Номер провадження: 22-ц/785/8121/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
виселення без надання іншого житлового
приміщення, зняття з реєстрації та
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
01.08.2014 року,

ухвалила:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом, який в подальшому
уточнив та остаточно просив ухвалити
рішення яким: виселити ОСОБА_3 із
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення та зняти її з
реєстрації; визнати ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням будинку АДРЕСА_1 зі зняттям
її з реєстраційного обліку в будинку
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що він є власником 8/25
частин будинку, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1.

У даному домоволодінні окрім позивача
зареєстровано ще двоє осіб, а саме його
донька ОСОБА_4 та колишня дружина
ОСОБА_3

Позивач стверджує, що відповідач
ОСОБА_3, дізнавшись, що він захворів на
туберкульоз легенів, вигнала його з
власного будинку, поміняла замки та
привела іншого чоловіка, з яким почала
проживати разом.

Крім того позивач зазначає, що його
донька ОСОБА_4 без поважних причин не
проживає у вищевказаному житловому
будинку більш ніж рік, а тому втратила
право користуванням даним будинком.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні позов підтримали у
повному обсязі

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_5 і проти задоволення позову
заперечувала, вважаючи його
необгрунтованим та безпідставним.
Також пояснила, що в провадженні
Київського районного суду м. Одеси (с.
ОСОБА_6.) перебуває цивільна справа за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя, виділення частини будинку в
окрему одиницю та визнання права
користування, що унеможливлює
задоволення позову в частині виселення
її довірительки зі спірного будинку.
Також надала суду акт про проживання
особи, з якого вбачається, що
відповідачі постійно мешкають в
будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 01.08.2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на те, що
ОСОБА_2 належить на праві спільної
часткової власності 8/25 частин
домоволодіння, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
Свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 21 серпня 1985 року.

Позивач та ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі, який 17 січня 2008
року було розірвано.

Як вбачається з довідок відділу
адресної довідкової роботи головного
управління державної міграційної
служби України Одеської області,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за
адресою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
позивача пояснив, що відповідач ОСОБА_3
дізнавшись, що позивач захворів на
туберкульоз легенів, вигнала його з
власного будинку, поміняла замки та
привела іншого чоловіка, з яким почала
проживати разом, а відповідачка ОСОБА_4
більш ніж рік не проживає за спірною
адресою.

Право вимагати в судовому порядку
виселення членів сім'ї власник жилого
будинку (квартири) регламентується
статтею 157 ЖК, але за наявності
обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться
без надання іншого жилого
приміщення.

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема звуко
- і відеозаписів, висновків експертів.

Позивачем не надано суду доказів, що
відповідають вимогам ст. 60 ЦПК України,
які б підтверджували, що відповідачі
створюються умови, що унеможливлюють
сумісне проживання в домоволодінні з
позивачем.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" під час
вирішення справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокуратурами, органами
внутрішніх справ, тощо.

ОСОБА_2 звертався до правоохоронних
органів з заявами, про вчинення
протиправних дій відносно нього, однак
постановою від 20.10.2008 року в порушенні
кримінальної справи за вказаною заявою
було відмовлено та встановлено, що саме
позивач вів паразитичний спосіб життя,
постійно зловживав спиртними напоями,
створював скандали та погрожував своїй
неповнолітній доньці, та у 2007 року
добровільно пішов з будинку.

Стаття 116 ЖК встановлює як умову
виселення осіб, винних у руйнуванні або
псуванні жилого приміщення, наявність
фактів, які свідчать, що зазначені дії
мали систематичний характер, а заходи
попередження і громадського впливу
щодо таких осіб виявилися
безрезультатними. Відсутність хоча б
одного з цих фактів є підставою для
відмови в задоволенні позову про
виселення.

Позивачем не надано доказів
систематичного руйнування чи псування
відповідачем жилого приміщення, або
використання ним цього житла не за
призначенням, або такого
систематичного порушенням
відповідачем правил соціалістичного
співжиття, яке б робило неможливим для
позивачки проживання з ним в одному
будинку.

Не надано позивачем і доказів
застосування до відповідача ОСОБА_2
належних заходів попередження за
вчинення правопорушень. За його
заявами до органу внутрішніх справ
виносилися постанови про відмову у
порушенні кримінальних справ, при
цьому протоколи про адміністративні
правопорушення щодо відповідача також
не складалися і до адміністративної
відповідальності жодного разу не
притягувався.

Не знайшли підтвердження і посилання
позивача на систематичне порушення
правил співжиття відповідачем ОСОБА_2

Позивач не навів переконливих доводів
на обґрунтування обставин, які б стали
підставою для виселення відповідача
ОСОБА_2 зі спірного будинку, оскільки в
судовому засіданні не встановлено
фактів порушення правил співжиття, а
встановлено, що між сторонами по справі
виникли неприязні взаємини, які самі по
собі не можуть бути підставою для
виселення.

Посилання позивача на те, що він є
власником домоволодіння, а отже, має
охоронюване законом право володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним йому майном, саме по собі не
може бути підставою для виселення
відповідача.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати,укладати інші не
заборонені законом угоди.

До членів сім'ї власника належить
дружина, їх діти і батьки.

ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_2, а від так є
членом його сім'ї, і після розірвання
шлюбу батьків бути ним не перестала,
таким чином вона має право проживати та
користуватися спірною житловою площею.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено,
що власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Позивачем не доведено не проживання
ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1.

Колегія погоджується з зазначеними
висновками суду першої інстанції.

Як при розгляді справи в суді першої
інстанції так і до апеляційної скарги
не надано належних доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_2
створюються умови, що унеможливлюють
сумісне проживання в домоволодінні з
позивачем, що відносно неї раніше вжиті
заходи попередження або громадського
впливу які не дали позитивних
результатів. Не знайшли підтвердження
і посилання позивача на систематичне
порушення правил співжиття
відповідачем ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а саме не проживання
ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 більше рому,
не підтверджені належними доказами.
Зазначення в апеляційній скарзі про
відхилення клопотання позивача про
допит свідків на підтвердження
зазначених вимог не є підставою для
задоволення апеляційної скарги, при
цьому колегія приймає до уваги, що в
апеляційній скарзі не ставиться
питання про допит будь яких свідків в
суді апеляційної інстанції.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції встановлено, що 08.09.2014 року
позивач помер. Відповідно до положень
ч.1 ст. 1219 ЦК України, не входять до
складу спадщини права та обов'язки, що
нерозривно пов'язані з особою
спадкодавця.

Позовні вимоги позивача до ОСОБА_2
пов'язані з тим, що зазначений
відповідач створює умови, що
унеможливлюють сумісне проживання в
домоволодінні з позивачем. Зазначені
вимоги нерозривно пов'язані з особою
позивача.

Позовні вимоги позивача до ОСОБА_4
пов'язуються з не проживанням
зазначено відповідача який є членом
сім'ї позивача на протязі більш ніж
одного року в належній позивачу
квартирі. Зазначені вимоги нерозривно
пов'язані з особою позивача, оскільки
позивач вважає, ОСОБА_4 втратила право
користування квартирою як член його
родини.

На підставі наведеного, враховуючи те,
що судом встановлені фактичні
обставини справи, колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги не містять
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних
вимог, колегія залишає рішення суду
першої інстанції в силі відповідно до
положень ч.2 ст. 210 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п. 1, 308, 310 ч.2, 313-315,
317 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 01.08.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення однак може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів.

Судді
О. А. Ступаков

В. А. Станкевич

О. Д. Варикаша