Головуючий у першій інстанції Лічман
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при
секретарі - Колмакові В.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 07 листопада 2014р. по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
встановлення факту батьківства та
визнання права власності в порядку
спадкування за законом, -

встановила:

24 липня 2014р. ОСОБА_3 звернувся з позовом
до ОСОБА_2, який остаточно уточнив
просив суд:

- встановити факт, що ОСОБА_4 є його
батьком;

- визнати за ним ОСОБА_3 право
власності на квартиру АДРЕСА_1, на
12частину земельної ділянки, яка
розташована на АДРЕСА_2 в порядку
спадкування за законом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (том 1 а.с.173-178).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказав,
що рішенням Київського районного суду
м. Одеси від 19 грудня 2012р., залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 25жовтня 2013р., була
задоволена його заява про встановлення
факту батьківства та визнано, що ОСОБА_4
є його батьком.

В подальшому за касаційною скаргою
ОСОБА_2 ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від 19
березня 2014р. було скасовано рішення
суду від 19 грудня 2012р. і ухвала
апеляційного суду від 25 жовтня 2013р. з
направленням справи на новий судовий
розгляд з формальних підстав, а саме з
тих підстав, що не було вказано мети
встановлення факту батьківства та
існування спору про право.

При новому розгляді справи ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
20 червня 2014р. його заява була залишена
без розгляду, у зв'язку з наявністю
спору про право між ним та ОСОБА_2 Тому
він був вимушений звернутися до суду з
вищевказаним позовом 24 липня 2014р.

Позивач ОСОБА_3 стверджував, що його
мати ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з листопада 1993р.
до 2002р. мешкали сумісно без реєстрації
шлюбу, як в період вагітності мати так і
після його народження, та ОСОБА_4
визнавав себе його батьком, що родичі
батька, а саме дідуся та бабуся
спілкувалися з ним та приймали участь у
його вихованні.

Позивач вказав, що після того, як
ІНФОРМАЦІЯ_2 його батько ОСОБА_4 помер,
він продовжував спілкуватися з матір'ю
батька та своєю бабусею ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, яка є матір'ю його
батька ОСОБА_4 та його бабусею, померла.
Факт, що ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_4
підтверджений заочним рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 03 червня 2010р.

Позивач вважав, що він на підставі
вимог ст.1266 ЦК України має право на
спадкування майна після померлої
бабусі ОСОБА_5, яке складається з
квартири АДРЕСА_1, 12частину земельної
ділянки, яка розташована на АДРЕСА_2, та
він 14 вересня 2012р. своєчасно звернувся
до нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після померлої
бабусі ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
просили відмовити у задоволені позову
ОСОБА_3, посилаючись на те, що обставини,
на які посилається позивач не
підтверджені належними та допустимими
доказами та ґрунтуються на
припущеннях.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 07 листопада 2014р. був
задоволений позов ОСОБА_3

Суд встановив факт, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, являється сином ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд визнав за ОСОБА_3 право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з двох житлових кімнат,
житловою площею 30,1кв.м., загальною
площею 60,7кв.м. та на 12 частину земельної
ділянки, яка розташована на АДРЕСА_2 в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
(том 1 а.с.242-245).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду від 07 листопада 2014р.
скасувати, посилаючись на те, що суд в
порушені вимог матеріального і
процесуального права задовольнив
вимоги ОСОБА_3, не надав відповідну
оцінку усім обставинам по справі (том 2
а.с.3-8).

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, ОСОБА_2, її
представника, а також представника
ОСОБА_3, вивчивши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про обґрунтованість та
доведеність позовних вимог на підставі
відповідних і допустимих доказів.

Судова колегія погоджується з
вказаним висновком суду та вважає, що
рішення суду не підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції встановив, що з
листопада 1993р. ОСОБА_4 і ОСОБА_6 після
місяця зустрічей, стали спільно
проживати та вести спільне
господарство в приватному, самовільно
побудованому будинку батьків ОСОБА_6,
який розташований по АДРЕСА_3, де їм
була виділена окрема кімната. В той час
ОСОБА_4 працював на Одеському заводі
радіально-свердлильних станків, що
знаходився неподалік від будинку
батьків ОСОБА_6 (том 1 а.с.237). ІНФОРМАЦІЯ_3
у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 народився син ОСОБА_3
(позивач по справі), але в органах РАЦС
його народження зареєстровано не було,
у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_6
паспорта та прописки.

Разом з сином ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_8
продовжували жити однією сім'єю по
АДРЕСА_3, а мати ОСОБА_8 - ОСОБА_10 та її
чоловік ОСОБА_11 забезпечили ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 меблями, холодильником,
здійснили прибудову до будинку по
АДРЕСА_3, дбаючи про сина та онука, часто
їх відвідували в даному будинку.

Суд першої інстанції вірно дійшов до
висновку, що такі дії ОСОБА_10 та її
чоловіка ОСОБА_11, безумовно свідчили
про сімейні відносини ОСОБА_8 та ОСОБА_12
в указаному будинку. Батьки та родичі
ОСОБА_6 підтримували родинні відносини
з чисельними родичами ОСОБА_8,
відмічаючи ювілеї, весілля, інші свята,
на яких був присутній і син ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 - ОСОБА_3 (позивач по справі).

ОСОБА_8 за своє життя визнавав ОСОБА_3
сином, виховував і утримував його,
знаходячись у фактичних шлюбних
відносинах зі ОСОБА_6 до 2002р. Однак,
через сварки та конфлікти, ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 припинили фактичні шлюбні
відношення і ОСОБА_8 повернувся
проживати до своєї матері ОСОБА_5. Крім
того, судом було встановлено, що ОСОБА_8
намагався примиритись, але через
короткий час ОСОБА_6 утворила нову
сім'ю.

12 квітня 2002р. відділом РАГС
Іллічівського районного управління
юстиції м. Одеси був зроблений актовий
запис про народження ОСОБА_3, матір'ю
якого записана ОСОБА_6, а відомості про
батька були вказані зі слів мати, а
саме: ОСОБА_3 (том 1 а.с.91). ОСОБА_6 не
записала сина по батькові як ОСОБА_3
через образу на ОСОБА_4 після
припинення подружніх відносин і на
його батьків, які відмовились
прописувати її у своїй квартирі, так як
у зв'язку з тим, що будинок батьків був
самовільно збудованим, вона не була в
ньому прописана і не мала паспорта.

Вищевказані обставини підтвердили
допитані свідки, як зі сторони
позивача, так і зі сторони відповідача,
а саме, ОСОБА_13 - мати відповідачки,
ОСОБА_14, двоюрідний брат ОСОБА_4 і
відповідачки ОСОБА_2, ОСОБА_15 -
двоюрідна сестра ОСОБА_4 і відповідачки
ОСОБА_2, ОСОБА_16, знайома батьків
ОСОБА_6., ОСОБА_17, тітка ОСОБА_6, яка до
смерті ОСОБА_10 підтримувала з нею
дружні стосунки, ОСОБА_18 - двоюрідний
брат ОСОБА_4, відповідачки, та ОСОБА_6

Судом першої інстанції обґрунтовано не
були прийняті до уваги покази свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_14 і ОСОБА_15, відносно
того, що ОСОБА_8 не визнав себе батьком
ОСОБА_3, оскільки вказані покази в цій
частині були неконкретні, неправдиві,
надані вказаними свідками, як особами
прямо зацікавленими у результатах
розгляду справи на користь ОСОБА_2

Крім показів свідків позовні вимоги
були підтверджені дослідженою судом
першої інстанції історією розвитку
дитини - ОСОБА_3, з якої вбачається, що
лікар жіночої консультації № 4 м. Одесі
ОСОБА_19 здійснювала патронаж вагітної
ОСОБА_20, яка проживала по вулиці
Деревообробна №?8-а, строк вагітності 18
тижнів, вагітність та роди перші,
передбачуваний строк родів - 08.1994р.,
саме лікарем були зазначені відомості
про чоловіка: ОСОБА_21, 25років,
працюючого на ЗРС, газозварником, який
палить та з яким шлюб не укладений.
Також в історії розвитку дитини
мається довідка Одеського міського
родильного будинку № 1 від 31.08.1994р,
надана ОСОБА_20 для дитячої
консультації, з якої вбачається, що
вона ІНФОРМАЦІЯ_3 народила доношеного
хлопчика, що батьком дитини являється
ОСОБА_20 ОСОБА_22, який працює
газорізальником на ЗРС і проживає за
адресою: АДРЕСА_1, тобто за місцем його
прописки, а не фактичного проживання.

Судова колегія вважає, що усі невеличкі
розбіжності, які є у вищевказаних
документах, а саме, щодо імені ОСОБА_20,
не можуть бути підставою для відмови у
задоволені позову, оскільки свідки
пояснили та судом було встановлено, що
рідні та знайомі по різному називали
ОСОБА_20, та встановлено, що саме ОСОБА_4
та ОСОБА_6 3оріна є батьками позивача, що
вони визнавали ще за багато років до
звернення позивача до суду з вказаною
заявою.

Суд вірно вважав доведеним на підставі
медичних документів, що зачаття
позивача відбулося у листопаді 1993р.,
коли ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживали разом у
будинку батьків ОСОБА_6, та наявність у
ОСОБА_6. на той час іншого чоловіка не
доведена, а покази свідка ОСОБА_15 про
можливу вагітність ОСОБА_6. від іншого
чоловіка ні чим не підтверджена і не
спирається на певне джерело.

Крім того, суду були надані численні
фотографії, які також свідчать про
наявність сімейних стосунків ОСОБА_4 і
ОСОБА_23, наявність у них сина (том 1
а.с.11-21). Згідно з свідоцтвом про
хрещення від 13 травня 2000р. таїнство
хрещення було здійснено над ОСОБА_3 (том
1 а.с.34). З історії розвитку дитини
позивач ОСОБА_3, будучи неодноразово
обстеженим, здаючи різні аналізи,
значився як ОСОБА_3, а під час
диспансеризації у серпні 2002р. його
прізвище було змінено на ОСОБА_6 у
зв'язку з тим, що його мати отримала
свідоцтво про його народження. В
характеристиці на ОСОБА_3, підписаною
класним керівником та директором школи
№78 зазначено, що його мати є ОСОБА_6, а
батько - ОСОБА_8 (том 1 а.с.33).

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006р. № 3 «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» звернуто увагу на
те, що судам при розгляді справ про
встановлення батьківства щодо дитини,
яка народилася до 1 січня 2004p., необхідно
застосовувати відповідні норми КпШС,
беручи до уваги всі докази, що
достовірно підтверджують визнання
відповідачем батьківства, в їх
сукупності, зокрема спільне проживання
й ведення спільного господарства
відповідачем та матір'ю дитини до її
народження, спільне виховання або
утримання ними дитини.

Відповідно до ст. 53 КЗпШС походження
дитини від батьків, які не перебувають
між собою в шлюбі, встановлюється
шляхом подачі спільної заяви батьком і
матір'ю дитини в державні органи
реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які
не перебувають у шлюбі, при відсутності
спільної утриманні якої знаходиться
дитина, а також самої дитини після
досягнення заяви батьків батьківство
може бути встановлене в судовому
порядку за заявою одного з батьків або
опікуна (піклувальника) дитини, особи,
на утриманні якої знаходиться дитина, а
також самої дитини після досягнення
нею повноліття. При встановленні
батьківства суд бере до уваги спільне
проживання та ведення спільного
господарства матір'ю дитини і
відповідачем до народження дитини, або
спільне виховання чи утримання ними
дитини, або докази, що з достовірністю
підтверджують визнання відповідачем
батьківства.

З урахуванням вищевказаних вимог
закону, суд при встановленні
батьківства ОСОБА_4, прийняв до уваги
спільне проживання та ведення
спільного господарства матір'ю дитини
і ОСОБА_8, спільне виховання та
утримання ними дитини та визнання
ОСОБА_8 батьківства відносно ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3

Судова колегія звертає увагу на те, що
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19 грудня 2012р., залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 25 жовтня 2013р., був
встановлений факт, що ОСОБА_8 є батьком
ОСОБА_3, зобов'язано відділ державної
реєстрації актів цивільного стану у
Київському районі Одеського міського
управління юстиції внести наступні
зміни до актового запису № 14 від 12
квітня 2002р. про народження ОСОБА_3,
зазначивши у графі дитина - змінити
прізвище зі «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3» у
графі ім'я по батькові - змінити з
«ОСОБА_3» на «ОСОБА_3»; у графі відомості
про батька - змінити зі «ОСОБА_3» на
«ОСОБА_3», ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1 а.с.25-27, 38-40).

Вказане судове рішення суду було
виконане і ОСОБА_3 отримав повторне
свідоцтво про народження серії НОМЕР_1,
що було видане 02 лютого 2013р., та 22лютого
2013р. ОСОБА_3 отримав паспорт
громадянина України на ім'я ОСОБА_3 (том
1 а.с.8).

Вищевказане рішення суду і ухвалу
апеляційного суду було скасовано
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України від 25 жовтня 2013р. лише з
формальних підстав, та звернуто увагу
лише на те, що судами не було вказано
мети встановлення факту батьківства,
та наявність спору про право.

В подальшому ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 20.06.2014 р.
заяву ОСОБА_3 про встановлення факту
батьківства залишено без розгляду,
роз'яснено ОСОБА_3 його право
звернутись до суду в порядку позовного
провадження, але поворот виконання
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 19 грудня 2012р. допущений не
був, і з такими вимогами ніхто не
звертався (том 1 а.с.32).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_8
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.179). На
підставі заочного рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 03 червня 2010р. за ОСОБА_10 було
визнано право власності на 12 частину
квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_8
(том 1 а.с.64).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про її
смерть на а.с.88 том 1.

Заповіту або спадкового договору
померла ОСОБА_5 не залишила, а отже
спадкування її майна, яке складається з
земельної ділянки, розташованої на
АДРЕСА_2, квартири АДРЕСА_1, має
здійснюватися за законом.

Після смерті ОСОБА_10 з заявами про
прийняття спадщини своєчасно
звернулися позивач ОСОБА_3, сестра
ОСОБА_24, яка відмовилась від своєї
частки на користь ОСОБА_2; племінниця
ОСОБА_2 (відповідачка по справі); а також
ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, які
відмовилися від своєї частки на
користь ОСОБА_2, що вбачається за
спадкової справи щодо майна померлої
ОСОБА_5 (том 1 а.с.79-84,87).

Тому визначення кола спадкоємців після
померлої ОСОБА_5 залежить від
результатів розгляду даного позову.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Статтею 1225 ЦК України передбачено, що
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені. До спадкоємців
житлового будинку, інших будівель та
споруд переходить право власності або
право користування земельною ділянкою,
яка необхідна для їх обслуговування,
якщо інший її розмір не визначений
заповітом.

Відповідно до ч.І ст. 1268 і ст. 1270 ЦК
України спадкоємець за законом чи за
заповітом має право прийняти спадщину
у шестимісячний строк з моменту
відкриття спадщини для її прийняття.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за
законом одержують право на спадкування
почергово. Кожна наступна черга
спадкоємців за законом одержує право
на спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої-черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім випадків,
встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1266 ЦК України передбачено, що
внуки, правнуки спадкодавця спадкують
ту частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живими на час
відкриття спадщини. Прабаба, прадід
спадкують ту частку спадщини, яка б
належала за законом їхнім дітям (бабі,
дідові спадкодавця), якби вони були
живими на час відкриття спадщини.
Племінники спадкодавця спадкують ту
частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові (сестрі,
братові спадкодавця), якби вони були
живими на час відкриття спадщини.

Перелік осіб (спадкоємців), які мають
право на спадкування за правом
представлення, встановлений нормами
ст. 1266 ЦК, є вичерпним. Немає підстав
розширювати цей перелік за рахунок
осіб, які в якості двоюрідних
племінників, двоюрідних внуків мають
право на спадкування як спадкоємці
п'ятої черги спадкоємців за законом.

Правило про те, що при спадкуванні при
прямій низхідній лінії право
представлення діє без обмеження
ступеня споріднення (ч. 6 ст. 1266 ЦК), слід
розуміти таким чином, що спадкоємцями
по прямій низхідній лінії є рідні пра-,
прадід, дід, батько, внук, правнук,
праправнук. Внуки, праправнуки
спадкують за правом представлення
відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК, а прадід,
(прабаба) відповідно до ч. 2 ст. 1266 ЦК.

Суд обґрунтовано вказав, що у зв'язку з
тим, що суд визнає, що ОСОБА_3 є сином
ОСОБА_8, то він являється відповідно
внуком ОСОБА_10 та має право на
спадкування після її смерті за правом
представлення тієї частки спадщини,
яка належала б за законом його батькові
ОСОБА_3, якби він був живим на час
відкриття спадщини.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право
власності набувається в порядку,
визначеному законом, та на підставах не
заборонених законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до норми ст. 392 ЦК України
вбачається, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати їм
документа, який засвідчує його права
власності.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
(статті 10, 11ЦПК України).

Всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, в яких передбачено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
відповідач ОСОБА_2 не надала
відповідні, допустимі та обґрунтовані
докази на заперечення проти позову.

Апеляційний суд приходить до висновку
про те, що судом першої інстанції дана
належна оцінка доводам позивача у
сукупності з наданими ним доказами,
висновки суду відповідають обставинам
справи, доводи, викладені у апеляційній
скарзі, не спростовують їх, тому
підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду не має.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 07 листопада 2014р.- залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
І.П.Сидоренко

Судді:
С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра