Справа № 222/1135/14-ц
Провадження № 2/222/474/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року
Володарський районний суд Донецької
області у складі:

судді:
Доценко С.І.,

при секретарі:
Гранкіній О.В.,

за участю:

представника позивача:
ОСОБА_1,

відповідача:
ОСОБА_2,

представника відповідача:
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Володарське
цивільну справу за позовом:

ОСОБА_4

до

ОСОБА_2

про стягнення суми боргу,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом, в якому просить суд
стягнути на його користь з
відповідачки борг за договором позики
5850 грн., пеню за прострочення виконання
зобов'язання 273.06 грн., збитки 1032.71 грн.,
інфляцію та 3 % річних 2077 грн., а всього
9181.52 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги та
пояснила, що 13.05.2013 року передав ОСОБА_2
в борг 5850 грн., які вони повинна була
повернути йому в строк до 13.05.2014 року.
Правочин було оформлено розпискою
ОСОБА_2 в отриманні зазначених коштів,
та її зобов'язанням повернути кошти до
13.05.2014 року. Після закінчення строку
розписки, позивач попросив
відповідачку повернути гроші, але ж
вона ухилилася від виконання своїх
зобов'язань, тому він звернувся до суду
і просить окрім боргу стягнути з неї за
прострочення грошових зобов'язань 3
відсотка річних та інфляцію від
простроченої суми за період з 14.05.2014
року по 01.09.2014 року за 111 днів що
становить 2077.92 грн., пеню , яка
розраховується, виходячи із облікової
ставки НБУ на 5.09.2014 року -12.5%, за кожен
день прострочки, яка становить 220.89 грн.,
а також збитки, які пов'язані з тим, що
на момент звернення до суду гроші
знецінились по відношенню до долару
США на 74.51 долар, що в гривневому
еквіваленті становить на 05.09.2014 року
1032.71 грн. А всього просить стягнути 9181.52
грн.

В судовому засіданні
відповідачка та її представник проти
задоволення позову заперечували,
мотивуючи тим, що договір позики є
реальним договором, який пов»язаний з
передачею грошей, але ж ОСОБА_4
відповідачці гроші в зазначеній сумі
не надавав. Договір є недійсним, тому що
розписка про отримання коштів була
написана нею під психологічним тиском
з боку позивача та ОСОБА_5, які є
власниками магазину де вона працювала.
Вони погрожували розправою їй та
залякували її, що можуть розправитись з
її дітьми.

В обґрунтування заперечень
відповідачка пояснила, що вона
тривалий час працювала в магазині
ОСОБА_4 та ОСОБА_5. 12.05. 2013 року вона
повідомила ОСОБА_4, що має намір
звільнитись з роботи. 13.05.2014 року, коли
прийшла на роботу, то їй влаштували
ревізію, до проведення якої її не
допустили. При проведені ревізії була
нібито виявлена нестача товару на суму
5850 грн., які позивач став вимагати з
неї. Вона не погоджувалась з нестачею
та відмовлялась платити. Але ж ОСОБА_4
та ОСОБА_5 стали погрожувати їй в
присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що
застосують насильство до неї та її
неповнолітніх дітей , якщо вона не
підпише боргову розписку. Злякавшись
за дітей, вона написала розписку про
отримання грошей, хоча фактично їх не
отримувала. З приводу застосування до
неї психічного насилля з боку позивача
та його компаньйона до органів
внутрішніх справ та прокуратури вона
не зверталась. В судовому порядку
розписку не оспорювала. Просить
відмовити в позові.

Вислухавши сторони, дослідивши наявні
в справі докази , суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню із
наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Але ж за правилами цієї статті при
оспорюванні позичальником договору
позики з підстави, що гроші не були ним
одержані від позикодавця, якщо договір
позики укладений у письмовій формі,
рішення суду не може грунтуватися на
показаннях свідків для підтвердження
того, що гроші насправді не були
отримані позичальником.

За змістом п.12 постанови Пленуму ВСУ
від 6.11.2009 №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не може
доводитися показанням свідків
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину. Випадки, коли показання
свідків допускаються як засіб
доказування факту вчинення правочину,
прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937
ЦК, ч.3 ст.949 ЦК України.

Судом встановлено на підставі
письмової розписки, написаної
власноруч відповідачкою, яка не
заперечувала це в судовому засіданні
,що між сторонами 13.05.2013 року було
укладено договір позики за умовами
якої ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 гроші в
сумі 5850 грн., які вона зобов'язалась
повернути до 13.05.2014 року.

Виходячи із тексту розписки,де
зазначено , що ОСОБА_2 зобов'язалась
виконати грошове зобов»язання до 13.05.2014
року , відповідно до ч.2 ст.252 ЦК України
останнім днем виконання відповідачкою
зобов'язання вважається 12.05.2014 року.

Суд на підставі ст. 59 ч.2 ЦПК України не
приймає до уваги доводи відповідачки, а
також показання свідка з її боку
ОСОБА_7 про те що при написанні
розписки, гроші ОСОБА_2 не
передавались, тому що протягом року з
моменту написання розписки та до
моменту звернення позивача з вимогою
про стягнення коштів, відповідачка не
оспорювала в суд зазначений договір
позики, відповідно до ст.1051 ЦК України
на предмет його безгрошів'я, а
показання свідка не є допустимим
засобом доказування факту вчинення
цього правочину.

З цих же підстав суд не розглядає як
допустимі докази показання свідків з
боку позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо
доведеності факту вчинення правочину,
т.щ. договір було укладено в письмовій
формі і розписка є допустимим та
достатнім доказом, відповідно до вимог
ч. 2 ст. 1047 ЦК України

Суд також вважає недоведеним з боку
відповідача , що зазначений договір
позики був укладений під впливом
насильства з боку позивача із
наступних підстав.

Так, виходячи з принципу презумпції
правомірності правочину , правочин є
правомірним , якщо його недійсність
прямо не встановлена законом , або якщо
він не визнаний судом не дійсним.

Недійсність укладеного між сторонами
договору позики прямо не встановлена
законом . Зазначений правочин є
оспорюваним, тобто може бути визнаний
недійсним за рішенням суду відповідно
до ст.215 ЦК України.

Відповідачка не надала суду належних
доказів на підтвердження недійсності
укладеного між сторонами правочину.

Таким , чином, виходячи із положень ст.
526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору ,тобто
відповідачка повинна була до 12.05.2014
року повернути позивачу зазначені в
розписці гроші , але ж в судовому
засіданні відповідачка визнала, що на
12.05.2014 року гроші позивачу нею
повернуті не були. А тому на користь
позивача з відповідачки необхідно
стягнути суму боргу за договором
позики - 5850 грн.

За правилами ст. 610,611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання , або виконання з
порушенням умов , визначених змістом
зобов»язання. У разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
, встановлені договором, або законом.

Правовими наслідками порушення
грошового зобов'язання,відповідно до
ст.625ЦК України є обов'язок сплатити не
лише суму основного боргу, а і
інфляційні нарахування, що
обраховуються як різниця добутку суми
основного боргу на індекс (індекси)
інфляції, та 3 проценти річних від
простроченої суми основного боргу.

Відповідачка порушила грошове
зобов'язання, за яке ст. 625 ЦК України
передбачена відповідальність у
вигляді сплати на вимогу кредитора
суми боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також трьох процентів
річних від простроченої суми. При цьому
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Державною
службою статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Згідно з Законом України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індекс споживчих цін (індекс інфляції)
обчислюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади в
галузі статистики і не пізніше 10 числа
місяця, що настає за звітним,
публікується в офіційних періодичних
виданнях. На даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
"Урядовий кур'єр".

Суд проводить розрахунок інфляційних
нарахувань на суму боргу з урахуванням
рекомендацій щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ, викладені в
листі Верховного Суду України від
03.04.1997 № 62-97р.за період з 13.05.2014 по 08.09.2014
року( по день звернення з позовом) , що
становить 119 днів прострочки.
Відповідно до інформації, викладеної
на офіційному сайті Державної служби
статистики України (ukrstat.gov.ua)
встановлені наступні індекси
споживчих цін в 2014 році: травень-103.8%,
червень-101%, липень-100,4%, серпень-100.8%, які
підлягають перемноженню між собою, та
становить 106.1%

Таким чином сума боргу на 08.09.2014 року з
урахуванням індексу інфляції
становить 5850грн*106.1/100= 6206.85грн., із них
інфляційні нарахування - 356.85грн.

Виходячи із вищезазначених
рекомендацій Верховного Суду України
(лист Верховного Суду України від 03.04.1997
№ 62-97р) розрахунок 3 % річних
проводиться за формулою : Сума санкції =
С х 3% х Д : 365 , де С - сума
заборгованості,Д - кількість днів
прострочки. Таким чином , стягненню з
відповідачки підлягає ( 5850*3% *119 днів:365=
57.22грн).

Таким чином на користь позивача
слід стягнути з відповідачки борг за
договором 5850 грн., індекс інфляції за
прострочення грошового зобов'язання
356 грн. 85 коп., 3% річних від суми
простроченого зобов'язання в сумі 57.22
грн., а всього 6264.07грн.

Суд вважає, що не підлягають
задоволенню позовні вимоги про
стягнення пені, т.щ. пеня, як спосіб
забезпечення виконання зобов'язань ,
не була , відповідно до ст. 547,548 ЦК
України передбачена ні договором, ні
законом.

Також суд вважає, що не підлягають
задоволенню вимоги про відшкодування
збитків, пов'язаних із збільшенням
курсу долару США до національної
валюти по відношенню до суми боргу , яку
відповідачка мала сплатити на момент
виникнення обов'язку виконання
зобов'язання, але не сплатила. Суд
виходить із того, що договір позики
було укладено в валюті - гривня і
індексація боргу та 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання і є достатньою
компенсацією.

Відповідно ст.88 ЦПК України,
судові витрати підлягають задоволенню
пропорційно задоволених вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги
задоволені на 68 %, стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягають судові витрати в сумі 166
гривень.

А тому в решті позовних вимог слід
відмовити.

Керуючись ст.ст.209, 212-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
заборгованість за договором позики в
сумі 5850 (п'ять тисяч вісімсот п'ятдесят)
гривень, індекс інфляції за
прострочення грошового зобов'язання в
сумі 356 (триста п'ятдесят шість) гривень
85 копійок та 3% річних від суми
прострочення зобов'язання в сумі 57
(п'ятдесят сім) гривень 22 копійки, а
всього - 6264 (шість тисяч двісті
шістдесят чотири) гривні 07 кіпійок.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судові витрати в сумі 166 (сто шістдесят
шість) гривень.

Повний текст рішення виготовлений
17.11.2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до Апеляційного суду
Донецької області м. Маріуполя через
Володарський районний суд Донецької
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.І. Доценко