АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у І інстанції - Мальцев Д.О.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко
А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Осмолович
В.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 12 вересня 2014 року у справі за
позовом Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною до ОСОБА_2 про
розірвання договору та стягнення
заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року позивач в особі
представника Державного підприємства
з питань поводження з відходами як
вторинною сировиною звернувся до суду
із позовом до відповідача ОСОБА_2 про
розірвання договору позики,
укладеного між позивачем та
відповідачем 03.10.2012року та стягнення
грошових коштів у розмірі 503 400 грн.,
мотивуючи позовні вимоги тим, що 03.10.2012
року між позивачем та відповідачем
було укладено договір позики, згідно з
умовами якого позивач надає
відповідачеві 530 000грн., а останній
зобов'язується повертати суму позики
рівними частинами до 20 числа кожного
місяця, протягом дії договору у сумі 2950
грн. щомісячно. Представник позивача
зазначив, що позивачем виконано взяті
на себе зобов'язання, проте відповідач
не виконав свої зобов'язання щодо
погашення суми позики та не надав
доказів цільового використання коштів,
що є істотним порушенням умов договору
позики. Внаслідок такого порушення
позивач позбавлений можливості
повернути суму позики, на що він
розраховував при укладенні договору.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 вересня 2014 року
позов задоволено частково. Розірвано
договір позики, укладений між
Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною та ОСОБА_2 03.10.2012 року,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО,
зареєстрований в реєстрі за № 13670.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною грошові кошти у розмірі 497 500
грн. та судовий збір у розмірі 3 654 грн. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду і
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на те,
що суд неповно з'ясував обставини
справи, зібраним доказам не дав
належної оцінки та допустив порушення
норм матеріального і процесуального
закону .

В суді апеляційної інстанції
апелянт та його представник підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити.

Представник позивача просив
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із
наступних підстав.

Судом встановлено, що 3 жовтня 2012 року
між Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною та ОСОБА_2 було укладено
договір позики, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за № 13670.

Відповідно до п.1 вказаного договору,
позичальник (відповідач) отримує, а
позикодавець (позивач) передає у
власність відповідачу гроші у сумі 530
000грн.

На виконання умов договору, позивачем
на картковий рахунок відповідача 10.10.2012
року та 05.11.2012 року були перераховані
грошові кошти у розмірі 530 000грн.

Відповідно до п.п. «г» п.2 договору
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцю суму позики, зазначену у
пункту 1 цього договору, шляхом
щомісячних відрахувань, грошових
коштів у касу (на розрахунковий
рахунок) позикодавця в строки і в
розмірах, що встановлені таким
порядком: щомісяця, до 20 числа, протягом
строку дії цього договору позичальник
погашає позику рівними частками в сумі
2950грн., за останній місяць сума
погашення позики складає 1950 грн. У разі
неповернення позичальником частки
суми позики протягом трьох місяців
поспіль, позикодавець набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Договір застави ( іпотеки) між
сторонами укладено не було.

Відповідачем в рахунок погашення
позики сплачено 20.12.2012року та 08.02.2013року
грошові кошти у розмірі 5 900грн.

Крім цього, 03.12.2013 року відповідачем
була подана заява позивачу про
вирахування із заробітної плати
щомісячно суми у розмірі 2950грн. в
рахунок погашення позики.

З грудня 2013 року по травень 2014 року із
заробітної плати за заявою відповідача
на погашення боргу було вирахувано
грошові кошти у розмірі 17 700 грн.

28 травня 2014 року відповідачем через
касу підприємства погашена частина
позики у розмірі 3000 грн.

Згідно з квитанціями № 145 від 24.07.2014
року та № 166 від 19.08.2014 року від ОСОБА_2
Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною прийнято 5 900 грн. в рахунок
погашення позики (а.с. 58).

Відповідно до ст.. 651 ч.2 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду, якщо на
вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги , суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що
відповідачем істотно порушені умови
договору, оскільки ним не повідомлено
позикодавця про цільове використання
коштів та не укладено договір застави,
який би забезпечував виконання
зобов'язання як передбачено умовами
договору.

Крім того, судом встановлено, що
відповідач у встановлений сторонами
строк не виконував своїх зобов'язань за
договором позики, так за період з
лютого по грудень 2013 року відповідач не
здійснював обов'язкові відрахування, в
результаті чого виникла
заборгованість більш як за три місяці ,
при цьому позивач позбавлений був
можливості звернути стягнення на
предмет застави ( іпотеки), оскільки
позичальником не виконані умови
договору і не укладено договір іпотеки.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про розірвання
договору позики та стягнення суми,
оскільки позикодавець на підставі
істотного порушення умов договору
позичальником значною мірою був
позбавлений того, на що він
розраховував при укладанні договору.

Посилання апелянта на те, що в даний час
він намагається сплатити і частково
сплатив прострочену заборгованість, не
може бути прийнято до уваги, оскільки
відповідно до умов договору «У разі
неповернення позичальником частки
суми позики протягом трьох місяців
поспіль» позикодавець набуває права
застосовувати наслідки порушення
зобов'язання.

Колегія суддів вважає що суд
першої інстанції повно і всебічно
з'ясував обставини справи, зібраним
доказам дав належну оцінку та прийшов
до правильного висновку про
доведеність позовних вимог позивачем.

Постановлене судом рішення
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, що наведені в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 12 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подання до
цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :