АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/7192/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 619/2499/14-ц
Категорія: договірні
Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді:
Гальянової І.Г.

суддів:
Колтунової А.І.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на рішення Дергачівського
районного суду Харківської області
від 16 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

25 травня 2014 року позивач звернувся у
суд з позовом в якому , з урахуванням
доповнень позовних вимог 08.07.2014 року,
просив стягнути з відповідача на його
користь в рахунок погашення
зобов»язань за договорами позики від
11.07.2011 року, від 31.07.2012 року, від 03.09.2012
року та від 30.10.2012 року в сумі 128 192 грн.
та судові витрати у справі в сумі 1281,93
грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.07.2011
року позивач уклав з відповідачем
ОСОБА_3 договір позики у простій
письмовій формі, за умовами якого він
передав відповідачу грошові кошти в
сумі 16000 грн. строком до 11.09.2011 року.

Позивач зазначає, що на протязі 2012 року
він неодноразово телефонував боржнику
та прохав її повернути хоча б частину
позичених коштів, на що відповідач
відповідала лише обіцянками та 31.07.2012
року до нього знову звернулася з
проханням надати позику для вирішення
проблем у бізнесі та обіцяла через
місяць повернути борг за договором від
11.07.2011 року з відсотками за
користування грішми, у з»язку з чим
31.07.2012 року він уклав з нею договір
позики у простій письмовій формі, на
підставі якого позичив їй грошові
кошти в сумі 16000 грн. строком до 31.08.2012
року. Вказані грошові кошти відповідач
у встановлений строк не повернула та
03.09.2012 року знову звернулася до нього
та зі сльозами прохала надати ще
грошових коштів для виведення з кризи
свого бізнесу та повіривши їй, оскільки
вони багато років працювали в одній
страховій компанії і знали один одного
не один рік та 03.09.2012 року уклав з
відповідачем договір позики у простій
письмовій формі, за умовами якого
позичив відповідачці грошові кошти в
сумі 6500 доларів США, що в еквіваленті
становвило 52000 грн. строком до 03.12.2012
року. 30.10.2012 року до нього знову
звернулася відповідач з проханням
надати ще грошових коштів для
виведення з кризи свого бізнесу, та він
знову повіривши їй, 30.10.2012 року уклав
договір позики, за умовами якого надав
їй у борг грошові кошти в сумі 1500
доларів США, що в еквіваленті складає
12300 грн. строком до 30.11.2012 року.

Як на підставу стягнення з відповідача
суми боргу , з урахуванням 3% річних, за
договорами позики від 11.07.2011 року та від
31.07.2012 року позивач , з посиланням на
вимоги ч.2 ст. 625 ЦК України зазначає, що
розмір таких відсотків за договором
від 11.07.2011 року , за період з 11.09.2011 року
по 14.05.2014 року, складає 1280 грн. із
розрахунку: 16000,00 грн. х3 % :12 х32 міс та за
договором від 31.07.2012 року розмір таких
відсотків за період з 31.08.2012 року по
14.05.2014 року - 800 грн. із розрахунку (16000,00
грн. х 3% : 12 х 32 міс).

Розмір боргу за договорами від 03.09.2012
року в сумі 6500 доларів США позивач
просить стягнути з відповідача за
курсом долара, який згідно офіційного
курсу Національного Банку України,
станом на 14.05.2014 року складає: 1 долар
США = 11,764 грн. в сумі 76 466 грн. , а за
договором від 30.10.12. року такий розмір
боргу складає 17646 грн.

В судовому засіданні суду першої
інстанції позивач підтримав вказані
позовні вимоги з зазначених підстав та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні суду
першої інстанції позовні вимоги
позивача не визнав. Свої заперечення
обгрунтовував відсутністю укладеного
між сторонами письмового договору
позики, ненадання позивачем доказів
щодо передачі відповідачу зазначених
грошових коштів. При цьому зазначив, що
наявні у позивача розписки за змістом
свідчать лише про існування
домовленості між сторонами про можливу
позику, а не про безпосереднє її
отримання, оскільки в них зазначено ,що
позичальник «занимает», або «берет в
долг» та не зазначено про отримання їх
чи про їх передачу у повному обсязі.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 16 вересня
2014 року, позовні вимоги позивача
задоволені частково. Суд стягнув з
відповідача на користь позивача
грошові кошти за договором позики від
11.07.2011 року в сумі 16000,00 грн., за
договором позики від 31.07.2012 року - в сумі
16000,00 грн., за договором позики від 03.09.2012
року в сумі 6500 доларів США, що складало
еквівалент 52 000 грн., за договором
позики від 30.10.2012 року в сумі 1500 доларів
США, що в еквіваленті складало 12 300 грн.,
а всього 96300 грн. а також витрати по
сплаті ним судового зору в сумі 963 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції сторонами подано
апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати вказане рішення
суду, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм ст. 640 та 1046 ЦПК
України, невідповідності висновків
суду обставинам справи та наявним у
справі доказам, недоведеністю
позивачем обставин отримання нею
грошових коштів, які суд вважав
встановленими.

При цьому відповідач заперечує факт
отримання у позивача будь-яких
грошових коштів.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати вказане рішення суду та
ухвалити нове рішення яким стягнути з
відповідача в рахунок погашення
зобов»язань за зазначеними договорами
позики 128192 грн. та судові витрати у
справі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Наводить ті ж
доводи, що і в суді першої інстанції
стосовно стягнення з відповідача та
його користь 3% річних за договорами
позики, які відповідач отримала в
гривні та стягнення з неї грошових
коштів отриманих в доларах США в
гривневому еквіваленті по курсу долара
США, встановленого Національним
Банком України на 14.05.2014 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу
відповідача, позивач посилається на її
безпідставність та зазначає, що наявні
у справі власноруч написані
відповідачем розписки свідчать про
передачу ним грошових коштів
відповідачу та жодних пояснень щодо їх
написання ні представник відповідача в
судовому засіданні суду першої
інстанції , ні відповідач в апеляційній
скарзі не надали.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача та представника відповідача ,
перевіривши доводи апеляційних скарг
та заперечень на апеляційну скаргу ,
судова колегія приходить до висновку
,що апеляційна скарга відповідача не
підлягає задоволенню, а апеляційна
скарга позивач - підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача та стягуючи з відповідача на
його користь грошові кошти за
вказаними договорами позики , без
врахування 3% річних за договорами
позики від 11.07.2011 року та від 31.07.2012 року
та без врахування встановленого
Національним Банком України курсу
долара станом на 14.05.2014 року по
договорам позики від 03.09.2012 року та від
30.10.2012 року суд першої інстанції
виходив з доведеності позивачем
позовних вимог щодо наявності
укладених між ним та відповідачем
вказаних договорів позики та не
надання ним доказів щодо розрахунку 3 %
річних та курсу долара США за
договорами позики , укладеними
сторонами у доларах США.

При цьому, як свідчать матеріли справи
11.07.2011 року відповідач займає у
позивача грошові кошти в розмірі 16 000 ,00
грн. які зобов»язується повернути до
11.09.2011 року; 31.07.2012 року відповідач
видала позивачу розписку, відповідно
до якої отримала у позивача грошові
кошти в сумі 16 000,00 грн., які
зобов»язується повернути до 31.08.2012
року; 03.09.2012 року відповідач видала
позивачу розписку, відповідно до якої
отримала у позивача в борг грошові
кошти в розмірі 6500,00 доларів США, що в
еквіваленті складає 52 000,00 грн., які
зобов»язується повернути до 03.12.2012 року
та 30.10.2012 року відповідач видала
позивачу розписку, відповідно до якої
отримала у позивача в борг грошові
кошти в розмірі 1500,00 доларів США
(еквівалент 12300 грн.), які
зобов»язується повернути до 30.11.2012
року.

Вказана обставина підтверджується
наявними у справі копіями таких
розписок, оригінали яких , за
клопотанням позивача, судом
апеляційної інстанції були залучені до
матеріалів справи ( а.с 4-6, 23, 93-96).

Власноручне написання вказаних
розписок ОСОБА_3 не заперечується.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики позикодавець передає у
власність позичальникові грошові
кошти, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів. Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 1047 ЦК
України, договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладеного
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, власноруч написані ОСОБА_3
зазначені вище розписки, у
відповідності до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК
України підтверджують як наявність
укладених між сторонами 11.07.2011 року,
31.07.2012 року, 03.09.2012 року та 30.10.2012 року
договору позики та його умов, так і
посвідчують передання їй позивачем за
вказаними договорами зазначених в
розписках грошових коштів.

В ст. 1051 ЦК України встановлено, що
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі,що грошові кошти
або речі насправді не були одержані ним
від позикодавця або були одержані у
меншій кількості, ніж встановлено
договором. Якщо договір позики має бути
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватись на
свідченнях свідків для підтвердження
того,що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В порушення вимог вказаних норм ЦПК
України, відповідач не надала суду
першої інстанції доказів, які б
свідчили про безгрошовість укладених
між нею та позивачем, зазначених
договорів позики .

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку як
щодо наявності зазначених договорів
позики , так і щодо виникнення у
відповідача на підставі цих договорів
зобов»язань щодо повернення позивачу
отриманих нею грошових коштів ( ст. 1046
ЦК України).

Доводи, викладені відповідачем в
апеляційній скарзі вказаних висновків
суду не спростовують та не дають для
скасування рішення суду з підстав
недоведеності позивачем заявлених ним
позовних вимог.

Між тим, судова колегія не може
погодитись з висновком суду щодо
відмови позивачу в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача на його користь трьох
процентів річних за договорами позики
від 11 липня 2011 року та 31 липня 2012 року.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 1050 ЦК
України, якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов»язаний
сплатити грошову суму відповідно до ст.
625 ЦК України.

В ст. 625 ЦК України встановлено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов»язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов»язання, на вимогу
кредитора зобов»язаних сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три процента від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як свідчить позовна заява позивача,
вимагаючи стягнення з відповідача на
його користь 3% річних за договором
позики від 11.07.2011 року в сумі 1280 грн. за
період прострочення відповідачем
повернення грошових коштів з 11.09.2011
року по 14.05.2014 року та за договором
позики від 31.07.2012 року в сумі 800 грн. за
період прострочення відповідачем
повернення грошових коштів з 31.08.2012
року по 14.05.2014 року, позивач надав
розрахунок таких стягнень.

Відмовляючи позивачу в стягненні з
відповідача в стягненні 3% річних, суд
виходив з ненаданням позивачем доказів
щодо розрахунку таких стягнень та не
привів мотивів, з приводу яких не
приймає до уваги наданий позивачем
розрахунок .

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції в цій частині
підлягає зміні, у зв»язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та наявний у справі
доказам (п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України) та
збільшенню розміру стягнених з
відповідача на користь позивача
грошових коштів за договором позики
від 11.07.2011 року , з урахуванням 3% річних
за період з 11.09.2011 року по 14.05.2014 року в
сумі 1280 грн., до 17280,00 грн., за договором
позики від 3.07.2012 року, з урахуванням 3%
річних за період з 31.08.2012 року по 14.05.2014
року в сумі 800 грн., до 16800, 00 грн.,
виходячи з такого розрахунку 3% річних
за договором позики від 11.07.2011 року:
(16000,00 грн. боргу х 3% : 100% : 12 міс. х 32 міс.)
та від 31.07.2012 року ( 16000,00 грн. боргу х 3%
:100% : 12 міс. х 20 міс).

Не може судова колегія також
погодитись з висновком суду першої
інстанції щодо стягнення з відповідача
на користь позивача грошових коштів за
договорами позики від 03.09.2012 року та від
30.10.2012 року як в доларах США, так і їх
еквіваленті на час укладення
сторонами зазначених договорів,
виходячи з наступного.

Так, згідно до вимог ст. 524 ЦК
України, зобов»язання має бути
виражене у грошовій одиниці України -
гривні. Сторони можуть визначати
грошовий еквівалент зобов»язання в
іноземній валюті.

В ст. 533 ЦК України встановлено,
що грошове зобов»язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов»язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Як свідчать зазначені договори
позики від 03.09.2012 року , відповідач
отримала у позивача в борг грошові
кошти в розмірі 6500,00 доларів США, що в
еквіваленті складає 52 000,00 грн., які
зобов»язується повернути до 03.12.2012 року
та від 30.10.2012 року , відповідач
отримала у позивача в борг грошові
кошти в розмірі 1500,00 доларів США
(еквівалент 12300 грн.), які
зобов»язується повернути до 30.11.2012
року.

Вказані обставини справи та
вимоги норм матеріального права
свідчать про те, що при укладанні
вказаних договорів сторони визначили
грошовий еквівалент позики в
іноземній валюті , як і зобов»язання
щодо повернення грошових коштів
іноземній валюті.

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи та вимоги норм
матеріального права уваги не звернув,
та прийшов до помилкового висновку про
стягнення заборгованості за вказаними
договорами в іноземній валюті - доларах
США з урахуванням її курсу на день
укладення вказаних договорів.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає
скасуванню як таке, що ухвалене судом
першої інстанції з порушенням вказаних
норм матеріального права, при
невідповідності висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам (пункти 3, 4 ст. ч.1 ст.309 ЦК
України), з ухваленням в цій частині
нового рішення про задоволення
позовних вимог позивача в межах
заявлених ним позовних вимог та
стягнення з відповідача на його
користь заборгованості за договорами
позики від 03.09.2012 року із розрахунку 1
долар США = 11,764 грн. в сумі 76 466 грн. (6500
доларів США х 11,764 грн.), а за договором
від 30.10.12. року - в сумі 17 646 грн. (1500
доларів США х 11,764 грн.), з зазначених
вище підстав.

Оскільки ж заявлені позовні вимоги та
апеляційна скарга позивача підлягають
задоволенню в повному обсязі, то
відповідно до вимог ч.1 та 5 ст. 88 ЦПК
України, підлягають збільшенню
стягнуті судом першої інстанції з
відповідача на користь позивача
витрати по сплаті ним судового збору
при зверненні у суд з зазначеним
позовом до 1281 грн. 92 коп. та стягненню з
відповідача на користь позивача
витрати по сплаті ним судового збору за
подачу апеляційної скарги в сумі 640 грн.
96 коп.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції підлягає залишенню його без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК
України , судова колегія -,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково .

Змінити рішення Дергачівського
районного суду Харківської області
від 16 вересня 2014 року, скасувавши його
в частині часткового задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення з
ОСОБА_3 на його користь грошових коштів
за договором позики від 03.09.2012 року в
сумі 6500 доларів США, що складало
еквівалент 52 000 грн., за договором
позики від 30.10.2012 року в сумі 1500 доларів
США, що в еквіваленті складало 12 300 грн.

Збільшити розмір стягнутих в ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за
адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер платника податків : НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер платника
податків: НОМЕР_2, грошових коштів за
договором позики від 11.07.2011 року, з
урахуванням 3% річних за період з 11.09.2011
року по 14.05.2014 року в сумі 1280 грн., до
17280,00 грн., за договором позики від 31.07.2012
року, з урахуванням 3% річних за період з
31.08.2012 року по 14.05.2014 року в сумі 800 грн.,
до 16800, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
грошові кошти за договором позики від
03.09.2012 року в сумі 76466,00 грн. та за
договором позики від 30.10.2012 року - в сумі
17646, 00 грн.

Збільшити загальний розмір
стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за
вказаними договорами позики грошових
коштів до 128 192 (сто двадцяти восьми
тисяч ста дев»яносто двох ) грн.

Збільшити розмір стягнутих з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрат по
сплаті судового збору до 1281 грн.92 коп..

В інші частині рішення суду
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
витрати по сплаті судового збору при
подачі апеляційної скарги в сумі 640 грн.
96 коп..

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :