умов та розміру.

Положеннями кредитного договору
передбачено, що у випадку невиконання
або неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за
даним договором банк має право визнати
термін дострокового повернення
кредиту таким, що настав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
установа зобов'язується надати грошові
кошти позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

У результаті невиконання умов
кредитного договору, згідно наданих
позивачем розрахунків, станом на 26.05.2014
року заборгованість за вказаним
кредитним договором становить 2254,71
доларів США, що за курсом НБУ станом на
26.05.2014 року становить 264173,08 грн., з яких:
сума заборгованості за кредитом - 203720,36
грн. (17389,49 доларів США), сума
заборгованості по процентам - 50928,89 грн.
(4347,27 доларів США), сума пені за
прострочення сплати відсотків - 4311,41
грн. (368,02 доларів США), та пеня за
прострочення сплати кредиту - 5212,42 грн.
(444,93 доларів США).

Наданий розрахунок заборгованості
відповідачами не оспорювався.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди.

У відповідності до ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов'язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення. Якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес для
кредитора, він може відмовитися від
прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно договору поруки № 210652 від 11.06.2008
року по кредитному договору № 0
від 11.06.2008 року, ОСОБА_3 виступила
поручителем, при цьому умови договору
поруки передбачають солідарну
відповідальність поручителя і
боржника перед кредитором.

Відповідно ст. 553 ЦК України, за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Поручителем може бути одна
або кілька осіб, а ст. 554 ЦК України
передбачено що, у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники. При цьому
поручителі, виходячи із зазначених
норм закону, несуть солідарну
відповідальність з боржником кожен за
своїм договором поруки.

Згідно ст. 192 ЦК України, законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня. Курс НБУ при
здійсненні розрахунків, наданий
позивачем, був нижчий від курсу НБУ на
момент розгляду справи, тому вимоги
підлягають задоволенню повністю
виходячи з передбаченого ч. 1 ст. 11 ЦПК
України принципу диспозитивності
цивільного судочинства.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком районного суду про те, що
вимоги позивача в частині стягнення
суми боргу з отримувача кредиту та
поручителя законні, обґрунтовані та
підлягають задоволенню.

Крім того, 11.06.2008 року між позивачем та
відповідачами ОСОБА_4 (майновий
поручитель) і ОСОБА_2 (іпотекодавці) був
укладений договір іпотеки, посвідчений
приватним нотаріусом ОМНО, з метою
забезпечення грошових вимог позивача
за вказаним кредитним договором.

Предметом іпотеки є однокімнатна
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34,7
кв.м., що належить ОСОБА_4, ОСОБА_2 на
праві власності згідно свідоцтва про
право власності на житло, виданого
27.01.1998 року УЖКГ ВК ОМР.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону
України «Про іпотеку», у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення
на предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

У відповідності до п. 42 Постанови № 5
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 30.03.2012 року,
резолютивна частини рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як ст. 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у
ньому в обов'язковому порядку має
зазначатись: загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути суму заборгованості за
кредитним договором. У такому випадку
суд має зазначити в резолютивній
частині рішення лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки із
зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
ст. 11 Закону України «Про іпотеку» (або
ст. 589 ЦК України щодо заставодавця).

Згідно ж наведених письмових доказів
позичальник і іпотекодавець є однією
особою.

Тому, саме з заведених обставин
відсутні передбачені законом підстави
для звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що позивачем по справі були
надані належні допустимі письмові
докази на підтвердження доводів та
позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є доведеними та
підтвердженими, у зв'язку з чим
підлягаючими частковому задоволенню.

Висновки суду першої інстанції
відповідають вимогам норм права, на які
посилається суд під час розгляду
справи і фактичним обставинам по
справі, а також підтверджується
зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк» -
відхилити.

Заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 29 липня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

17.12.2014 року
м. Одеса