Провадження №2/522/3824/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України в особі Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну «Військторгсервіс»
про зміну запису у трудовій книжці,
стягнення вихідної допомоги, -

ВСТАНОВИВ :

19.11.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до Концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України в особі Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну «Військторгсервіс»
(далі по тексту - Філія) про зміну запису
у трудовій книжці, стягнення вихідної
допомоги, посилаючись на те, що з 03.02.2013
року вона працювала у відповідача
продавцем магазину №4 і за весь час її
роботи роботодавець постійно
порушував законодавство України про
оплату праці та охорону праці, а саме
заробітна плата виплачувалася
несвоєчасно; не оплаучувалися
перепрацьовані години та світкові дні;
умови праці не відповідали санітарним
вимогам - приміщення не опалювалося, у
вікнах відсутнє скло, що приводило до
постйних захворювань. Позивачка
стверджує, що відповідач не
забезпечував магазин необхідним
товаром, на який був попит у покупців,
що штучно зменшувало товарообіг, та
впливало на заробітну плату, проте,
незважаючи на це, магазин працював та
приносив прибуток.

Позивачка зазначила, що 30.09.2013 року
магазин з невідомих причин закрили, а
працівників відправили у вимушений
прогул на невизначений термін, при
цьому не виплативши заробітну плату за
відпрацьований місяць. Позивачка
вважає, що роботодавцеь, уникаючи
проведення скорочення штатів, навмисно
вчинив такі дії, змушуючи працівників
звільнятися за власним бажанням без
виплати компенсації. Позивачка вказує
на те, що вона була змушена подати
заяву про звільнення згідно ч.3 ст.38
КЗпП України, проте відповідач
звільнив її за власним бажанням на
підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, з причин
чого вона звернулася із заявою до
начальника Філії щодо незаконності
зміни формулювання причини
звільнення та просила зробити
виправлення у трудовій книжці шляхом
внесення відповідного запису, але
відповіді не отримала.

З урахуванням викладеного позивачка
просить суд:

- визнати порушення роботодавцем в
особі Філії «Одеське управління
військової торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс» законодавства
України про оплату праці;

- визнати порушення роботодавцем в
особі Філії «Одеське управління
військової торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс» законодавства
України про охорону праці;

- визнати протизаконною зміну
роботодавцем причини звільнення;

- зобов'язати Філію «Одеське
управління військової торгівлі»
Концерну «Військторгсервіс» змінити
запис в трудовіій книжці на ч.3 ст.38
КЗпП України відповідно до її заяви;

- зобов'язати Філію «Одеське
управління військової торгівлі»
Концерну «Військторгсервіс»
виплатити їй невиплачену вихідну
допомогу при звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП
України у розмірі тримісячного
середнього заробітку;

- зобов'язати Філію «Одеське управління
військової торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс» виплатити їй
компенсацію за затримку рохрахунку при
звільненні за кожний день затримки
після звільнення;

- стягнути з Філії «Одеське управління
військової торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс» 1 000,00 гривень
моральної шкоди.

У судовому засіданні позивачка позов
підтримала, просила задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача позов не
визнав, заперечував проти задоволення
позову, надавши суду письмові
заперечення, мотивуючи їх тим, що
виплата заробітної плати позивачці
здійснювалася відповідно до чинного
трудового законодавства; у зв'язку з
виникненням простою працівникам
торгівельних об'єктів філії були
проведені відповідні розрахунки з
оплати праці на час простою; заявлені
позивачкою вимоги не підтвтерджені
відповідними та належними доказами.

Суд, вивчивши матеріли справи,
заслухавши пояснення сторін,
вважає|лічить|, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
розгляд і вирішення справ в судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК
України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що до 15.10.2013 року
позивачка ОСОБА_1 працювала продавцем
магазину №4 (Чабанка) відділення Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс».

15.10.2013 року ОСОБА_1 була подана заява
про звільнення її з посади продавця на
підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в зв'язку
з порушенням роботодавцем
законодавства про працю, а саме: 1.
Невиплати заробітної у встановлені
законодавством строки, що має
постійний характер; 2. Безпідставне
закриття магазину №4, що призвело до
вимушеного прогулу на невідомий
термін.

Як вбачається з Наказу начальника
Філії «Одеське управління військової
торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс» №123л від 15.10.2013 року
ОСОБА_1 звільнили 15.10.2013 року із
займаної посади за власним бажанням на
підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, про що
відповідачем було зроблено запис до
трудової книжки ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.115 КЗпП
України заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів. У разі коли день виплати
заробітної плати збігається з
вихідним, святковим або неробочим днем,
заробітна плата виплачується
напередодні.

З наданих відповідачем бухгалтерської
довідки та розрахункових листків по
заробітній платі ОСОБА_1 вбачається, що
заробітна плата виплачувался
позивачці наступним чином: за лютий 2013
року - 12 березня 2013 року; за березень 2013
року - 18 та 23 квітня 2013 року; за квітень
2013 року - 31 травня 2013 року; за травень 2013
року - 18 червня 2013 року; за червень 2013
року - 10 липня 2013 року; за липень 2013
року - 27 серпня 2013 року; за серпень 2013
року - 16 вересня 2013 року; за вересень 2013
року - 16 жовтня 2013 року; за жовень 2013
року - 16 жовтня 2013 року.

Таким чином, всупереч вимогам ст.115 КЗпП
України відповідач заробітну плату
позивачці виплачував лише один раз на
місяць, через проміжок часу, що
перевищує шістнадцять календарних
днів.

Щодо іншої причини звільнення,
зазначеної позивачкою в своїй заяві
від 15.10.2013 року - безпідставне закриття
магазину №4, що призвело до вимушеного
прогулу на невідомий термін, то суд
вважає її такою, що не грунтується на
законі, так як
доцільність/недоцільність ведення
господарської діяльності суб'єкта
господарювання - філій Концерну
«Військторгсервіс» знаходиться поза
межами трудової діяльності позивачки.

Не знайшли свого підтвердження і
доводи позивачки щодо порушенням
відповідачем законодавства про
охорону праці, так як ОСОБА_1 не надала
суду про це належних доказів згідно
положень ст.ст. 58-59 ЦПК України.

Разом з тим, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку що
в період роботи позивачки в Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс» з боку відповідача
допускалися порушення трудового
законодавства - оплата праці з
порушенням строків, передбачених ст.115
КЗпП України.

Як зазначалося вище, наказом №123л від
15.10.2013 року ОСОБА_1 було звільнено з
роботи з 15.10.2013 року за власним
бажанням за частиною першою ст.38 КЗпП
України, а не частини третьої цієї
статті, тобто без зазначеної в заяві
позивачки підстави звільнення -
недотримання роботодавцем
законодавства про працю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Разом з тим, ч.3 ст.38 КЗпП України
визначено, що працівник має право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

Стаття 38 КЗпП України зобов'язує
роботодавця звільнити працівника в
строки, про які працівник просить,
також за наявності інших поважних
причин. Крім того, роботодавець
зобов'язаний звільнити також
працівника за власним бажанням у
строки, які вказав сам працівник, якщо
власник або уповноважений ним орган не
виконує законодавство про працю або
умови колективного чи трудового
договору з цих питань.

Отже, виходячи із змісту положення ст. 38
КЗпП України, у разі якщо вказані
працівником причини звільнення -
порушення роботодавцем законодавства
про працю, не підтверджуються або
роботодавцем не визнаються, останній
не має права самостійно змінювати
правову підставу розірвання трудового
договору на ч.1 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

Виходячи з вищевикладеного, судом було
встановлено, що формулювання причин
звільнення позивачки ОСОБА_1 не
відповідає фактичним обставинам.

Таким чином, суд вважає за необхідне
визнати, що розірвання трудового
договору між ОСОБА_1 та Філією «Одеське
управління військової торгівлі»
Концерну «Військторгсервіс» відбулось
15.10.2013 року з підстав, передбачених ч.3
ст.38 КЗпП України, а саме в зв'язку з
невиконанням з боку роботодавця вимог
законодавства про працю, а відтак -
зобов'язати Філію «Одеське управління
військової торгівлі» Концерну
«Військторгсервіс» змінити запис в
трудовіій книжці ОСОБА_1 про
«звільнення з роботи за власним
бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП України» на
запис про «звільнення з роботи за
власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП
України».

У відповідності до ст. 44 КЗпП України,
при припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, працівникові
виплачується вихідна допомога у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Крім того згідно ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Статтею 117 КЗПп України визначено, що в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
визначені в ст. 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство повинно виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Виплата вихідної допомоги та суми
середнього заробітку згідно Порядку
обчислення середньої заробітної
плати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №100 від
08.02.1995 року (з подальшими змінами та
доповненнями), та наданої суду
бухгалтерської довідки про заробітну
плату позивачки розрахована судом
наступним чином: робочі дні в місяцях
(серпень, вересень), що передували
звільненню становили 42 робочих дні;
заробітна плата за місяці (серпень,
вересень), що передували звільненню
становила 2 279,66 гривень (1296,52 + 983,14);
середньоденна заробітна плата
позивачки становить 54,30 гривень (2 279,66 :
42 дні); середньомісячна кількість
робочих днів у розрахунковому періоді -
21 день (42:2); сума вихідної допомоги 3
420,10 (54,30 х 21 х 3) гривень.

З дати звільнення ОСОБА_1 (15.10.2013 року) до
прийняття судового рішення - 287
робочих дні, середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку складає 15 584,10 (287 х 54,30)
гривень.

Отже з відповідача на користь
позивачки підлягає стягненню сума
вихідної допомоги при звільненні в
розмірі 3 420,10 гривень та середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку - прийняття
судового рішення в розмірі 15 584,10
гривень.

Стосовно позовних вимог щодо
стягнення моральної шкоди суд виходить
з наступного.

Згідно пункту 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. У такому випадку
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Проте, як в позовній заяві, так і в
особистих поясненнях ОСОБА_1 факт
завдання позивачці моральної шкоди
обґрунтований належним чином не був,
посилання на те, у чому вона полягає та
яким чином розраховано суму її
відшкодування відсутні. За таких
обставин вважати обґрунтованою вимогу
щодо стягнення з відповідача на
користь позивачки моральної шкоди
немає підстав, тому в задоволені цієї
частини позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до ст.88 ч.3 ЦПК України, якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Виходячи з вимог ст. 88 ч.3 ЦПК України,
суд вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь держави судовий
збір в розмірі 243,60 гривень.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 38, 44, 116, 117, 235 КЗпП України, ст.ст.
10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України в особі Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну «Військторгсервіс»
про зміну запису у трудовій книжці,
стягнення вихідної допомоги -
задовольнити частково.

Визнати, що розірвання трудового
договору між ОСОБА_1 та Концерном
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України в особі Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну «Військторгсервіс»
15 жовтня 2013 року відбулося з підстав,
передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, а
саме в зв'язку з невиконанням
відповідачем вимог законодавства про
працю.

Зобов'язати Концерн
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України в особі Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну «Військторгсервіс»
внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1
та змінити запис про «звільнення з
роботи за власним бажанням ч.1 ст. 38 КЗпП
України» на запис про «звільнення з
роботи за власним бажанням згідно ч. 3
ст. 38 КЗпП України».

Стягнути з Концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України в особі Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну «Військторгсервіс»
на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в
розмірі 3 420,10 гривень, середній
заробіток за час затримки розрахунку в
розмірі 15 584,10 гривень, а всього 19 004,20
гривень.

Стягнути з Концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України в особі Філії
«Одеське управління військової
торгівлі» Концерну «Військторгсервіс»
на користь на користь держави судовий
збір в розмірі 243,60 гривень.

В решті частини позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя
08.12.2014