Справа №2-674/2014р.
Провадження:2/720/501/2014р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2014 року Новоселицький районний суд
Чернівецької області

в складі головуючого судді Вівчар Г.А.

при секретарі Топала Ю.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Новоселиця справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3,

- про стягнення боргу за договором
позики, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом в
якому зазначила, що 15 липня 2014 року між
нею та відповідачем був укладений
договір позики в розмірі 4000 Євро та 3000
доларів США зі строком повернення суми
позики 07 травня 2010 року.

Відповідач свої фінансові зобов'язання
не виконала, посилаючись на фінансову
кризу та важкий фінансовий стан і 26
червня 2012 року зобов'язалась повернути
суму позики, половину до 01.08.2012 року а
другу половину до 01.09.2012 року.

Укладений договір позики
підтверджується розпискою від 26
червня 2012 року.

Станом на 25.07.2014 року сума позики в
розмирі 4000 Євро та 3000 доларів США не
повернута і відповідно до офіційного
курсу гривні якій становить 1167.0029 грн.
за 100 доларів США та 1577.5545 грн. за 100 Євро
встановлений НБУ України, відповідач
зобов'язана повернути 3000 доларів США х
1167.0029 грн. = 35010 грн. 18 коп., та 4000 Євро х
1577.5545 грн. = 63102 грн. 18 коп., що в загальній
сумі становить 98112 грн. 26 коп..

Позивач просить суд стягнути суму
боргу за договором позики в сумі 98112
грн. 26 коп. та понесені судові витрати в
сумі 990 грн..

В судовому засіданні позивач будучи
допитана за правилами свідка
відповідно до вимог ст..57 ЦПК України,
суду показала, що вона дала позику
відповідачці в сумі 4000 Євро та 3000
доларів США але оскільки остання не
повертала гроші отримала від неї
розписку 26.06.2012 року в якій
зобов'язалась повернути суму позики
двома частинами. На час звернення до
суду відповідач суму боргу не
повернула.

Відповідач позов не визнала і суду
пояснила, що розписка від 26.06.2012 року
написана нею власноручна, між ними
існували фінансові відносини, вона
брала гроші під процентами у позивачці
і зазначена сума в розписці від 26.06.2012
року це борг по іншій розписці які вона
вважає що повернула в повному обсязі.

Відповідач в подальшому в судовому
засіданні не з'являлась і не надала
суду докази на які посилалась в
обґрунтуванні своїх заперечень на не
визнання заявленого позову.

Представник позивачці ОСОБА_2 будучи
допитаний за правилами свідка
відповідно до вимог ст..57 ЦПК України,
суду показав, що він отримав від
чоловіка відповідачці ОСОБА_4 якісь
кошти які мав передати свої матері
ОСОБА_5. Від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 гроші для
позивача ОСОБА_1 не отримував.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що він на
прохання ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 500
доларів США які мав передати своїй
матері ОСОБА_5.

З розписки наданої позивачем датованою
26 червням 2012 року вбачається, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 що мешкає в АДРЕСА_1,
паспорт серії НОМЕР_3 виданий
Новоселицьким РВ УМВС України в
Чернівецький області отримала від
ОСОБА_1, 15 липня 2008 року у боргу 4000Євро
та 3000 доларів США які зобов'язується
повернути половину до 01.08.2012 року та
другу частину до 01.09.2012 року, тобто між
сторонами укладений договір позики.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона

(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові

кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник

зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму

позики) або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості. Договір

позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей,

визначених родовими ознаками.

За правовим висновком Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63цс13, який, відповідно до ч.1 ст.360-7 є
обов'язковим для всіх судів України,
згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво - чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і, залежно від установлених
результатів, робити відповідні правові
висновки.

Суд оцінивши викладені докази по
справі за своїм внутрішнім
переконанням у сукупності з
викладеними правовими нормами, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом вважає,
що слід стягнути з відповідача на
користь позивача суму боргу за
договором позики від 26 червня 2012 року в
загальній сумі 98112 грн. 26 коп..

Відповідно до ст..88 ЦПК України
належить стягнути 990 грн. із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат
на оплату судового збору.

Керуючись ст..10,59,60,61,88, 208-218 ЦПК України
і на підставі ст.. 202, 207, 1046 ЦК України,
суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ІПН:НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН:НОМЕР_2 борг за
договором позики в сумі 98112 грн. 26 коп.(
дев'яносто вісім тисяч сто дванадцять
грн.. 26 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1,
ІПН:НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН:НОМЕР_2. судові витрати
в сумі 990 грн. (дев'ятсот дев'яносто
грн..).

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Чернівецької області через
Новоселицкий районний суд в 10-денний
строк з дня проголошення.

Суддя: Вівчар Г.А.