У Х В А Л А

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І.,
Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П.,
Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк», про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, його поділ та зобов'язання
передати його частину, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
16 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 20 серпня
2014 року,

в с т а н о в
и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3
звернулася до суду з указаним позовом
до ОСОБА_4, у якому просила визнати
будівлі та земельні ділянки, що
розташовані по АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя; поділити
спільне майно подружжя, виділивши їй та
ОСОБА_4 зі спільної сумісної власності
подружжя в особисту приватну власність
по Ѕ частини будівлі
виробничо-складського приміщення літ.
«В-1» загальною площею 654,8 кв. м, будівлі
складу-ангара літ. «Д-1» загальною
площею 462,8 кв. м, будівлі виробничих та
адміністративно-побутових приміщень
літ. «Б-1» загальною площею
683,5 кв. м, будівлі складських приміщень
літ. «В-1» загальною площею 736,7 кв. м,
будівлі вагової літ. «Г-1» загальною
площею 19,7 кв. м по АДРЕСА_1,
а також Ѕ частини земельної ділянки
загальною площею 0,5220 га для
реконструкції та обслуговування
підсобного корпусу, будівлі
овочесховища та будівлі вагової під
цех з виробництва пластмасових виробів
і цех з виробництва поліетиленової
плівки та виготовлення пінопласту,
розташованої за вказаною адресою, в
тому числі: Ѕ частини земельної
ділянки площею 0,0262 га, Ѕ частини
земельної ділянки площею 0,1441 га, Ѕ
частини земельної ділянки площею 0,0920
га, Ѕ частини земельної ділянки площею
0,0894 га, Ѕ частини земельної ділянки
площею 0,0464 га, Ѕ частини земельної
ділянки площею 0,1239 га; зобов'язати
ОСОБА_4 передати їй Ѕ частини
зазначеного майна та покласти судові
витрати на нього.

Посилалась на те, що вказане майно є
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки було придбано у період шлюбу
з ОСОБА_4 Проте після розірвання шлюбу
добровільно з відповідачем не можуть
дійти згоди щодо користування вказаним
майном. Про порушення своїх прав вона
довідалася із листа КП «Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації»
від 03 січня 2012 року, зі змісту якого їй
стало відомо, що спірне майно було
зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі
рішення Рівненського міського суду від
28 серпня 2008 року. Ураховуючи викладене,
ОСОБА_3 просила поновити
строк позовної давності та
задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського
суду Рівненської області від 16 жовтня
2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 20 серпня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що спірне майно є особистою приватною
власністю відповідача, тому не може
бути об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Разом із тим
позивачка звернулася до суду із
вимогою про поділ майна подружжя з
пропуском строку позовної давності.
Підстав для його поновлення судом не
встановлено.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
погодився із висновками суду про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_3,
у той же час виключив із мотивувальної
частини рішення посилання на пропуск
позивачкою строку позовної давності.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що з 10 жовтня 1987
року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який рішенням
Рівненського міського суду
Рівненської області від 22 вересня 2008
року було розірвано.

Згідно зі свідоцтвом про державну
реєстрацію фізичної особи - підприємця
серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 з 07 квітня 1992 року
зареєстрований як фізична особа -
підприємець.

На підставі біржової угоди
купівлі-продажу нерухомості від
14 листопада 2001 року ОСОБА_4 як
приватний підприємець придбав у ВАТ
«Комбінат напівфабрикатів» будівлі
підсобного корпусу літ. «Б-1», загальною
площею 246,4 кв. м, овочесховища літ. «В-1»
загальною площею 531,2 кв. м, та
прохідної-вагової літ. «Г-1» загальною
площею 19,7 кв. м, які розташовані по
АДРЕСА_1.

Згідно з реєстраційним
посвідченням № 9-135-1185, виданим
19 листопада 2001 року Рівненським
міським бюро технічної інвентаризації,
право приватної власності на зазначене
майно на підставі вказаної біржової
угоди зареєстровано за приватним
підприємцем ОСОБА_4 (а. с. 123).

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 07 вересня 2004 року
ОСОБА_4 як суб'єкт підприємницької
діяльності придбав у власність
земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
загальною площею 0,5220 га, розташовану по
АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для
реконструкції та обслуговування
підсобного корпусу, будівлі
овочесховища та будівлі вагової під
цех з виробництва пластмасових виробів
і цех з виробництва поліетиленової
плівки та виготовлення пінопласту.

На підставі вказаного договору 15
листопада 2004 року ОСОБА_4 як
приватному підприємцю видано
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку серії ЯА №
059009.

Розпорядженням міського голови від
05 січня 2006 року № 15-р підприємцю ОСОБА_4
дозволено реконструкцію зазначених
будівель підсобного корпусу,
овочесховища, прохідної-вагової під
виробничу базу та будівництво
складських приміщень відповідно до
погодженого проекту на земельній
ділянці по АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського
суду від 28 серпня 2008 року за ОСОБА_4
визнано право власності на
реконструйовані та самочинно
побудовані будівлі
виробничо-складського приміщення літ.
«В-1» загальною площею 654,8 кв. м,
складу-ангару літ. «Д-1» загальною
площею 462,8 кв. м, виробничих та
адміністративно-побутових приміщень
літ. «Б-1» загальною площею 683, 5 кв. м,
складських приміщень літ. «В-1»
загальною площею 736,7 кв. м та вагової
літ. «Г-1» загальною площею 19,7 кв. м, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Право власності на вказані будівлі
зареєстровано за ОСОБА_4 у Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 23 жовтня 2008
року (а. с. 79-83, т. 2).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3
посилалась на те, що спірне майно
придбане у період шлюбу, а після його
реконструкції рішенням Рівненського
міського суду від 28 серпня 2008 року
право власності на вказане майно
визнано за ОСОБА_4, тому в силу вимог ст.
60 СК України це майно є спільним
сумісним майном подружжя.

У той же час, відмовляючи в
задоволенні позову, суди виходили з
того, що спірне майно є особистою
приватною власністю ОСОБА_4, оскільки
право власності на нього набуте
останнім на підставі рішення
Рівненського міського суду від 28
серпня 2008 року.

Стаття 57 СК України визначає
перелік видів особистої приватної
власності одного із подружжя та
підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя
(тобто перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 з огляду на те, що спірне майно є
особистою приватною власністю ОСОБА_4,
на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України суди не звернули уваги на те, що
спірне майно було придбане
відповідачем на підставі біржової
угоди як приватним підприємцем у
період шлюбу сторін. Більше того, у
період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 це майно
було реконструйовано і перебудовано.

Визнаючи зазначене майно особистою
приватною власністю ОСОБА_4 та
відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 про його поділ, суди на
порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України на зазначене уваги не звернули,
не встановивши характеру спірних
правовідносин та норми права, яка
регулює ці правовідносини, не
встановили правовий режим спірного
майна, не визначили його дійсну
вартість як до так і після
реконструкції, не перевірили обставин,
пов'язаних із джерелами придбання та
реконструкції зазначеного майна, та не
звернули уваги на те, що всі ці події
відбувалися у період шлюбу сторін.

Крім того, відмовляючи в
задоволенні позову, суди на порушення
приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України
виходили з того, що право особистої
приватної власності ОСОБА_4 на спірне
майно виникло на підставі рішення
Рівненського міського суду від 28
серпня 2008 року, яке ОСОБА_3 не було
оскаржено та має преюдиційну силу для
вирішення даного спору.

У той же час, суди не звернули уваги
на те, що ОСОБА_3 участі у розгляді
вказаної справи не брала, обставини,
пов'язані з її участю як дружиною
ОСОБА_4 у придбанні та реконструкції
зазначеного майна не були предметом
дослідження у даній справі. З огляду на
таке висновки судів про преюдиційність
зазначеного судового рішення для
вирішення даного спору є помилковими.

Порушення судами при розгляді
справи норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалені
судові рішення можуть вважатись
законними і обґрунтованими та в силу
вимог ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 16 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 20 серпня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко