справа № 2/489/2693/14
рішення

Іменем україни

25 грудня 2014 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

при секретарі Коденко К.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2,
ОСОБА_3

представника третьої особи Довгої
А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
третьої особи - Служба у справах дітей
державної адміністрації Ленінського
району Миколаївської міської ради про
надання тимчасового дозволу на виїзд
дитини за кордон без згоди батька

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом після уточнення якого
остаточно просила в якому просила
надати дозвіл на виїзд дитини в
російську Федерацію без дозволу згоди
батька ОСОБА_6 в період з квітня по
жовтень 2015 року.

У позові вказано, що сторони
перебувають в зареєстрованому шлюбі,
від якого мають сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1. З листопада 2012 року та по
теперішній час відповідач проживає
окремо, дитина проживає разом з
позивачем, яка матеріально утримує і
піклується про його здоров'я, духовний,
фізичний і моральний розвиток.

Для оздоровлення дитини, що можливе в
близьких родичах, які проживають в
російській Федерації, де є відповідні
цілющі джерела і умови для цього, має
намір в період з квітня по жовтень 2015
року здійснити поїздку з дитиною за
кордон, але відповідач своєї згоди не
надає.

Протокольно ухвалою суду від 19.11.2014 до
участі в якості третьої особи залучено
службу у справах дітей.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив
задовольнити.

Представники відповідача та третьої
особи проти задоволення позову
заперечували, посилаючись на
відсутність доказів необхідності
оздоровлення дитини в Російській
Федерації, можливістю заподіяння шкоди
здоров'ю дитини тривалою поїздкою і
бажанням позивача виїхати на постійне
проживання в Російську Федерацію, що
позбавить батька участі у спілкуванні
і вихованні дитини.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи і
оцінивши зібрані у справі докази,
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Із матеріалів справи встановлено, що
11.11.2011 між сторонами Міським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Миколаївського міського
управління юстиції зареєстровано шлюб,
про що в книзі реєстрації актів про
одруження зроблено актовий запис № 1093,
що підтверджується повторним
свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1.

Від спільного шлюбу мають сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_2.

Із пояснень змісту позову та пояснень
представника позивача встановлено, що
сторони проживають окремо. Дитина
проживає разом з матір'ю. Відповідач
участі у вихованні дитини не приймає,
матеріальну допомогу на її утримання
не надає. З дитиною бачився один раз при
проведенні експертизи, пов'язаної з
оспорюванням батьківства.

Із змісту позову також видно, що дитина
потребує оздоровлення, яке можливо
отримати в близьких родичів в
Російській Федерації, де є відповідні
цілющі джерела та умови, але відповідач
не надає дозволу на виїзд дитини за
кордон, що і стало підставою звернення
позивача до суду.

Згідно статті 141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

За статтею 11 Закону України «Про
охорону дитинства» предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог частини третьої статті 313
ЦК України фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів),
піклувальників та в їхньому супроводі
або в супроводі осіб, які уповноважені
ними.

За загальними правилами, встановленими
статтею 4 Закону України «Про порядок
виїзду з України та в'їзду в Україну
громадян України» та пунктом 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.01.1995 №57, (далі - Правила)
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон, а
виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, здійснюється
за згодою обох батьків (усиновлювачів)
та в їх супроводі, або в супроводі осіб,
уповноважених ними. Виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків, за
нотаріальною згодою, здійснюється за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску.

Законодавство України передбачає
також можливість судового вирішення
спору щодо виїзду дітей за межі
України без дозволу того з батьків,
який безпідставно не надає згоду на
виїзд дитини - частина друга статті 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України та в'їзду в Україну громадян
України» та пункт 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №
57.

Отже, законодавством передбачена
можливість і необхідність вирішення у
судовому порядку питання про надання
дозволу на виїзд за кордон дитини, якій
не виповнилося 16 років, із зазначенням
конкретної країни, конкретної дати
виїзду (разового), а не надання рішенням
суду дозволу на виїзд дитини за кордон
без зазначення держави перебування та
конкретного періоду такого
перебування, що у порушення статей 153, 157
СК України фактично позбавляє батька
дитини можливості брати участь у
вихованні та можливості особистого
спілкування з нею.

Відповідно до частини першої статті 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами частини першої
статті 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Однак, в матеріалах справи відсутні
докази в підтвердження стану здоров'я
дитини та необхідності її оздоровлення
саме в Російській Федерації.

До того ж враховуючи, що у вказаний
позові період виїзду за кордон дитина
досягне дворічного віку, а з пояснень
представника позивача слідує, що
позивач має намір поїхати в
Красноярський край Російської
Федерації, суду не надано доказів на
підтвердження дозволу лікарів на
тривалу поїздку дитини та відсутністю
негативних наслідків для її здоров'я
кліматичними умовами.

За таких обставин та зважаючи на
підстави позову, суд не вбачає
доцільності в наданні на даний час
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди батька.

Інші доводи сторін, в т.ч. і на
припущення представників відповідача
про бажання позивача виїхати на
постійне місце проживання до
Російської Федерації, не впливають
висновок суду, а тому необхідно в
наданні їм оцінки суд не вбачає.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212-214 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_5 про
надання тимчасового дозволу на виїзд
дитини за кордон - відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, яка може бути
подана до апеляційного суду
Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 30.12.2014.