АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/3673/14-ц
Головуючий 1-ї інстанції -
Провадження № 22-ц/790/7272/14
Доповідач - Піддубний Р.М.
Категорія: «житлові правовідносини»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м.
Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Даниленка В.М.,
Бровченка І.О.,

при секретарі: Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - служба у справах дітей
Комінтернівського району Управління
служб у справах дітей Департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради, про усунення
перешкод у користуванні власністю,
вселення та зобов'язання вчинити певні
дії, -

встановила:

У квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, в обґрунтування якого
зазначала, що на підставі посвідченого
24 травня 2000 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 договору дарування їй
на праві власності належить ? частини
квартири АДРЕСА_1. Інша ? частина
вказаної квартири належить матері її
колишнього чоловіка - ОСОБА_2
Посилаючись на те, що відповідачка,
змінивши замки, перешкоджає їй
користуватися власністю, оскільки вона
не має можливості потрапити до
квартири, з урахуванням уточнених у
червні 2014 році позовних вимог, ОСОБА_1
просила вселити її та її неповнолітніх
дітей: ОСОБА_4, 2003 року народження,
ОСОБА_5, 2009 року народження та ОСОБА_6, 2012
року народження в квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не чинити
перешкод у користуванні вказаним
житловим приміщенням.

Представник відповідачки ОСОБА_2 проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
заявлений нею позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового задоволення
апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_1 не надано доказів на
підтвердження створення відповідачкою
перешкод у користуванні належною їй на
праві власності частиною житлового
приміщення, у зв'язку з чим її право не
підлягає судовому захисту шляхом
примусового вселення до квартири.

Проте погодитись з такими висновками
не можна з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на
підставі договору дарування від 24
травня 2000 року ОСОБА_1 на праві
власності належить ? частини квартири
АДРЕСА_1. Власником іншої ? частини
вказаної квартири є відповідачка
ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України передбачено, що власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Статтею 155 ЖК України закріплені
гарантії прав громадян, які мають у
власності жилий будинок, квартиру,
згідно яких жилі будинки (квартири), що
є у приватній власності громадян, не
може бути в них вилучено, власника не
може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод, у тому числі шляхом звернення
до суду за захистом свого майнового
права, зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Як убачається із матеріалів справи, 20
березня 2014 року ОСОБА_1 зверталася до
дільничного інспектора міліції
Комінтернівського РВ ХМУ ГУ МВСУ в
Харківській області з приводу усунення
перешкод у користуванні належним їй
житловим приміщенням. В ході розгляду
матеріалів дільничним інспектором
неодноразово здійснювався вихід за
адресою: АДРЕСА_1, однак двері квартири
ніхто не відчинив, у зв'язку з чим
ОСОБА_1 не має можливості потрапити до
вказаної квартири.

Встановивши, що право користування
належною позивачці на праві спільної
часткової власності квартирою
порушене, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відсутність
передбачених законом підстав для
захисту порушеного права шляхом
вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири
та зобов'язання іншого співвласника -
відповідачки ОСОБА_2 не чинити перешкод
у здійсненні нею права користування та
розпоряджання своїм майном.

Невизначеність порядку користування
житловим приміщенням між його
співвласниками не може бути підставою
для відмови у задоволенні позову про
вселення одного із співвласників в це
жиле приміщення.

Оскільки відповідно до ст. 29 ЦК України
місцем проживання малолітньої особи є
місце проживання її батьків або одного
з них, малолітні діти ОСОБА_1 також
підлягають вселенню до спірного
житлового приміщення.

До ОСОБА_7 позов ОСОБА_1 заявлено не
було, судом до участі у справі в якості
відповідача він не залучався, а тому
підстав для покладення на ОСОБА_7
судовим рішенням будь-яких обов'язків
не вбачається.

За таких обставин апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про вселення її та її
малолітніх дітей до квартири АДРЕСА_1 а
також зобов'язання ОСОБА_2 не чинити
перешкод у користування вказаним
житловим приміщенням - зміні, з
ухваленням в цій частині нового
рішення про задоволення позову, а в
іншій частині - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 18 вересня 2014 року
змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 та малолітніх ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 до квартири
АДРЕСА_1

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкод у користування вказаним
житловим приміщенням.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді