Справа № 203/5198/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року Кіровський районний
суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді -
Казака С.Ю.

при секретарі -
Місюра К.А.

за участю позивача -
ОСОБА_1

представників відповідача -
Полянської Н.М., Дерець Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровської митниці Міндоходів
про стягнення компенсації за затримку
розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилався на те, що
працював в Дніпропетровській митниці
Міндоходів з 22.10.2007 року по 10.06.2014 року.
На виконання своїх службових
обов'язків з 20.12.2013 року по 14.01.2014 року
відповідно до наказу №309 від 29.07.2013
року, розпорядження №212-р від 02.08.2013
року, наказу №27288/7/99-99-03-04-17 від 16.12.2013
року перебував у службовому
відрядженні в м.Одеса, в зоні
діяльності Південної митниці
Міндоходів. Аванс для витрат на
відрядження в порушення вимог ст.121
КЗпП України та п.5 наказу Мінфіну
України №59 від 13.03.1998 року йому
виплачено не було та він був змушений
витрачати свої кошти на оренду житла.
Після повернення з відрядження ним
було подано до бухгалтерії митниці
фінансові документи в оригіналі, що
підтверджують витрачені ним кошти під
час відрядження: витрати на проїзд в
сумі 172 грн. 47 коп., витрати на
проживання в сумі 5750 грн. Однак
витрачені кошти йому повернуто не було
незважаючи на неодноразові звернення.
10.06.2014 року наказом №270-о від 05.06.2014 року
його було звільнено з займаної посади
на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за
угодою сторін). Проте, зазначена вище
заборгованість при звільненні
виплачена не була. В зв'язку з цим,
позивач просив суд стягнути з
відповідача заборгованість по
витратах на відрядження в сумі 5922 грн. 47
коп. та компенсацію за затримку
розрахунку у розмірі середнього
заробітку за період з 11.06.2014 року по
день фактичного розрахунку.

Під час розгляду справи позивач
зменшив розмір заявлених позовних
вимог та посилаючись на виплату йому
відповідачем під час розгляду справи
(10.09.2014 року) заборгованості по витратам
на відрядження, просив стягнути на його
користь компенсацію за час затримки
розрахунку при звільненні за період з
11.06.2014 року по 09.09.2014 року в сумі 7815 грн. 15
коп.

В судовому засіданні позивач
підтримав позов та, посилаючись на
викладені в ньому підстави, просив
задовольнити останній.

Представники відповідача в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали та просили відмовити в їх
задоволенні з підстав, викладених у
письмових запереченнях. Зокрема,
посилались на те, що станом на 10.09.2014
року з позивачем проведено всі
розрахунки. Посилання останнього в
обґрунтування позовних вимог на
положення ст.ст.116,117 КЗпП України є
неправомірними, оскільки виплати на
відрядження не відносяться до
заробітної плати. На день звільнення з
позивачем було проведено всі
розрахунки по оплаті праці. Позивачем
була зазначена заборгованість по
витратах на відрядження в сумі 5922 грн. 47
коп. Однак, згідно наданого авансового
звіту №14 від 19.03.2014 року вказані
витрати склали 6702 грн. 47 коп. з
урахуванням добових. Відповідно до
отриманих авансових звітів було
підготовлено заявку від 20.03.2014 року до
органів Державної казначейської
служби для прийняття фінансових
зобов'язань, у тому числі враховано і
кошти в сумі 6702 грн. 47 коп. Планом
асигнувань на 2014 рік передбачено
фінансування коштів на відрядження
помісячно до кінця поточного року, тому
фінансової можливості погасити
заборгованість поточного року настає
наприкінці 2014 року за умовами
отримання фінансування. При отримані в
серпні місяці фінансування митницею
було підготовлено платіжне доручення
від 21.08.2014 року №1079, з урахуванням суми,
що належала позивачу.

Суд, заслухавши пояснення
позивача та представників відповідача,
дослідивши матеріали справи, приходить
до наступного.

Судом встановлено, вбачається з
матеріалів справи та не заперечувалось
сторонами, що позивач працював в
Дніпропетровській митниці Міндоходів
з 22.10.2007 року по 10.06.2014 року.

На виконання своїх службових
обов'язків в період з 20.12.2013 року по
14.01.2014 року відповідно до наказу №309 від
29.07.2013 року, розпорядження №212-р від
02.08.2013 року, наказу №27288/7/99-99-03-04-17 від
16.12.2013 року перебував у службовому
відрядженні в м.Одеса, в зоні
діяльності Південної митниці
Міндоходів.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначив,
що його витрати на відрядження у цей
період склали 5922 грн. 47 коп. Під час
розгляду справи останній пояснив, що
вказана сума є приблизною та
розрахована ним на підставі копій
документів, що в нього збереглись.
Оригінали документів ним було здано до
бухгалтерії митниці для проведення
відповідних виплат.

З наданих представниками
відповідача документів вбачається, що
згідно наданого авансового звіту №14
від 19.03.2014 року фактично витрати
позивача за час відрядження склали 6702
грн. 47 коп. з урахуванням добових.

Також сторонами не
заперечувалось, що після повернення з
відрядження позивач подав до
бухгалтерії митниці фінансові
документи в оригіналі, що
підтверджують витрачені ним кошти під
час відрядження, але вказані кошти
останньому своєчасно виплачено не
було. Не виплачено вказані витрати і
при звільненні позивача 10.06.2014 року
згідно наказу №270-о від 05.06.2014 року.

Фактично розрахунок з позивачем
проведено 10.09.2014 року, шляхом
перерахування коштів в сумі 6702 грн. 47
коп. на картковий рахунок позивача.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України
Власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст.116
цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.121 КЗпП
України працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у
відрядження, виплачуються: добові за
час перебування у відрядженні,
вартість проїзду до місця призначення
і назад та витрати по найму жилого
приміщення в порядку і розмірах,
встановлюваних законодавством.

Як роз'яснено в п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.12.1999 року №13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного для після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунку,
суд на підставі ст.117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку, а при не проведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Аналогічні роз'яснення цієї норми
права надав і Конституційний Суд
України у своєму рішенні від 22.02.2012 року
№4-рп/2012 у справі щодо офіційного
тлумачення положень ст.233 КЗпП України
у взаємозв'язку з положеннями
ст.ст.117,237-1 цього кодексу.

В зв'язку з цим, суд не приймає
доводи представників відповідача про
відсутність вини відповідача у
затримці розрахунку при звільненні.

Також суд вважає безпідставними
доводи представників відповідача з
приводу того, що витрати на відрядження
не входять до фонду заробітної плати, а
тому до спірних правовідносин не
можуть бути застосовані положення
ст.ст.116,117 КЗпП України.

Так, ст.121 КЗпП України закріплено
право працівника на відшкодування
витрат та компенсацій в зв'язку із
службовим відрядженням; ст.116 КЗпП
України чітко визначає обов'язок
роботодавця виплатити працівнику всі
належні від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
незалежно від їх виду, а ст.117 КЗпП
України встановлює відповідальність
власника або уповноваженого ним органу
за не проведення розрахунку у
встановлені ст.116 КЗпП України строки.

Як вбачається з довідки про
середню заробітну плату відповідача,
середньоденна заробітна плата
позивача становить 124 грн. 05 коп.

В день звільнення, як того
вимагає ст.116 КЗпП України, розрахунок з
позивачем проведено не було. Таким
чином, така затримка розрахунку з
позивачем фактично розпочалась 10.06.2014
року та скінчилась 10.09.2014 року в день
перерахування коштів на картковий
рахунок.

Разом з тим, розглядаючи справу у
відповідності до ст.11 ЦПК України в
межах заявлених позовних вимог, суд
вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 7815
грн. 15 коп., за період з 11.06.2014 року по
09.09.2014 року, виходячи з наступного
розрахунку: 124 грн. 05 коп. (середньоденна
заробітна плата) х 63 (кількість робочих
днів в період з 11.06.2014 року по 09.09.2014
року). Вказана сума підлягає стягненню
з відповідача на користь позивача без
урахування обов'язкових податків та
платежів.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь держави слід
стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60
коп.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.47,116,117,121 КЗпП України,
ст.ст.ст.3,10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до
Дніпропетровської митниці Міндоходів
про стягнення компенсації за затримку
розрахунку - задовольнити повністю.

Стягнути з Дніпропетровської
митниці Міндоходів на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 11
червня 2014 року по 09 вересня 2014 року в
сумі 7815 грн. 15 коп.

Стягнути з Дніпропетровської
митниці Міндоходів на користь держави
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку на подачу
апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Кіровський районний суд
м.Дніпропетровська шляхом подачі
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час

проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

С.Ю.Казак