Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Білоцерківської сільської
ради Рахівського району Закарпатської
області про зміну договору, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рахівського районного суду від 29
серпня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 02.06.2014 звернулася до суду із
зазначеним позовом до Білоцерківської
сільської ради Рахівського району
мотивуючи наступним. 09.03.2010 ОСОБА_1 і
Білоцерківська сільська рада уклали
договір про сплату пайових коштів
(внесків) на розвиток соціальної та
інженерно-транспортної інфраструктури
населеного пункту, відповідно до п. 2
якого ОСОБА_1 повинна сплатити кошти у
розмірі 10% від кошторисної вартості
будівельної частини об'єкта - станції
технічного обслуговування, що
будується по АДРЕСА_1 Рахівського
району. Пайовий внесок сплачується до
здачі об'єкта в експлуатацію (п. 3
договору). ОСОБА_1 сплатила 21168,00 грн
09.02.2011 і 15000,00 грн сплатила 06.03.2014, разом -
36168,00 грн. На час подання позову об'єкт
не здано в експлуатацію. З метою
приведення у відповідність до вимог
закону договір підлягає зміні виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 27-1 Закону України
«Про планування і забудову територій»
(Закон № 1699-III), договір про пайову
участь у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту
повинен був містити істотні умови: 1)
розмір пайової участі; 2) строк (графік)
сплати пайової участі; 3)
відповідальність сторін, невід'ємною
частиною договору є розрахунок
величини пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту. Цих
умов договір не містить.

Підставами для укладення договору
слугували рішення 4-ї сесії 5-го
скликання Білоцерківської сільської
ради від 28.07.2006, Закон № 1699-III і
Постанова КМ України від 30.12.2000 № 1930.
Однак, 17.02.2011 був прийнятий Закон
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» (Закон №
3038-VI), який по-новому врегулював питання
пайової участі замовників будівництва
у створенні та розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населених пунктів, а
Закон № 1699-III утратив чинність. Згідно
із ст. 40 Закону № 3038-VI, порядок
залучення, розрахунку розміру і
використання коштів такої пайової
участі встановлюють органи місцевого
самоврядування відповідно до цього
Закону. Діючи на підставі Закону,
Білоцерківська сільська рада 14.09.2011
прийняла рішення «Про затвердження
Порядку залучення та використання
коштів пайової участі (внеску)
замовників будівництва у створенні та
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури с. Біла
Церква», яким граничний розмір внеску у
випадку будівництва об'єкта
придорожнього сервісу (станції
техобслуговування) визначила в розмірі
6% від вартості будівельної частини
об'єкта згідно кошторисної
документації. Пунктом 7 Прикінцевих
положень Закону № 3038-VI встановлено, що
якщо договором про пайову участь, який
укладений до набрання чинності цим
Законом, передбачена сплата пайової
участі замовником будівництва
(повністю або частково) в обсягах інших,
ніж визначено цим Законом, такий
договір підлягає приведенню у
відповідність із цим Законом. Тож орган
місцевого самоврядування зобов'язаний
відповідним чином відкоригувати
договір, однак, на своє звернення щодо
внесення змін до договору позивач
отримав відмову.

Посилаючись на ці обставини, на норми
ЦК України, які регулюють питання
укладення та зміни договору, вказуючи
на необхідність зазначити в договорі
істотні умови, про які йшлося вище, дані
про розмір та розрахунок пайової
участі, про порядок і строк сплати
коштів, про відповідальність сторін,
уточнивши вимоги, позивач остаточно
просив:

внести зміни до договору про сплату
пайових коштів (внесків) на розвиток
соціальної та інженерно-транспортної
інфраструктури населеного пункту,
укладеного ОСОБА_1 із Білоцерківською
сільською радою 09.03.2010, а саме:

1) пункт 2 викласти в наступній
редакції:

«Забудовник бере на себе обов'язок
сплатити визначені відповідно до
рішення Білоцерківської сільської
ради від 14 вересня 2011 року «Про
затвердження Порядку залучення та
використання коштів пайової участі
(внеску) замовників будівництва у
створенні та розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури с. Біла Церква», на
підставі Закону № 3038 «Про регулювання
містобудівної діяльності» ст. 40, 6% від
вартості будівельної частини об'єкту,
згідно грошово-кошторисної
документації - станція технічного
обслуговування по АДРЕСА_1, Рахівського
району. Вартість об'єкту згідно
кошторисної документації ТОВ «Наша
Спадщина» складає 1198,438 тис. грн (один
мільйон сто дев'яносто вісім тисяч
чотириста тридцять вісім грн) в
поточних цінах на 17 березня 2014 року.

Розмір величини пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту с. Б. Церква, Рахівського району
визначити за формулою: П = (З - З буд.
інші) х В/100, де: П - розмір пайової участі
у грошовому виразі, грн; З - загальна
кошторисна вартість будівництва
об'єкта відповідно до зведеного
кошторисного розрахунку вартості
будівництва (реконструкції) об'єкта
містобудування, грн; З буд. інші -
витрати на придбання та виділення
земельної ділянки, звільнення
будівельного майданчика від будівель,
споруд та інженерних мереж,
влаштування внутрішніх і
позамайданчикових інженерних мереж і
споруд та транспортних комунікацій,
грн; В - розмір відсотка, встановлений
рішенням сесії Білоцерківської
сільської ради від 14 вересня 2011 року.

Розмір коштів пайової участі ОСОБА_1
складає: П = (1198,438 грн - 0) х 6% і дорівнює
71906 грн 63 коп. (сімдесят одна тисяча
дев'ятсот шість грн 63 коп.).

Встановити розмір коштів пайової
участі, який залишився до сплати до 11
серпня 2014 року, у сумі 35738 грн 63 коп.
(тридцять п'ять тисяч сімсот тридцять
вісім грн 63 коп.), тобто, різниця між
загальною сумою пайової участі і
авансовою сумою сплаченого раніше
згідно квитанції: 71906 грн 63 коп. - 36168 грн
= 35738 грн 63 коп.».

2) пункт 3 викласти в наступній
редакції:

«Встановити строк (графік) сплати
коштів пайової участі до моменту здачі
об'єкта в експлуатацію двома рівними
частинами, але не пізніше 11 серпня 2014
року.

Органам місцевого самоврядування
забороняється вимагати від замовника
будівництва надання будь-яких послуг, у
тому числі здійснення будівництва
об'єктів та передачі матеріальних або
нематеріальних активів (зокрема
житлових та нежитлових приміщень, у
тому числі шляхом їх викупу), крім
пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту.».

3) пункт 4 договору вважати пунктом
6 договору від 9 березня 2010 року.

4) пункт 4 договору викласти в
наступній редакції:

«Відповідальність сторін. Сторони за
невиконання або неналежне виконання
цього договору несуть
відповідальність у встановленому
законодавством порядку. У разі
несвоєчасної сплати коштів пайової
участі, замовник сплачує пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення. Сплата
штрафних санкцій не звільняє замовника
від виконання зобов'язань.
Відповідальність за достовірність
наданих для розрахунку даних несе
замовник.».

5) додати до договору пункт 5 і
викласти в наступній редакції:

«Інші умови. Зміни до цього договору
вносяться в установленому
законодавством порядку за взаємною
згодою сторін шляхом укладання
відповідних угод, які є невід'ємною
частиною цього договору, або у судовому
порядку.».

У іншій частині договір залишити без
змін.

Рішенням Рахівського районного суду
від 29.08.2014 в уточненому позові
відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про
скасування рішення суду та задоволення
позову. На думку апелянта, суд
неправильно застосував норми
матеріального права та порушив норми
процесуального права, в обґрунтування
вимог скарги апелянт наводить ті ж
доводи, що і в суді першої інстанції.
Зокрема, з огляду на правила дії актів
законодавства в часі, слід було
прийняти рішення про приведення
договору у відповідність із нормами
законодавства, що змінилося. Крім того,
суд необґрунтовано не взяв до уваги
визнання позову відповідачем.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача ОСОБА_2, який
апеляцію підтримав, прокурора Пантя
М.М., який у зв'язку зі вступом прокурора
Рахівського району у суді першої
інстанції в справу в інтересах держави
в особі Білоцерківської сільської ради
апеляцію не визнав, розглянувши справу
за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за
відсутності інших учасників процесу,
обговоривши доводи учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази в сукупності, суд приходить до
такого.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з відсутності
підстав для зміни договору. Однак,
повною мірою погодитись із таким
рішенням не можна.

Спірні правовідносини регулюються
нормами будівельного законодавства та
у відповідній частині нормами закону
щодо дії актів цивільного
законодавства в часі та щодо укладення
і зміни договорів в редакції, що була
чинною на час виникнення відповідних
юридичних фактів.

Встановлено, що 09.03.2010 забудовник
ОСОБА_1 і Білоцерківська сільська рада
Рахівського району уклали договір про
сплату пайових коштів (внесків) на
розвиток соціальної та
інженерно-транспортної інфраструктури
населеного пункту, відповідно до якого
забудовник зобов'язався сплатити на
користь територіальної громади села
пайовий внесок на створення соціальної
та інженерно-транспортної
інфраструктури населеного пункту (п. 1)
(а.с. 9). Пунктом 2 договору сторони
передбачили, що забудовник
зобов'язується сплатити кошти,
визначені відповідно до рішення 4-ї
сесії 5-го скликання Білоцерківської
сільської ради від 28.07.2006 на підставі
Закону України «Про планування і
забудову територій» (ст. 27) і Постанови
КМ України від 30.12.2000 № 1930, у розмірі 10%
від вартості будівельної частини
об'єкта згідно грошово-кошторисної
документації - станції технічного
обслуговування, що будується по
АДРЕСА_1 Рахівського району. Пунктом 3
договору сторони визначили, що пайовий
внесок сплачується до здачі об'єкта в
експлуатацію.

На час укладення договору ст. 27-1 Закону
України «Про планування і забудову
територій» (Закон № 1699-III) передбачала,
що:

пайова участь (внесок) замовника у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту
полягає у відрахуванні замовником
після прийняття об'єкта в експлуатацію
до відповідного місцевого бюджету
коштів для забезпечення створення і
розвитку… інфраструктури…; граничний
термін сплати пайового внеску не
повинен перевищувати одного місяця
після прийняття об'єкта містобудування
в експлуатацію (ч.ч. 2, 3, 13);

величина пайової участі (внеску)…
визначається у договорі, укладеному з
органом місцевого самоврядування,
відповідно до встановленого органом
місцевого самоврядування розміру
пайової участі (внеску) замовника від
загальної кошторисної вартості
будівництва (реконструкції) об'єкта
містобудування… (ч. 5);

встановлений органом місцевого
самоврядування розмір пайової участі
(внеску) замовника не може перевищувати
граничного розміру пайової участі
(внеску) на розвиток… інфраструктури
населених пунктів; граничний розмір
пайової участі (внеску)… не може
перевищувати 10 відсотків загальної
кошторисної вартості будівництва
(реконструкції) об'єкта містобудування
- для нежитлових будівель та/або споруд
(крім будівель закладів культури та
освіти, медичного і оздоровчого
призначення) (ч. 6, ч. 7 абз. 1).

Постановою КМ України від 30.12.2000 № 1930
«Про встановлення граничного розміру
залучення коштів замовників на
розвиток інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населених
пунктів» у зв'язку з втратою чинності
на час укладення договору спірні
відносини не регулювалися. Визначення
на підставі Закону № 1699-III сторонами в
договорі розміру пайової участі
(внеску) забудовника у розвиток
інфраструктури населеного пункту у 10%
від кошторисної вартості будівництва
об'єкта узгоджується з положеннями
цього Закону щодо граничного розміру
такого внеску. Закон не вимагав сплати
пайового внеску до здачі об'єкта в
експлуатацію, як це сторони визначили в
договорі.

12.03.2011 набрав чинності Закон України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» (Закон № 3038-VI), при цьому,
відповідно до п. 1 пп. 3 Розділу V
«Прикінцеві положення» Закону частини
третя та абзац сьомий частини дев'ятої
статті 40 набрали чинності з 01.01.2013.
Відповідно до ст. 40 Закону:

порядок залучення, розрахунку розміру
і використання коштів пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту встановлюють органи місцевого
самоврядування відповідно до цього
Закону (ч. 1);

пайова участь у розвитку
інфраструктури… полягає у
перерахуванні замовником до прийняття
об'єкта будівництва в експлуатацію до
відповідного місцевого бюджету коштів
для створення і розвитку зазначеної
інфраструктури (ч. 3);

величина пайової участі у розвитку
інфраструктури… визначається у
договорі, укладеному з органом
місцевого самоврядування (відповідно
до встановленого органом… розміру
пайової участі у розвитку
інфраструктури), з урахуванням
загальної кошторисної вартості
будівництва об'єкта, визначеної згідно
з будівельними нормами, державними
стандартами і правилами (ч. 5);

встановлений органом… для замовника
розмір пайової участі… не може
перевищувати граничний розмір пайової
участі у розвитку інфраструктури
населеного пункту; граничний розмір
пайової участі… не може перевищувати
10% загальної кошторисної вартості
будівництва об'єкта - для нежитлових
будівель та споруд (ч. 6 абз. 1, абз. 2 п. 1).

Пунктом 7 Розділу V «Прикінцеві
положення» Закону № 3038-VI встановлені
правила, відповідно до яких якщо
договором про пайову участь, який
укладений до набрання чинності цим
Законом, передбачена сплата пайової
участі замовником будівництва
(повністю або частково) в обсягах інших,
ніж визначено цим Законом, такий
договір підлягає приведенню у
відповідність із цим Законом; будь-які
рішення органів місцевого
самоврядування про надання замовником
будівництва будь-яких послуг, передачу
активів у будь-якій формі (матеріальній
чи нематеріальній), передачу частини
(відсоткової частки) площ прийнятих в
експлуатацію об'єктів містобудування,
крім пайової участі відповідно до
цього Закону, прийняті до набрання
чинності цим Законом, підлягають
приведенню у відповідність із цим
Законом.

Органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України (ст. 19 ч. 2 Конституції
України). За приписами ст.ст. 140, 142, 143, 144
Конституції України, ст. 2 ч. 2, ст.ст. 169,
172 ЦК України, ст.ст. 6, 10, 25, 59, 60, 63, 73
Закону України «Про місцеве
самоврядування в України»,
територіальні громади діють у
цивільних відносинах на рівних правах
з іншими учасниками цих відносин;
сільські ради представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією та Законами України,
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією та
Законами України до їх відання;
сільські ради у межах своїх
повноважень приймають рішення, які є
обов'язковими для виконання на
відповідній території; органи
місцевого самоврядування, здійснюючи
покладені на них законом повноваження,
управі виконувати усі необхідні
майнові операції, територіальні
громади сіл є власниками доходів
місцевих бюджетів, інших коштів,
одержаних на законних підставах.

Вищевикладеними положеннями Закону №
3038-VI сільським радам як делеговано
право вимоги пайової участі
забудовника у розвитку інфраструктури
відповідних населених пунктів, так і
покладено на ради обов'язок встановити
порядок залучення, розрахунку розміру
і використання коштів пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту, визначити шляхом укладення
договору із забудовником розмір
пайової участі (внеску) щодо
відповідного об'єкта у межах
граничного розміру пайової участі,
установленого законом. Тобто,
передбачений відповідний механізм
вирішення питань, пов'язаних із участю
забудовників у розвитку
інфраструктури населених пунктів.

Діючи на виконання повноважень,
визначених законом, Білоцерківська
сільська рада рішенням 7-ї сесії 6-го
скликання від 14.09.2011 затвердила Порядок
залучення та використання коштів
пайової участі (внеску) замовників у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури с. Біла Церква, Типовий
договір про пайову участь замовника у
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури с. Біла
Церква та визнала таким, що втратило
чинність рішення сільської ради від
28.07.2006 «Про граничні розміри залучення
коштів забудовників на розвиток
інфраструктури, порядок їх залучення
та використання» (а.с. 10-14, 20-21). Пунктом 7
додатку № 2 «Граничні розміри
(відсотки) залучення коштів інвесторів
в залежності від функціонального
призначення об'єкту, місця
розташування» до зазначеного Порядку
сільська рада встановила граничний
розмір такого внеску у випадку
будівництва об'єкта придорожнього
сервісу (станції техобслуговування) у
розмірі 6% від вартості об'єкта.

Отже, з прийняттям Білоцерківською
сільською радою 14.09.2011 зазначеного вище
Порядку, граничний розмір пайової
участі забудовника такого об'єкта, як
станція технічного обслуговування
автомобілів, у розвитку інфраструктури
с. Біла Церква зменшився до 6% від
вартості об'єкта. Позаяк таке зменшення
відбулося внаслідок дій і рішення
уповноваженого органу, в межах
відповідних повноважень, у спосіб та в
порядку, що передбачені законом і
відповідне рішення органу місцевого
самоврядування є чинним, слід
констатувати, що зменшення граничного
розміру пайової участі відбулося на
підставі закону.

Як убачається зі зведеного
кошторисного розрахунку вартості
будівництва станції технічного
обслуговування автомобілів в АДРЕСА_1,
станом на 2014 рік загальна кошторисна
вартість об'єкта визначена в розмірі
1198438,00 грн (а.с. 28-29). Копіями банківських
квитанцій на а.с. 33, 34 підтверджуються
факти сплати ОСОБА_1 Білоцерківській
сільській раді 21168,00 грн 09.02.2011 і 15000,00
грн, разом - 36168,00 грн, у рахунок пайової
участі у розвитку інфраструктури села.
У справі відсутні докази про сплату
забудовником пайового внеску в розмірі
119843,38 грн, як це випливає з умов
договору та з даних про кошторисну
вартість об'єкта. Будівельний об'єкт,
щодо сплати пайової участі з вартості
якого укладався договір, не зданий в
експлуатацію, договір на даний час не
виконаний.

Заявою від 16.05.2014 ОСОБА_1 звернулася до
Білоцерківської сільської ради і
виходячи зі змін у правовому
регулюванні питання щодо пайової
участі забудовника у розвитку
інфраструктури села просила внести
зміни до договору від 09.03.2010 щодо
розміру пайової участі зі зменшенням
такого до 6% від вартості будівництва, а
також ставила питання про внесення
деяких інших змін до договору (а.с. 22-24).
Листом від 28.05.2014 № 387 сільська рада
відмовила ОСОБА_1 у внесенні змін до
договору, мотивуючи відсутністю
підстав для цього (а.с. 25).

Фактичні обставини справи ніким не
оспорюються та не заперечуються по
суті, у суді першої інстанції
відповідач подав 10.06.2013 і 23.06.2013 заяви
про визнання позову (а.с. 38, 51). Прокурор
заперечував позов (а.с. 64-65) з тих
підстав, що суд, на його думку, не може
вносити істотні умови або зміни до
таких умов договору, оскільки це буде
порушенням норм ст.ст. 626, 627 ЦК України
щодо свободи сторін в укладенні
договору. Доводи апеляції прокурор
заперечує, крім того, з тих самих
підстав, з яких суд відмовив у позові, а
саме, що договір від 09.03.2010 у частині
визначення розміру пайового внеску
відповідає вимогам Закону № 3038-VI,
статтею 40 якого граничний розмір
такого внеску теж установлений на
рівні 10% від вартості будівництва, та що
у справі відсутні докази істотного
порушення умов договору сільською
радою як підстава для зміни договору.

За загальним правилом, акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності,
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи (ст.
58 Конституції України, ст. 5 ЦК України).
Поряд із цим, Конституційний Суд
України в рішенні від 03.10.1997 № 4-зп у
справі № 18/183-97 (справа про набуття
чинності Конституцією України) дійшов
висновку, що звичайною є практика, коли
наступний у часі акт містить пряме
застереження щодо повного або
часткового скасування попереднього
однопредметного акта; з прийняттям
нового акта, якщо інше не передбачено
самим цим актом, автоматично
скасовується однопредметний акт, який
діяв у часі раніше, а в рішенні від
09.02.1999 № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 (справа про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів) зробив
висновки про те, що положення частини 1
статті 58 Конституції України про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів у випадках,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи, стосується
фізичних осіб і не поширюється на
юридичних осіб, але це не означає, що
цей конституційний принцип не може
поширюватись на закони та інші
нормативно-правові акти, які
пом'якшують або скасовують
відповідальність юридичних осіб, проте
надання зворотної дії в часі таким
нормативно-правовим актам може бути
передбачено шляхом прямої вказівки про
це в законі або іншому
нормативно-правовому акті.

Пункт 7 Розділу V «Прикінцеві
положення» Закону № 3038-VI містить пряму
вказівку на зворотну дію в часі щодо
умов цього Закону стосовно договорів
про пайову участь, які ще не виконані,
вони мають бути приведені у
відповідність до вимог цього Закону.
Умови пайової участі забудовника у
розвитку інфраструктури населеного
пункту, встановлені Білоцерківською
сільською радою на підставі і в
порядку, передбачених Законом № 3038-VI,
покращують становище забудовника -
фізичної особи. За таких обставин,
норми Закону № 3038-VI мають зворотну дію
в часі щодо договору про сплату пайових
коштів (внесків) на розвиток соціальної
та інженерно-транспортної
інфраструктури населеного пункту,
укладеного 09.03.2010 забудовником ОСОБА_1 з
Білоцерківською сільською радою.

Зміна договору допускається лише за
згодою сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом; договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом (ст.
651 ч.ч. 1, 2 ЦК України). У разі зміни
договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених
умов; якщо договір змінюється у
судовому порядку, зобов'язання
змінюється з моменту набрання рішенням
суду про зміну договору законної сили
(ст. 653 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Оскільки відповідач відмовив позивачу
у зміні договору, останній управі був
звернутися до суду з відповідним
позовом. Вимога позову про зміну
договору шляхом приведення його у
відповідність до закону в частині
обсягу сплати забудовником пайової
участі у розвитку інфраструктури
населеного пункту, тобто, у тих межах і
щодо тих умов договору, на які прямо
вказує частина перша пункту 7 Розділу V
«Прикінцеві положення» Закону № 3038-VI,
обґрунтована. Позивач поставив вимогу
про зміну договору в силу прямої
вказівки закону, отже, йдеться про
зміну договору у випадку,
встановленому законом. Тому про
істотне порушення умов договору іншою
стороною як про підставу для зміни
договору не йдеться, висновки суду, які
стосуються недоведеності факту
істотного порушення умов договору
сільською радою, не мають підстав і
правового значення, а посилання на ці
обставини прокурора - помилкове.
Визнання відповідачем позову в цій
частині не суперечить закону та не
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, у суду першої інстанції
були законні підстави для задоволення
позовної вимоги про зміну договору в
частині обсягу сплати забудовником
пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту (ст.
174 ч. 4 ЦПК України).

Стосовно вимог про зміну інших умов
договору (деталізовані положення щодо
обчислення пайової участі, графіків
сплати, порядку внесення змін до
договору тощо) колегія суддів
констатує таке. За правилами,
встановленими ЦК України, зміст
правочину не може суперечити актам
цивільного законодавства;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ст. 203 ч.ч. 1, 3); особа
здійснює свої цивільні права вільно, на
власний розсуд (ст. 12 ч. 1); договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків (ст. 626 ч. 1); зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ч. 1); договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору;
істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди (ст. 638 ч. 1); сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ст. 6, ст.
627 ч. 1).

Відтак, договір укладається
ініціативно, вільно, є результатом
вільного волевиявлення сторін. У
частині, яка не стосується власне зміни
умови договору щодо обсягу сплати
забудовником пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту, суд
не мав підстав для прийняття визнання
позову відповідачем і відмовив у
задоволенні позову правильно. Понад те,
вимоги позову в цій частині виходять за
межі умов договору, щодо яких
нормативно визначена необхідність
приведення у відповідність із законом.
Частина умов, про які на внесення змін
до договору ставить питання позивач
(заборона вимагати від замовника
будівництва надання будь-яких послуг,
порядок внесення змін до договору
тощо), передбачені законом безвідносно
до того, чи указані такі положення в
договорі, інша частина (деталізовані
розрахунки, графіки і т.ін.) є предметом
узгодження, домовленостей сторін, а
деякі положення (наприклад, сплата
коштів не пізніше 11.08.2014) втратили свою
актуальність на час вирішення спору
судом.

Сторони не позбавлені права і
можливості, з урахуванням також
позиції в справі Білоцерківської
сільської ради, яка визнала позов,
вирішити питання щодо формулювання
детальних та істотних умов договору за
взаємною згодою та відповідно до норм
законодавства. За обставин, коли існує
реальна можливість досягнення згоди
сторонами щодо умов договору і
фактично припинився спір, суд не може
перебирати на себе права і
повноваження сторін правочину,
підміняти їх, оскільки це порушуватиме
волевиявлення сторін щодо суттєвої
зміни усього тексту та умов договору.

У зв'язку зі встановленими обставинами
справи колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити наступне. У
контексті відмови в указаній частині
позовних вимог заперечення прокурора
щодо порушення волевиявлення сторін
заслуговують на увагу як такі.
Водночас, сама по собі вірна позиція
прокурора щодо свободи волевиявлення
сторін правочину означає і
недопустимість впливу прокурора на
таке волевиявлення.

За приписами ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст. 46 ч.ч. 1-5 ЦПК
України, прокурор управі звертатися до
суду із заявами про захист прав, свобод
та інтересів інших осіб, або державних
чи суспільних інтересів та брати
участь у цих справах; з метою
представництва інтересів громадянина
або держави в суді прокурор в межах
повноважень, визначених законом,
звертається до суду з позовною заявою
(заявою), бере участь у розгляді справ
за його позовами, а також може вступити
за своєю ініціативою у справу,
провадження у якій відкрито за позовом
інших осіб, на будь-якій стадії її
розгляду, подає апеляційну, касаційну
скаргу, заяву про перегляд судового
рішення Верховним Судом України, про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами; прокурор
має процесуальні права й обов'язки
особи, в інтересах якої він діє, за
винятком права укладати мирову угоду;
відмова органу, уповноваженого
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах, від поданого
прокурором в інтересах держави позову
(заяви), подання ним заяви про залишення
позову без розгляду не позбавляє
прокурора права підтримувати позов
(заяву) і вимагати розгляду справи по
суті; з метою вирішення питання щодо
наявності підстав для ініціювання
перегляду судових рішень у справі,
розглянутій без участі прокурора,
вступу в розгляд справи за позовом
(заявою) іншої особи прокурор має право
знайомитися з матеріалами справи в
суді, робити виписки з неї, отримувати
копії документів, що знаходяться у
справі.

У даній справі прокурор не подавав
позовної чи іншої заяви у порядку ст. 45
ч.ч. 1, 2, ст. 46 ч. 1 ЦПК України і був
допущений судом першої інстанції до
участі в справі на підставі листа
прокурора Рахівського району В. Кузана
від 24.06.2014 про надання справи для
ознайомлення з метою вирішення питання
щодо вступу у справу на захист
інтересів держави в особі
Білоцерківської сільської ради (а.с. 52).
Прокурор брав участь у справі фактично
на стороні та в інтересах відповідача і
тоді як той визнав позов і не змінив
своєї позиції, прокурор позов не
визнавав та просив відмовити в ньому
повністю. Між тим, за змістом положень
цивільного процесуального закону щодо
участі в процесі прокурора на захист
інтересів інших осіб, прокурор управі
підтримувати саме позов (заяву) у
випадку відмови органу, уповноваженого
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах, від поданого
прокурором в інтересах держави позову
(заяви), подання ним заяви про залишення
позову без розгляду. Можливість для
прокурора продовжувати підтримання
заперечень проти позову, який
відповідач визнав, процесуальним
законом не передбачена, це суперечить і
положенням закону щодо право- і
дієздатності юридичної особи, прав і
повноважень учасника цивільних і
процесуальних відносин. У такому
випадку, за наявності для того підстав,
прокурор управі оскаржити судове
рішення.

Виходячи з викладеного, у частині
відмови в задоволенні вимоги позову
про приведення у відповідність до
закону умови договору щодо обсягу
сплати пайової участі суд першої
інстанції правильно встановивши
обставини справи дійшов невірного
висновку, неправильно застосував норми
матеріального права, рішення суду в цій
частині не відповідає вимогам ст.ст.
212-215 ЦПК України, тому на підставі ст. 309
ч. 1 п.п. 3, 4 ЦПК України у цій частині
апеляцію слід задовольнити, рішення
суду скасувати, цю вимогу, яка є
доведеною (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України),
задовольнити і визначити пайову участь
позивача у розвитку інфраструктури
населеного пункту у розмірі 6%
загальної кошторисної вартості
будівництва об'єкта, у зв'язку з чим
змінити відповідне положення договору.
В іншій частині доводи апеляції
законності рішення суду не
спростовують, тому на підставі ст. 308
ЦПК України скаргу щодо решти вимог
слід відхилити, рішення суду щодо таких
вимог - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 308, ст. 309 ч.
1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково, рішення Рахівського
районного суду від 29 серпня 2014 р. у
частині відмови в задоволенні вимоги
позову ОСОБА_1 до Білоцерківської
сільської ради Рахівського району
Закарпатської області про зміну
договору щодо зменшення розміру
пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту
скасувати, цю вимогу задовольнити,
визначити пайову участь ОСОБА_1 у
розвитку інфраструктури с. Біла Церква
Рахівського району у розмірі 6% (шість
відсотків) загальної кошторисної
вартості будівництва об'єкта, у зв'язку
з чим у першому абзаці другого пункту
договору про сплату пайових коштів
(внесків) на розвиток соціальної та
інженерно-транспортної інфраструктури
населеного пункту, укладеного ОСОБА_1
із Білоцерківською сільською радою
09.03.2010, визначення пайової участі у
розмірі 10% (десять відсотків) змінити на
6% (шість відсотків).

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді