У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
приватного підприємця ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
розірваним, стягнення коштів,
відшкодування моральної шкоди та за
зустрічним позовом приватного
підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
відшкодування збитків та пені за
касаційною скаргою приватного
підприємця ОСОБА_4 на рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 вересня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 жовтня
2013 року і касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який згодом уточнив, і
остаточно просив визнати договір №
022904-6 від 29 квітня 2008 року, укладений
ним з приватним підприємцем ОСОБА_4,
розірваним з 12 квітня 2009 року та
стягнути з останньої на його користь
сплачені за товар грошові кошти у сумі
109 582,77 грн і пеню за несвоєчасне
виконання зобов'язання у сумі 399 977 грн,
розраховану від суми попередньої
сплати.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 29
квітня 2008 року між ним та приватним
підприємцем ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу № 022904-6, за умовами
якого остання зобов'язалася поставити
будівельну систему «Velox» вартістю 109
528,77 грн. Отримавши повну вартість
товару, відповідач у порушення умов,
визначених у договорі поставку товару
не здійснила.

Приватний підприємець ОСОБА_4
звернулась до суду із зустрічним
позовом і остаточно просила стягнути з
ОСОБА_3 збитки за зазначеним договором
у сумі 76 702 грн та пеню у сумі 24 660 грн.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що нею на
виконання умов зазначеного договору
здійснено поставку товару в
обумовленій кількості та згідно
специфікації. ОСОБА_3 неодноразово
переносив час і місце доставки товару,
чим спричинив їй збитки, пов'язанні із
зберіганням товару, безпідставно не
прийнятого останнім.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 вересня 2012
року первісний позов задоволено
частково.

Визнано договір купівлі-продажу від 29
квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та
приватним підприємцем ОСОБА_4,
розірваним з 12 квітня 2009 року.

Стягнуто з приватного підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 109 528,77 грн.

У іншій частині первісного позову та у
задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 жовтня
2013 року рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 вересня 2012 року скасовано та ухвалено
нове рішення про часткове задоволення
первісного позову та відмови у
задоволенні зустрічного позову.

Визнано договір купівлі-продажу від 29
квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, розірваним з 23 жовтня 2008 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 83 620
грн на відшкодування збитків.

У іншій частині первісного позову
відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі приватний
підприємець ОСОБА_4 просить скасувати
рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 вересня
2013 року та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31
жовтня 2013 року, ухвалити нове рішення
про відмову у задоволенні первісного
позову та задоволення зустрічного
позову, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 жовтня
2013 року та ухвалити нове про
задоволення первісного позову і
відмову у задоволенні зустрічного,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційних скарг,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 29 квітня 2008 року
між ОСОБА_3 та приватним підприємцем
ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу № 022904-6, за умовами
якого остання зобов'язалася поставити
будівельну систему «Velox» вартістю 109
528,77 грн.

На виконання вимог зазначеного
договору ОСОБА_3 вартість товару
сплачено.

10 червня 2008 року між сторонами укладена
додаткова угода до договору
купівлі-продажу № 022904-6 від 29 квітня 2008
року, за умовами якої (п. п. 1, 2) сторони
дійшли згоди про залишення зазначеного
товару на відповідальне зберігання на
складі приватного підприємця ОСОБА_4 та
про відсутність взаємних претензій з
питань: немотивованої відмови покупця
від товару або несвоєчасного прийому
товару, порушення строків поставки
товару більше ніж на 5 днів, неповної
поставки товару у визначений договором
від 29 квітня 2008 року строк, сплати
відповідного розміру пені за порушення
кожної із зазначених вище умов.

23 жовтня 2008 року між цими ж сторонами
укладена додаткова угода № 2 до
договору купівлі-продажу від 29 квітня
2008 року, за умовами якої вони дійшли
згоди про розірвання договору
купівлі-продажу з викупом продавцем
будівельної системи «Velox» за 83 620 грн,
вартість якої ОСОБА_4 зобов'язалася
виплатити протягом чотирнадцяти днів
з моменту укладення додаткової угоди
№ 2.

Листами від 14 січня 2009 року та 12 квітня
2009 року ОСОБА_3 повідомив приватного
підприємця ОСОБА_4 про розірвання
договору купівлі-продажу від 29
квітня 2008 року та відшкодування
вартості зазначеного товару.

Задовольняючи частково первісний
позов, суд першої інстанції виходив з
того, що продавець свої зобов'язання за
договором не виконав, у зв'язку з чим у
покупця, який втратив інтерес до
виконання зобов'язання, виникло право
відмовитись від договору та вимагати
повернення сплаченої за товар суми. При
цьому визначив 12 квітня 2009 року
датою розірвання договору та датою
направлення ОСОБА_3 листа-повідомлення
про розірвання договору, та стягнув 109
582,77 грн без урахування пені, оскільки
перше відстрочення поставки було з
ініціативи позивача та врахував
укладену сторонами додаткову угоду.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд виходив із вини приватного
підприємця ОСОБА_5 у невиконанні умов
договору купівлі-продажу.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині про стягнення моральної шкоди,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із відсутності правових
підстав для відшкодування такої.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення первісного
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що сторони 28 жовтня 2008
року досягли письмової згоди про
розірвання договору купівлі-продажу
від 29 квітня 2008 року та визначили
вартість товару у сумі 83 620 грн, тому
договір купівлі-продажу підлягає
визнанню розірваним з моменту
укладення угоди про розірвання такого
зі стягненням зазначеної суми вартості
товару без урахування пені, так як у
додатковій угоді від 10 червня 2008 року
до зазначеного договору
купівлі-продажу сторони домовились
про відсутність взаємних претензій.
Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення зустрічного
позову, оскільки додатковою угодою до
спірного договору від 10 червня 2008 року
продавець зобов'язалася прийняти товар
на безоплатне зберігання.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції колегія судів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ повністю погодитись не може.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п.
17 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку»,
перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з положеннями ст. 627 цього
Кодексу, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору. У разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим.

Частинами другою та третьою ст. 653 ЦК
України визначено, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються з моменту досягнення
домовленості про розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором чи
не обумовлено характером його зміни, а
якщо договір розривається у судовому
порядку - зобов'язання припиняється з
моменту набрання рішенням суду про
розірвання договору законної сили.
Правові наслідки розірвання договору
викладені у ч. ч. 4,5 цієї статті.

За ст. 654 ЦК України, зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Відповідно до ч. ч. 3, 9 Закону України
«Про захист прав споживачів» у разі
реалізації продукції поза
торгівельними або офісними
приміщеннями споживач має право
розірвати договір за умови
повідомлення про це продавця
(виконавця) протягом чотирнадцяти днів
з дати одержання документа, який
засвідчує факт здійснення правочину
поза торгівельними або офісними
приміщеннями чи прийняття продукції
або першої поставки такої продукції, за
умови, що така продукція є річчю, а
прийняття чи поставка продукції
відбувається пізніше часу одержання
споживачем документа на їх продаж. Якщо
всупереч вимогам цієї статті протягом
установлених строків продавець
(виконавець) не здійснює повернення
сплаченої суми грошей за продукцію у
разі розірвання договору, споживачеві
виплачується неустойка в розмірі
одного відсотка вартості продукції за
кожний день затримки повернення
грошей.

Зазначеними правовими нормами не
передбачено такого способу захисту
права та інтересу, як визнання договору
розірваним з конкретної дати.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які, відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу, суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

ОСОБА_3 звертаючись до суду з позовом
про визнання договору купівлі-продажу
розірваним, стягнення коштів та
відшкодування моральної шкоди та
обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, виходив із факту дії договору
купівлі-продажу від 29 квітня 2008
року та невиконання приватним
підприємцем ОСОБА_6 умов зазначеного
договору з посиланнями на норми ЦК
України та Закону України «Про захист
прав споживачів». ОСОБА_4 звертаючись
до суду із зустрічним позовом про
відшкодування збитків та пені та
обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги також виходила із зазначеного
факту та невиконання умов договору
ОСОБА_3 з посилання на норми ЦК України.

Зробивши висновок про те, що підставою
для скасування судового рішення і
часткового задоволення первісного
позову та відмови у задоволенні
зустрічного позову є неповнота
з'ясування судом першої інстанції
обставин справи, суд апеляційної
інстанції не врахував, що норми
процесуального права щодо повноти та
всебічності розгляду справи (ст. 213 ЦПК
України) поширюються як на судове
рішення суду першої інстанції, так і на
судове рішення суду апеляційної
інстанції.

У разі встановлення судом апеляційної
інстанції порушення судом першої
інстанції вимог закону щодо повноти і
всебічності розгляду справи, суд
апеляційної інстанції зобов'язаний
усунути ці недоліки і ухвалити рішення
згідно з законом.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, на вказані
положення закону уваги не звернув, не
надавши належної правової оцінки
наданим сторонами договору
купівлі-продажу від 29 квітня 2008 року,
додатковим угодам до нього від 10 червня
2008 року та № 2 від 23 жовтня 2008 року
відповідно, не взяв до уваги характер
спірних правовідносин сторін, що
випливає із встановлених обставин та
підстав позовів. У порушення ст. ст. 303,
304, 316 ЦПК України, належним чином
доводів апеляційних скарг не
перевірив та не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, не встановив правових підстав,
з якими цивільне законодавство
пов'язує розірвання спірного договору,
відшкодування збитків та пені з
визначених підстав первісного та
зустрічних позовів, не перевірив
доводів про застосування ЦК України та
Закону України «Про захист прав
споживачів» у контексті обраного ними
способом захисту, і ухвалив рішення з
такими порушеннями норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду
апеляційної інстанції на підставі
ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л
а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 і приватного
підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 жовтня
2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

І.К.Парінова

В.О.Савченко