УХВАЛА

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення неустойки за прострочення
сплати аліментів за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від 4
квітня 2014 року та рішення апеляційного
суду Рівненської області від 27 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Рівненського міського
суду Рівненської області від 24 квітня
2012 року з відповідача на її користь
було стягнуто аліменти на утримання
дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 400
грн щомісячно, починаючи з моменту
подачі заяви до досягнення дитиною
повноліття. Відповідач ухиляється від
сплати аліментів, утворилась
заборгованість у розмірі 7 200 грн.

Ураховуючи наведене, позивачка просила
стягнути з відповідача на її користь
неустойку (пеню) від суми несплачених
аліментів у розмірі 30 952 грн.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 4 квітня
2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 30
952 грн неустойки за прострочення сплати
аліментів за період з 23 лютого 2012 року
по 5 лютого 2014 року згідно рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 24 квітня 2012
року. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 27 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2
440 грн неустойки за прострочення сплати
аліментів.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким стягнути на її
користь з ОСОБА_4 26 870 грн.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач має заборгованість зі
сплати аліментів, у зв'язку з чим
відповідно до ч. 1
ст. 196 СК України зобов'язаний сплатити
позивачці неустойку (пеню) у розмірі 1 %
від суми несплачених аліментів за
кожен день прострочення у розмірі 30 952
грн.

Ухвалюючи нове рішення та зменшуючи
розмір аліментів, апеляційний суд
виходив із того, що оскільки
заборгованість по сплаті аліментів
виникла поступово і розраховується за
кожен місяць, то і неустойку (пеню)
необхідно рахувати за кожен місяць
окремо, зазначивши, що розрахунок
заборгованості додається.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що згідно рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 24 квітня 2012
року та виданого на його підставі
виконавчого листа з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 стягнуто аліменти у розмірі 400
грн щомісяця на утримання
неповнолітньої дочки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 23 лютого 2012
року.

Із довідки державного виконавця
відділу Державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції Рівненської області
вбачається, що заборгованість з
виплати аліментів за період з 23 лютого
2012 року по 5 лютого 2014 року становить 7 200
грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Отже, оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань має бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму.

Така правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року № 6-81цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Зменшуючи розмір аліментів,
апеляційний суд на вказане уваги не
звернув та усупереч ст. ст. 303, 316 ЦПК
України не врахував, що аліменти
призначаються та повинні сплачуватись
щомісяця, неустойка нараховується на
щомісячну заборгованість з аліментів
за кожен день за весь час прострочення
по день добровільного погашення боргу
на момент його стягнення, але
нарахована сума за минулий місяць не
повинна знову братись до уваги.

Крім того, у п. 8 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» судам роз'яснено, що
ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

У п. 11 зазначеної постанови Пленуму від
18 грудня 2009 року судам роз'яснено, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Апеляційний суд наведене не врахував
та у своєму рішенні не навів розрахунок
неустойки, з якого він виходив при
обчисленні її розміру, обмеживши лише
доводами про те, що розрахунок суми
неустойки додається. Проте даний
розрахунок має бути наведено в рішенні
суду, оскільки є висновком
мотивувальної частини рішення суду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 27 червня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко