Провадження № 2/752/4964/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.11.2014 року Голосіївський районний
суд м. Києва у складі

головуючого судді
Шевченко Т.М.

з участю секретаря
Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства "Об"єднання
спортивно-господарських споруд" про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

в с т а н о в и в:

у вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася у
суд з позовом до ДП "Об"єднання
спортивно-господарських споруд" про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що 30 жовтня 2013 року
вона була прийнята на роботу на посаду
бухгалтера провідного спеціаліста до
відділу бухгалтерського обліку та
звітності ДП "Об"єднання спортивно-
господарських споруд". 08 серпня 2014 року
позивач була звільнена з посади
бухгалтера провідного спеціаліста за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Позивач вважає, що її було звільнено
незаконно, оскільки 18 липня 2014 року нею
була написана заява про надання
відпустки, після чого на пропозицію
директора підприємства позивач також
написала заяву про звільнення за
власним бажанням з 07 серпня 2014 року,
тобто в останній день відпустки,
оскільки саме за таких умов керівник
погодився надати відпустку.

19 липня 2014 року позивач разом з родиною
поїхала на лікування до санаторію.

22 липня 2014 року ОСОБА_1 написала заяву
про відкликання своєї заяви про
звільнення за власним бажанням, яку
відправила цінним листом з описом
вкладення та повідомленням про
вручення.

Відповідач заяву про відкликання заяви
про звільнення за власним бажанням
отримав 04 серпня 2014 року. 08 серпня 2014
року позивач після закінчення
відпустки вийшла на роботу, була
допущена до роботи та працювала до
обідньої перерви. Проте о 12 год. 10 хв. їй
надали наказ про звільнення позивача з
07 серпня 2014 року та ознайомили з ним.

Оскільки позивач скористалась своїм
правом на відкликання заяви про
звільнення з роботи за власним
бажанням до припинення трудових
правовідносин, відповідач не вправі
був звільнити її з роботи за поданою
нею заявою про звільнення за власним
бажанням від 18 липня 2014 року.

За таких підстав позивач просить
поновити її на роботі на посаді
бухгалтера провідного спеціаліста до
відділу бухгалтерського обліку та
звітності ДП "Об"єднання
спортино-господарських споруд" з 08
серпня 2014 року та стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 08 серпня
2014 року по час постановлення судом
рішення, а також стягнути на
відшкодування моральної шкоди 5000 грн.
Позивач зазначає, що внаслідок
незаконного звільнення вона
знаходилася у тривалому хвилюванні.
Через скрутне матеріальне становище,
від втрати єдиного заробітку порушені
нормальні життєві зв'язки.

В судовому засіданні позивач та її
представник надали також заяву, в якій
просять скасувати наказ № 45-к від 07
серпня 2014 року про звільнення ОСОБА_1

Представник відповідача в судовому
засіданні не визнала позовні вимоги та
заперечувала проти їх задоволення,
посилаючись на необґрунтованість
вимог позивача.

Вислухавши пояснення учасників
судового розгляду та дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав та інтересів розуміють
закріплені законом матеріально -
правові заходи примусового характеру,
за допомогою яких суд здійснює
поновлення (визнання) порушених
(оспорюваних) прав чи інтересів особи.

Відповідно до ст.43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, які він вільно обирає або на яку
вільно погоджується.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2013 року
ОСОБА_1 була прийнята на посаду
бухгалтера провідного спеціаліста
відділу бухгалтерського обліку та
звітності ДП "Об"єднання
спортивно-господарських споруд",
згідно наказу № 180-к від 30.10.2014 р.

18 липня 2014 року ОСОБА_1 власноруч
написала заяву про надання їй частини
щорічної відпустки за 2013 рік на 18
календарних днів з 21 липня 2014 року.

Наказом № 61-в від 18 липня 2014 року ОСОБА_1
надана відпустка з 21 липня 2014 року по 07
серпня 2014 року.

Також в той же день 18 липня 2014 року
ОСОБА_1 власноруч написала заяву про
звільнення її за власним бажанням
після закінчення щорічної відпустки з
07 серпня 2014 року.

22 липня 2014 року позивач направила до ДП
"Об"єднання спортивно- господарських
споруд" заяву про відкликання її заяви
про звільнення за власним бажанням від
18 липня 2014 року. Ця заява була
відправлена цінним листом з описом
вкладення та повідомленням про
вручення. Відповідач отримав дану
заяву 04 серпня 2014 року.

Наказом № 45-к від 07 серпня 2014 року
ОСОБА_1 було звільнено з посади
бухгалтера провідного спеціаліста
відділу бухгалтерського обліку та
звітності ДП "Об"єднання
спортивно-господарських споруд" за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Також позивач зазначає, що після
закінчення відпустки вона вийшла на
роботу, була допущена до роботи та до
обідньої перерви працювала. О 12 год. 10
хв. їй надали наказ про звільнення з 07
серпня 2014 року та ознайомили позивача з
ним. В кінці даного робочого дня ОСОБА_1
видали трудову книжку з записом про
звільнення за власним бажанням.

Звільнення працівника за власним
бажанням здійснюється у порядку,
визначеному ст. 38 КЗпП України, згідно з
якою працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України
якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладанні
трудового договору.

Суд погоджується з думкою позивача, про
те, що вона скористалася своїм правом
на відкликання заяви про звільнення за
власним бажанням до припинення
трудових правовідносин, тому
відповідач не вправі був звільнити її з
роботи за поданою нею заявою про
звільнення за власним бажанням від 18
липня 2014 року.

Також, Верховний Суд України у своїй
постанові № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
виклав аналогічну позицію з цього
питання, а саме працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України).

Крім того, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 38
КзпП України, законодавцем
встановлений двохтижневий строк
попередження про наступне звільнення,
погодження якого за згодою сторін не
передбачене законодавством про працю.

З часу подачі 18 липня 2014 року заяви про
звільнення за власним бажанням та до
відбуття у відпустку 21 липня 2014 року
позивач перебувала на своєму робочому
місці, тобто менше двох тижнів, 22 липня
2014 року відкликала свою заяву про
звільнення, а лише 07 серпня 2014 року була
звільнена з роботи.

Враховуючи наведене, зважаючи на
подану позивачем 22 липня 2014 року заяву
про відкликання заяви від 18 липня 2014
року про звільнення за власним
бажанням з 07 серпня 2014 року, слід
звільнення позивача визнати
незаконним.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що наказ про звільнення
є незаконним, підлягають задоволенню й
вимоги про поновлення позивача на
посаді бухгалтеа провідного
спеціаліста відділу бухгалтерського
обліку та звітності ДП "Об"єднання
спортино-господарських споруд" з 08
серпня 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 06
листопада 1992 року передбачено, що у
випадках стягнення на користь
працівника середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв'язку з
незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку він
визначається за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи. Для
працівників, які пропрацювали на
даному підприємстві (в установі,
організації) менш двох місяців,
обчислення проводиться з розрахунку
середнього заробітку за фактично
пропрацьований час. При цьому
враховуються положення Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
міністрів України № 100 від 08 лютого 1995
року, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено,
що нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
заробітку на число робочих днів, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число відпрацьованих
робочих днів, а у випадках,
передбачених чинним законодавством, -
на число календарних днів за цей
період.

У довідці ДП "Об"єднання
спортивно-господарських споруд" № 213
від 19 серпня 2014 року наведено розмір
заробітної плати позивача помісячно
(а.с. 12).

Заробітна плата ОСОБА_1 за останні два
місяці роботи складала 3 159,31 грн. (19
робочих днів червня) та 3 109 грн. (23
робочі дні липня) Відповідно
середньоденна заробітна плата
становить 149,25 гривень (6268,31:42день=149,25)

З ДП "Об"єднання
спортивно-господарських споруд" на
користь позивача підлягає середній
заробіток за час вимушеного прогулу - 63
робочих днів за період з 08 серпня 2014
року по день ухвалення рішення судом - 05
листопада 2014 року в розмірі 9 402,44 грн.

Суд вважає, що вимога позивача про
відшкодування моральної шкоди
ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП
України, якою передбачено, що
відшкодування власником або
уповноваженим органом моральної шкоди
працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

При вирішенні питання щодо розміру
суми моральної шкоди, яка підлягає
стягненню з відповідача, суд враховує,
що діями відповідача позивачу
спричинені моральні страждання,
оскільки порушені її трудові права.
Разом з тим, з урахуванням принципів
розумності та справедливості, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення вимог позивача в цій
частині в розмірі 2000 гривень.

З огляду на наведене, позов підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стягненню з відповідача на користь
держави підлягає судовий збір в сумі
243,60 гривень.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України
підлягає допуску до негайного
виконання рішення в частині поновлення
позивача на роботі.

Керуючись статтями 21, 36, 40, 147, 147-1, 149, 232,
235, 237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100 «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати», статтями
3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218,223, 367 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ № 45-к від 07 серпня 2014
року виконуючого обов'язки
генерального директора Державного
підприємства «Об'єднання
спортивно-господарських споруд»
Крячека Юрія В"ячеславовича про
звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера
провідного спеціаліста за власним
бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП
України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера
провідного спеціаліста Державного
підприємства «Об'єднання
спортивно-господарських споруд» з 08
серпня 2014 року.

Стягнути з Державного підприємства
«Об'єднання спортивно-господарських
споруд» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 08
серпня 2014 року по 05 листопада 2014 року у
розмірі 9 402,44 грн. та на відшкодування
моральної шкоди 2000 грн.

Стягнути з Державного підприємства
«Об'єднання спортивно-господарських
споруд» в дохід держави 243,60 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на
посаді бухгалтера провідного
спеціаліста Державного підприємства
«Об'єднання спортивно-господарських
споруд» з 08 серпня 2014 року допустити до
негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва через
суд першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: