АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23.10.2014 у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кийвградсервіс» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди внаслідок залиття
квартири, -

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовом в якому просив
стягнути з ОСОБА_2 заподіяну шкоду
внаслідок залиття квартири у розмірі
23952,00 грн., що складається з вартості
виконання ремонтно-відновлювальних
робіт, оздоблення пошкодженої
квартири, вартості експертної оцінки, а
також витрат на правовий захист, та
моральну школу у розмірі 20 000,00 грн.,
посилаючись на те, що у зв'язку з
пошкодженням внаслідок залиття
належної йому квартири, він зазнав
глибоких душевних страждань.

В подальшому представником позивача
було збільшено позовні вимоги. Крім
суми у розмірі 23952,00 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди та
20000,00 грн. на відшкодування моральної
шкоди позивач просив суд стягнути
індекс інфляції у розмірі 70228,00 грн. та 3%
річних у сумі 1570,22 грн. за період з 05.08.2013
по 14.10.2014, а також витрати на юридичні
послуги у розмірі 2000,00 грн., а всього -
54550,22 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23.10.2014 позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Кийвградсервіс» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
внаслідок залиття квартири -
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму у розмірі 20952,00 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму у розмірі 1000,00 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини заявлених
вимог - відмовлено.

Справа № 761/20343/13-ц № апеляційного
провадження 22-ц/796/14968/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Юзькова
О.Л.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Не погоджуючись
з вказаним рішенням суду, відповідачем
подано апеляційну скаргу в якій
зазначається про упередженість
рішення суду у зв'язку із неповним
встановленням обставин справи, що
мають значення для її вирішення,
неправильного та необ'єктивного
дослідження наданих доказів,
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи. Вважаючи
рішення суду необґрунтованим, просить
його скасувати.

Також не погоджуючись із рішенням суду,
представником позивача було подано
апеляційну скаргу в якій зазначається
про незаконність та необґрунтованість
рішення суду першої інстанції, як таке,
що ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з неповним з'ясуванням
обставин справи, що мають значення для
її вирішення. Апелянт зазначає, що
суддею було знехтувано його законне
право щодо збільшення позовних вимог
передбаченого нормами ЦПК України з
урахуванням права вимоги відповідно до
ст. 626 ЦК України, що враховує індекс
інфляції за весь час прострочення а
також три процента річних від
простроченої суми з моменту
пред'явлення позову. Також судом першої
інстанції не враховано витрати, які
змушений був понести позивач на оплату
юридичної допомоги та судові витрати.
Враховуючи вищевикладене, апелянт
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, а саме з
урахуванням відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
заподіяної внаслідок залиття квартири
на загальну суму 54550,22 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала подану ними
апеляційну скаргу з підстав викладених
у ній, просила рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким задовольнити
заявлені позовні вимоги в повному
обсязі. Апеляційну відповідача вважає
необґрунтованою.

Відповідач в судовому засіданні
підтримав подану ним апеляційну
скаргу, заперечував проти доводів
апеляційної скарги позивача. Просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з'явились в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
в ході розгляду даної справи докази,
які б свідчили про те, що залиття
квартири позивача відбулось з
помешкання, яке знаходиться поверхом
вище квартири відповідача, відсутні. А
тому, з відповідача ОСОБА_2 на користь
позивача підлягає стягненню сума
матеріальної шкоди у розмірі 20952 грн. як
з винної особи. Також, враховуючи
наявність моральних страждань
позивача та винних дій відповідача, суд
вважав за необхідне стягнути 1000 грн. в
порядку відшкодування завданої
моральної шкоди, а також понесені
позивачем судові витрати.

Відмова у задоволенні позовних вимог
про стягнення 3% річних, інфляційних
втрат мотивована відсутністю між
сторонами договірних правовідносин. А
вимога позивача щодо стягнення витрат
пов'язаних з наданням правової
допомоги задоволенню не підлягає,
оскільки, особа, що представляла
інтереси ОСОБА_1 за його заявою не
допускалась до участі справи в якості
особи яка надає правову допомогу,
відповідно до ч. 2 ст. 56 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду першої інстанції зроблені на
підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідають
обставинам справи та вимогам чинного
законодавства.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено,
що власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Відповідно до положень ст.ст. 1166 та 1167
ЦК України для покладення
відповідальності на заподіювача
майнової та моральної шкоди, зокрема в
результаті бездіяльності заподіювача,
необхідна сукупність таких
обов'язкових умов: наявність шкоди,
протиправність дій заподіювача шкоди,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою заподіювача і шкодою, вина в
заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність
за загальним правилом настає лише за
наявності вини заподіювача шкоди.
Причинний зв'язок між протиправною
поведінкою особи та завданою шкодою є
обов'язковою умовою відповідальності,
яка передбачає, що шкода стала
об'єктивним наслідком поведінки
заподіювача шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
13.06.2013 відбулось залиття квартири
АДРЕСА_1, яка належить позивачу.

Згідно Акту від 25.06.2013, складеного
працівниками ТОВ «Кийградсервіс», при
обстеженні квартири АДРЕСА_2 виявлено,
що залиття відбулось 13.06.2013 з вище
розташованої квартири № 14. Виїзд
робила аварійна дільнична служб КП
«Керуюча дирекція». В журналі ОДС
зроблено відповідний запис: перелив
води через ванну. В квартирі № 10 залито
та пошкоджено: кухня (площа-6,0м2) стеля
(підвісна, водоемульсійна суміш 0,5 м2);
частково пошкоджені кухонні меблі;
санвузол (площа-2,9 м2) стеля (підвісна,
водоемульсійна суміш 0,5м2) /а.с.10/.

Також встановлено, і не оспорюється
сторонами, що мешканцем квартири
АДРЕСА_3 є відповідач ОСОБА_2

Згідно Звіту оцінки збитків № 80/13 від
17.07.2013, складеного ФОП ОСОБА_6 на
замовлення позивача, вартість майнової
шкоди, завданої ОСОБА_1 в результаті
залиття його квартири за цінами і
станом на час дослідження становить
20152,00 грн. /а.с.12-15/.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується особою, яка її
завдала.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкода завдана не з її вини.

Отже, відповідно до положень ч. 2 ст. 1166
ЦК України, діє презумція заподіювача
шкоди, що покладає на відповідача
обов'язок доведення відсутності його
вини у заподіянні шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача
щодо невірного встановлення судом
винної особи є безпідставними, так як
за якість сантехнічного обладнання в
межах кватири відповідають її
мешканці, оскільки вказаний обов'язок
передбачений, зокрема, положеннями ст.
151 ЖК України.

Відповідно до Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 08.10.1992 № 572,
власники квартир, наймачі та
орендаторі зобов'язані
використовувати приміщення житлових
будинків за призначенням,
забезпечувати збереження жилих і
підсобних приміщень квартир та
технічного обладнання будинків,
дотримуватися правил пожежної безпеки.
При появі несправностей у квартирі
вживати заходів до їх усунення,
власними силами або силами підприємств
по обслуговуванню житла.

Відповідно до вимог ст. 151 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності жилий будинок (квартиру)
зобов'язані забезпечувати його
схоронність, провадити за свій рахунок
поточний і капітальний ремонт.

Положенням ст. 322 ЦК України визначено,
що власник зобов'язаний утримувати
майно, що йому належить, якщо інше не
встановлено законом або договором.

Посилання відповідача на те, що залиття
квартири позивача відбулось з
помешкання, яке знаходиться поверхом
вище квартири відповідача не можуть
бути прийняті в якості підстав для
скасування рішення, так як не
підтверджено належними і допустимими
доказами, тобто в розумінні вимог ЦПК
України вказані посилання є його
припущенням, а тому не може бути
покладено в основу рішення.

При цьому колегія суддів враховує, що
під час розгляду справи судом першої
інстанції, за клопотанням відповідача
ухвалою суду від 19.11.2013 у справі була
призначена судова будівельно-технічна
експертиза, за результати проведення
якої встановити причину залиття
квартири позивача не виявилось
можливим /ас.139-140, 169-175/. Однак слід
також враховувати значний проміжок
часу між залиттям та проведенням
обстеженням експертом, а також саму
причину залиття визначену в Акті, а
саме: перелив води через ванну, що не
призводить до технічних пошкоджень.

Отже, доводи апелянта про те, що його
вина у залитті не встановлена, не
підтверджуються належними доказами,
оскільки будь-яких належних та
допустимих доказів на спростування
фактів, зазначених у акті про залиття в
підтвердження доводів своєї скарги,
відповідач не надав.

Також, в апеляційній скарзі
відповідача йдеться про його незгоду
із сумою матеріального збитку
заподіяного позивачу залиттям
квартири, оскільки він має сумніви щодо
визначеного розміру з урахування
масштабів залиття, які є незначними.

Так, згідно ст. 22 ч. 2 п.1 ЦК України,
збитками є витрати, які особа зазнала у
зв'язку із знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

Отже, визначена вартість
відновлювального ремонту і є розміром
матеріального збитку, завданого
позивачу.

Як вже вказано вище, розмір
матеріальної шкоди визначений на
підставі Звіту оцінки збитків № 80/13 від
17.07.2013, складеного ФОП ОСОБА_6 на
замовлення позивача, /а.с.12-15/. Разом з
тим, відповідачем не надано доказів на
спростування висновків вказаного
дослідження.

За наведених обставин, визначений
судом першої інстанції, на підставі
вказаного висновку, розмір
матеріальної шкоди заподіяної
позивачу внаслідок залиття квартири
відповідає обставинам справи, а його
стягнення з відповідача вимогам
чинного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав, що полягає, в тому
числі, у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
пошкодженням її майна.

Оскільки в судовому засіданні було
достовірно встановлено, що залиття
квартири позивача відбулось з вини
відповідача, позивач має право на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної внаслідок пошкодження
майна.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди у загальній сумі 1000,00
грн., суд врахував характер і розмір
моральних страждань позивача, ступінь
вини відповідача, та виходив з засад
розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Всупереч вказаній нормі та положенням
ст. 60 ч. 1 ЦПК України відповідачем не
було надано належних і допустимих
доказів на спростування заявлених
позовних вимог. Разом з тим, його
апеляційна скарга переважно
мотивована неповним з'ясуванням судом
обставини справи в зв'язку з
відсутністю доказів, що виходячи з
положень ЦПК України є обов'язком
сторін у справі, зокрема відповідача, а
повноваження суду стосуються оцінки
наданих сторонами доказів.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги
позивача, колегія суддів апеляційного
суду перш за все звертає увагу на
характер правовідносин, що склались
між сторонами у справі. А саме, як вже
вказано вище, між сторонами мають місце
деліктні правовідносини. Положення ст.
625 ЦК України, якими і передбачено право
на 3% річних та інфляційних втрат, як
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання. Відшкодування
шкоди - це відповідальність, а не
боргове (грошове) зобов'язання, а тому
на шкоду не повинні нараховуватись
проценти за користування чужими
грошовими коштами, що теж є
відповідальністю. Отже, нарахування
процентів та інфляційних втрат на суму
шкоди є фактично подвійною мірою
відповідальності.

Таким чином, дія частини другої статті
625 ЦК про обов'язок боржника, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, сплатити на вимогу
кредитора суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, не
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку із завданням шкоди.
А тому суд першої інстанції правомірно
відхилив вказані позовні вимоги.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення витрат на правову
допомогу мотивовано тим, що особа, яка
представляла інтереси ОСОБА_1 за його
заявою не допускалась до участі справи
в порядку визначеному ч. 2 ст. 56 ЦПК
України.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК
України витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги. Проте, стороні, на
користь якої ухвалено рішення,
відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, в тому числі і витрати
на правову допомогу.

При цьому, Законом України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах»
встановлений граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу, який становить 40 %
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину роботи
особи, яка надавала правову допомогу.
При відшкодуванні витрат на правову
допомогу враховується час на її
надання: 1) у судовому засіданні; 2) під
час вчинення окремих процесуальних дій
поза судовим засіданням; 3) під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді та інше. В матеріалах справи
відсутній розрахунок таких даних, що
унеможливлює перевірку визначеного
позивачем розміру компенсації витрат
на правову допомогу. А тому вказані
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, як такі що не є доведеними.
Вказане не враховано судом першої
інстанції, проте це не призвело до
неправильного вирішення справи по
суті, а тому не є підставою для
скасування рішення суду.

Отже, суд повно і об'єктивно з'ясував
дійсні обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін зібраними
у справі доказами, яким дав належну
правову оцінку. Оскаржуване рішення
постановлене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а тому апеляційну скаргу необхідно
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23.10.2014 - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: