Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої
Т.П.,

Карпенко
С.О., Остапчука
Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - управління державної
міграційної служби України у
Волинській області, про виселення та
зняття з реєстраційного обліку, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Волинської області
від 28 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, мотивуючи його
тим, що їй на праві власності належить
квартира АДРЕСА_1. У 2005 році зі згоди
позивача до вищезазначеної квартири
вселилась її донька ОСОБА_4

Позивач зазначала, що ОСОБА_4
систематично порушує правила
співжиття, робить неможливим
проживання в одній квартирі,
неодноразово вдавалась до фізичного та
психологічного насильства.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просила виселити ОСОБА_4 із
квартири АДРЕСА_1 з підстав,
передбачених ст. ст. 116, 157 ЖК України, та
зняти відповідача з реєстраційного
обліку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 лютого 2014
року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 28 березня 2014 року
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 20 лютого 2014
року скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Виселено ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1
без надання іншого жилого приміщення.
Знято ОСОБА_4 з реєстраційного обліку
за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильним застосуванням судом норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанцій виходив із того, що
відповідачу на праві власності
належить 1/6 частини квартири, належних
та допустимих доказів на підтвердження
систематичного порушення ОСОБА_4
правил співжиття позивачкою не надано,
тому дійшов висновку про відсутність
підстав, передбачених ст. ст. 116, 157 ЖК
України, для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що відповідач не є
співвласником спірної квартири,
систематично порушує правила
співжиття, веде аморальний спосіб
життя, постійно вчиняє скандали, заходи
громадського впливу, які приймалися до
відповідача правоохоронними органами
не дали позитивних результатів, тому
вона підлягає виселенню без надання
іншого жилого приміщення.

Проте з такими висновками апеляційного
суду повністю погодитись не можна,
оскільки суд дійшов їх з порушенням
норм матеріального права.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для виселення наймача, членів
його сім'ї або інших осіб, які
проживають разом з ним, без надання
іншого жилого приміщення відповідно до
вимог ч. 1 ст. 116 ЖК України необхідна
одна із вимог, зазначена в цій нормі
житлового законодавства.

Крім того, положення ст. 116 ЖК України
щодо систематичного порушення правил
співжиття поширюється лише на наймача,
членів його сім'ї або інших осіб, які
проживають разом з ним.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК
України).

Враховуючи вищезазначені положення
закону, систематичне порушення правил
співжиття не є підставою для виселення
співвласника з квартири.

Судами встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 18 листопада 1994 року співвласниками
квартири АДРЕСА_1 були позивач, її
чоловік ОСОБА_5 та свекруха ОСОБА_6 (а.с.
6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (а.с. 10).

Спадщину після померлої ОСОБА_6 на
підставі заповіту від 06 квітня 1999
року, прийняла ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 29
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 24 липня 2013 року, позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та визнання права
на спадкове майно задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане на ім'я
ОСОБА_4 після померлої ОСОБА_6 на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

Вказаним судовим рішенням встановлено,
що після померлого ОСОБА_5 спадщину
прийняли ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Спадкове
майно, на яке було видане свідоцтво про
право на спадщину за законом від 09
серпня 1999 року, складається з
автомобіля «ВАЗ-2103». Також, судом було
встановлено, що відповідно до положень
ст. 529 ЦК Української РСР частка
спадкодавця ОСОБА_5 у спірній квартирі
поділена між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1/6
частини кожній.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном або якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини (ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР).

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд в порушення положень
ст. 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на
те, що ОСОБА_4 є спадкоємцем після
померлого батька ОСОБА_5, та прийняла
спадщину після останнього, що
встановлено судовим рішенням, яке
набрало законної, тому помилково
застосував до спірних правовідносин
положення ст. ст. 116, 157 ЖК України та
дійшов передчасного висновку про те, що
відповідач не є співвласником спірної
квартири.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права унеможливлюють
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного її вирішення, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Волинської
області від 28 березня 2014 року
скасувати та направити справу на новий
судовий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.П. Касьян

Судді :

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук