АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 214/2838/13-ц
Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/492/К/14
Категорія №39(І)
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Михайлів Л.В.,
Зубакової В.П.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення
Саксаганського районного суду м.
Кривого Рогу від 25 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Друга криворізька
державна нотаріальна контора, про
розірвання договору довічного
утримання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2012 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4
та просила суд розірвати договір
довічного утримання від 15 січня 2010
року, посвідчений Другою криворізькою
державною нотаріальною конторою,
зареєстрований в реєстрі № 2-58,
укладений між нею та відповідачем
ОСОБА_4, повернути у власність позивачу
ОСОБА_3 квартиру, передану у власність
відповідачу ОСОБА_4 згідно договору.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
зазначила, що 15 січня 2010 року між нею та
відповідачем було укладено договір
довічного утримання, відповідно до
умов якого відповідач зобов'язався
довічно її утримувати, а вона, в свою
чергу, передає йому у власність
квартиру за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку
з неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором
довічного утримання позивач була
змушена звернутися до суду з даним
позовом.

Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 25 листопада 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_3 посилалася на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права, ставила
питання про скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення, яким
просила задовольнити її позовні
вимоги.

Зокрема, апелянт посилалася на те, що
відповідач спочатку в повному обсязі
виконував свої обов'язки відповідно до
умов договору довічного утримання, але
з часом його ставлення до позивача
різко змінилось, коли вона захворіла і
потрапила до лікарні, відповідач
жодного разу її не навістив, не
дізнався про її самопочуття і не дав
коштів на придбання ліків. Своєю
бездіяльністю, на думку позивача
ОСОБА_3, відповідач прагнув щоб стан її
здоров'я ставав дедалі гіршим з метою
скорішого отримання квартири, ОСОБА_4
за життя позивача не виконував свої
обов'язки, які визначені в договорі
довічного утримання, не повністю
сплачував за комунальні послуги, не
цікавився станом квартири та не
приходив навідати позивача, в той час,
як вона була хворою літньою людиною і
завжди потребувала сторонньої
допомоги.

Крім того, судом не взято до уваги, що
позивач не заперечувала повернути
відповідачу одноразове грошове
утримання у розмірі 15 000 грн. згідно п.2.4
договору довічного утримання.

Після ухвалення рішення судом першої
інстанції ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_3
померла.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 квітня
2014 року провадження у справі було
зупинено для залучення
правонаступників після смерті
позивача ОСОБА_3

Згідно відповіді Сьомої криворізької
державної нотаріальної контори від
13.10.2014 року на запит апеляційного суду
ніхто зі спадкоємців позивача ОСОБА_3,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, із заявами про
прийняття спадщини не звертався.

Відповідно до листа Саксаганського
районного відділу Головного
управління в Дніпропетровській
області Державної міграційної служби у
м.Кривому Розі від 15.10.2014 року, згідно
відомостей ЖБК «Луч» позивач ОСОБА_3
була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1
з 02.09.2004 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
одна.

Тобто правонаступників після померлої
позивача ОСОБА_3 у встановленому
законом порядку не виявлено.

Статтею 310 ЦПК України передбачено, що
рішення суду підлягає скасуванню в
апеляційному порядку із закриттям
провадження у справі або залишенням
заяви без розгляду з підстав,
визначених статтями 205 і 207 цього
Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено
законне і обґрунтоване рішення, смерть
фізичної особи чи припинення юридичної
особи - сторони у спірних
правовідносинах після ухвалення
рішення, що не допускає
правонаступництва, не може бути
підставою для застосування вимог
частини першої цієї статті.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30.10.2014
року відновлено провадження у даній
справі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
позивача не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 січня 2010 року
між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем
ОСОБА_4 було укладено договір довічного
утримання, який був посвідчений
державним нотаріусом Другої
Криворізької державної нотаріальної
контори Тімошиною О.В.

Згідно умов вказаного договору позивач
передала у власність відповідачу
квартиру АДРЕСА_1, а він прийняв на себе
зобов'язання довічно та повністю
утримувати позивача. Вартість
матеріального забезпечення щомісячно
складала 400 грн., дана сума повинна була
індексуватись в порядку встановленому
законом.

Звертаючись до суду з позовом,
ОСОБА_3 посилалася на неналежне
виконання відповідачем зобов'язань по
договору довічного утримання.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано доказів
неналежного виконання відповідачем
умов договору довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з такими
висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Згідно положень ст.749 ЦК України у
договорі довічного утримання (догляду)
можуть бути визначені всі види
матеріального забезпечення, а також
усі види догляду (опікування), якими
набувач має забезпечувати відчужувача.

Якщо обов'язки набувача не були
конкретно визначені або у разі
виникнення потреби забезпечити
відчужувача іншими видами
матеріального забезпечення та догляду
спір має вирішуватися відповідно до
засад справедливості та розумності.

Набувач зобов'язаний у разі смерті
відчужувача поховати його, навіть якщо
це не було передбачено договором
довічного утримання (догляду).

Статтею 751 ЦК України передбачено, що
матеріальне забезпечення, яке
щомісячно має надаватися відчужувачу,
підлягає грошовій оцінці. Така оцінка
підлягає індексації у порядку,
встановленому законом.

Відповідно до статті 755 ЦК України
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду:
на вимогу відчужувача або третьої
особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини; на
вимогу набувача.

Положеннями статті 756ЦК України
передбачено правові наслідки
розірвання договору довічного
утримання (догляду).

У разі розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

У цьому разі витрати, зроблені
набувачем на утримання та (або) догляд
відчужувача, не підлягають поверненню.

Як вбачається з матеріалів справи, п.1.1
договору довічного утримання,
укладеного 15.01.2010 року між позивачем
ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 позивач
передає, а відповідач отримує у
власність на умовах цього договору
однокімнатну квартиру, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, розташовану на
другому поверсі п'я типоверхового
житлового будинку, житловою площею 17,2
кв.м., загальною площею 30,9 кв.м., взамін
чого, ОСОБА_4, зобов'язується надавати
ОСОБА_3 довічне матеріальне забезпе
чення у вигляді матеріального
утримання.

Згідно п.2.1 договору, утримання має
грошовий еквівалент і оцінюється
сторонами за спільною згодою у розмірі
400 гривень на місяць, які будуть
надаватися відчужувачу ОСОБА_3
щомісячно.

Крім того, набувач ОСОБА_4
зобов'язується щомісячно сплачувати
комунальні послуги за квартиру у
терміни, встановлені відповідними
договорами про надання таких послуг,
незалежно від того, з ким вони укладені.

До оплачуваних комунальних послуг
належать: плат за користування
природним газом, теплопостачання
водопостачання (гарячу та холодну
воду), комунальні послуги та
електроенергію в обсязі до 100 кВт,
абонентська плата за телефон та
кабельне телебачення. Набувач має
право передавати гроші за вказані вище
комунальні послуги безпосередньо
відчужувачу для їх оплати останнім. У
випадку отримання відповідних коштів
відчужувач несе відповідальність за
сплату вказаних вище комунальних
послуг у розмірі отриманих ним коштів.

Пунктом 2.4 договору довічного
утримання обумовлено, що віджувач
засвідчує, що визначене сторонами
грошове утримання є достатнім для
підтримання повноцінного та
достатнього життєвого рівня
відчужувача та не потребуватиме
подальшого перегляду сторонами умов
договору.

Згідно п.4.2 договору, відчужувач
та набувач підтвердили, що договір цей
не носить характеру фіктивного та
удаваного правочину, а також
стверджували, що вони усвідомлюють зна
чення своїх дій, не помиляються щодо
обставин правочину, ні одна із сторін
навмисно не ввела другу сторону в оману
щодо обставин правочину, нравочин є
виявленням їхньої справжньої волі, цей
правочин не вчинений під впливом
тяжких обставин.

Пунктами 3.1, 4.4 договору довічного
утримання встановлено право
відчужувача вимагати розірвання
договору у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Положеннями статей 10,60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження не
виконання відповідачем або
неналежного виконання ним умов
договору довічного утримання від 15.01.2010
року. Натомість, як вбачається із
матеріалів справи, відповідач належно
виконував умови договору довічного
утримання, що не заперечувала у
засіданні колегії суддів за життя
позивач ОСОБА_3

У зв'язку з чим, висновок суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для задоволення позову ОСОБА_3,
на думку колегії суддів, є правильним.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що коли вона захворіла і
потрапила до лікарні, відповідач
жодного разу її не навістив, не
дізнався про її самопочуття і не дав
коштів на придбання ліків, не можуть
бути взяті до уваги колегією суддів,
оскільки ОСОБА_3 не надано доказів того,
що під час перебування у лікарні вона
потребувала допомоги ОСОБА_4 та
повідомляла його про це, а він, в свою
чергу, умисно ухилявся від надання
такої допомоги позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
своєю бездіяльністю, на думку позивача
ОСОБА_3, відповідач прагнув щоб стан її
здоров'я ставав дедалі гіршим з метою
скорішого отримання квартири, також не
беруться до уваги колегією суддів,
оскільки нічим не підтверджені та є
надуманими.

Не можуть бути підставою для
скасування законного та
обґрунтованого рішення суду доводи
апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 за
життя позивача не виконував свої
обов'язки, які визначені в договорі
довічного утримання, не повністю
сплачував за комунальні послуги,
оскільки спростовуються матеріалами
справи та наявними у ній доказами, а
саме: квитанціями про сплату
комунальних послуг та розписками
позивача про отримання нею від ОСОБА_4
коштів для їх оплати.

Крім того, не беруться до уваги
колегією суддів посилання в
апеляційній скарзі на те, що позивач не
заперечувала повернути відповідачу
одноразове грошове утримання у розмірі
15 000 грн. згідно п.2.4 договору довічного
утримання, так як не є підставою для
задоволення позову ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі встановив
права і обов'язки сторін, що брали
участь у справі, обставини справи,
перевірив доводи і заперечення сторін,
дав їм належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду обґрунтовані і
підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, оскільки апелянт -
позивач у справі ОСОБА_3 померла після
ухвалення законного та обґрунтованого
рішення судом першої інстанції та
правонаступників після її смерті у
встановленому законом порядку не
виявлено, колегія суддів вважає за
необхідне на підставі ст.ст.308, 310 ЦПК
України, апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст. 308, 310, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: