Справа №592/6541/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Князєв В. Б.Номер
провадження 22-ц/788/2021/14 Суддя-доповідач -
Кононенко О. Ю. Категорія - 26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Білецького О. М. , Бойка В.
Б.

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 12 вересня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе», відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми про
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И
Л А :

У червні 2014 року позивач звернулась до
суду з вказаним позовом, свої вимоги
мотивуючи тим, що з 08 серпня 1973 року по 28
грудня 1999 року працювала на різних
посадах в ПАТ «СМНВО ім. Фрунзе». 28
грудня 1999 року її звільнено за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
по інвалідності. Внаслідок не
забезпечення роботодавцем безпечних
умов праці вона отримала професійні
захворювання, що потягли стійку втрату
працездатності. 29 жовтня 1996 року МСЕК м.
Суми їй встановлено 60% стійкої втрати
професійної працездатності та III групу
інвалідності. При наступному
переогляді, відповідно до довідки МСЕК
м. Суми від 06 жовтня 2004 року, ступінь
втрати працездатності склала 85% та їй
встановлено II групу інвалідності
безтерміново.

Позивач зазначила, що отримані
професійні захворювання спричиняють
їй моральні страждання, фізичний біль,
незручності у повсякденному житті.
Спричинену моральну шкоду вона оцінила
у 25500 грн. і просила суд стягнути з ПАТ
«СМНВ ім. М.В.Фрунзе» 18000 грн., а з
відділення виконавчої дирекції Фонду -
7500 грн., враховуючи, що 60% стійкої втрати
професійної працездатності вона
отримала у 1996 році, тобто коли обов'язок
по відшкодуванню моральної шкоди
покладається на роботодавця, а 25%
стійкої втрати професійної
працездатності - у 2004 році, коли такий
обов'язок покладається на Фонд.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 12 вересня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань
України у м. Суми на користь ОСОБА_3 5250
грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні вимог до Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В.Фрунзе» про
відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі Фонд, посилаючись
на незаконність і необґрунтованість
рішення, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповноту
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просить рішення суду в
частині задоволених вимог скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову до Фонду.

При цьому вказує, що докази спричинення
моральної шкоди позивачу відсутні,
довідка МСЕК не підтверджує факт
заподіяння такої шкоди. Вважає, що у
виплаченій одноразовій допомозі у
зв'язку з втратою професійної
працездатності врахований і моральний
аспект страхового випадку, а сума
стягнутого судом відшкодування не
відповідає відсотку стійкої втрати
працездатності, є завищеним та
непропорційним. Вказує на необхідність
застосування до спору строку позовної
давності.

Рішення суду не оскаржується в частині
відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних
вимог до ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе».

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відділення
виконавчої дирекції Фонду - Іванія Є.М.,
який підтримав доводи апеляційної
скарги, представника ПАТ «СМНВО ім.
Фрунзе» - Журавльової М.В., яка вважає
апеляційну скаргу обгрунтованою,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції
та, як вбачається із матеріалів справи,
позивач в період з 08 серпня 1973 року по 28
грудня 1999 року працювала на різних
посадах в ПАТ «СМНВО ім. Фрунзе». 28
грудня 1999 року її звільнено за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
по інвалідності (а.с. 5-7).

Внаслідок неналежних умов праці ОСОБА_3
отримала хронічне професійне
захворювання, що підтверджується
актами розслідування хронічного
професійного захворювання № 207 від 04
жовтня 1996 року і № 29 від 25 червня 2004
року, а саме: Пневмоконіоз, пиловий
бронхіт І-ІІ ст. Вібраційна хвороба І-ІІ
ст. Синдром вегето-сенсорної
поліневропатії верхніх кінцівок.
Розповсюджений спондильоз,
спондилоартроз з лівосторонньою
люмишалгією профгинезу. Нейросенсорна
туговухість легкого ступеню
профгинезу (основний діагноз).
Хронічний гастрит з пониженою
секрецією (супутній діагноз). Силікоз І
ст. pq/p, 2/2, пізній розвиток, пиловий
бронхіт II ст. у фазі загострення, з
помірно вираженим астмоїдним
синдромом. Емфізема легень II ст., ДН II
ст. Захворювання професійне. Стійке
резидуальне явище вібраційної хвороби
І-ІІ ст. (вегетативно-сенсорної полі
невропатії в/кінцівок і двосторонній
плечево-лопатковий периартрит з
контрактурою плечових суглобів).
Захворювання професійне.
Спондилоартроз поперково-коришкового
відділу хребта з коришковим синдромом
L5-S1. Захворювання професійне.
Нейросенсорна туговухість з помірним
ступенем зниження слуху III ст.
професійного характеру (основний
діагноз). IБC, атеросклеротичний
кардіосклероз. Гепатит II ст. СН І ст.
Дисциркуляторна енцефалопатія І-ІІ ст.
(атеросклеротична-гіпертонічна) з
лікворно-венозною дисциркуляцією
(супутній діагноз) (а.с. 8, 10).

Згідно з актом огляду у МСЕК від 29
жовтня 1996 року ОСОБА_3 вперше
встановлено 60% стійкої втрати
професійної працездатності та ІІІ
групу інвалідності на 1 рік у зв'язку з
професійними захворюваннями, які
виникли станом на 04 жовтня 1996 року (а. с.
9, 32-35).

З виписки з акту огляду у МСЕК
вбачається, що 22 грудня 1999 року ОСОБА_3
повторно встановлено 70% стійкої втрати
професійної працездатності у зв'язку з
професійними захворюваннями, які
виникли станом на 04 жовтня 1996 року (а. с.
67).

Відповідно до акту огляду у МСЕК № 139, 04
лютого 2004 року ОСОБА_3 повторно
встановлено 75% стійкої втрати
професійної працездатності у зв'язку з
професійними захворюваннями, які
виникли станом на 04 жовтня 1996 року, в
тому числі хронічний бронхіт - 30%,
вібраційна хвороба - 30%, туговухість - 15%,
строком на один рік та другу групу
інвалідності безтерміново (а. с. 28-31).

З акту огляду у МСЕК № 1018 вбачається, що
06 жовтня 2004 року ОСОБА_3 повторно
встановлено 85% стійкої втрати
професійної працездатності
безтерміново, у тому числі 10% - вперше у
зв'язку з професійним захворюванням
силікоз, яке виникло станом на 25 червня
2004 року, та ІІ групу інвалідності (а. с.
11, 20-23, 70).

Згідно з протоколом № 1 від 13 січня 1999
року засідання комісії по розгляду
заяв працівників про видачу направлень
на МСЕК вирішено виплатити ОСОБА_3
моральну шкоду у розмірі 50
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян (а.с. 18).

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні правовідносини щодо
відшкодування моральної шкоди
працівнику виникли з моменту
встановлення вперше факту стійкої
втрати професійної працездатності,
тобто з 06 жовтня 2004 року, тому до них,
відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України,
необхідно застосовувати закон, що діяв
на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до п. п. «е» п. 1) ч. 1 ст. 21
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, що спричинили втрату
працездатності», у разі настання
страхового випадку, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку виплатити
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Згідно з ч. 3 ст. 28 вказаного Закону, за
наявності факту заподіяння моральної
шкоди потерпілому провадиться
страхова виплата за моральну шкоду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині стягнення з Фонду на користь
останньої моральної шкоди, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди, спричиненої внаслідок
професійного захворювання, слід
покласти саме на Фонд, відповідно до
статей 21, 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, що спричинили втрату
працездатності», оскільки висновком
МСЕК від 06 жовтня 2004 року позивачу було
встановлено 85% стійкої втрати
професійної працездатності, з яких 10% -
вперше, тобто під час дії
вищезазначеного закону.

Доводи заявника апеляційної скарги про
протилежне не обґрунтовані на законі.

Проте, розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначено судом без
урахування всіх обставин та положень
ст. 23 ЦК України, зокрема щодо
врахування вимог розумності та
справедливості, роз'яснень, наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (із відповідними змінами).
Належним чином не обґрунтував
визначений розмір шкоди.

На думку колегій суддів, визначена
місцевим судом сума відшкодування
моральної шкоди - 5250 грн. є завищеною та
не відповідає глибині моральних та
фізичних страждань позивача, ступеню
втрати нею професійної працездатності,
а тому рішення в цій частині відповідно
до ст. 309 ЦПК України підлягає зміні із
зменшенням розміру такого
відшкодування до 1500 грн.

Твердження Фонду у апеляційній скарзі,
що позивач звернулася до суду за
захистом своїх прав після спливу
позовної давності, не ґрунтуються на
законі.

Так, з позовної заяви вбачається, що
позивач звернулася до суду за захистом
її порушеного немайнового права, а
саме: порушення права на життя та на
охорону здоров'я у процесі її трудової
діяльності.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу, що
випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
встановлених законом. Закон не
передбачає строки позовної давності на
звернення потерпілого із заявою про
відшкодування моральної шкоди. Немає
застережень щодо існування такого
строку і в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року №6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами і
доповненнями).

Посилання у апеляційній скарзі на те,
що ОСОБА_3 виплачена одноразова
допомога у розмірі 6528 грн. та щомісячно
відшкодовується сума втраченого
заробітку у розмірі 2751,63 грн., а тому
вказані виплати компенсують моральний
аспект страхового випадку, не
ґрунтується на законі, оскільки
відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України,
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду також не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст.
309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми
задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 12 вересня 2014 року змінити в
частині визначення розміру моральної
шкоди.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми на
користь ОСОБА_3 1500 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

В частині вирішення питання судових
витрат рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 12 вересня 2014
року залишити без змін.

Рішення набрало законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -