У Х В А Л А

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П.,
Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Чернівецької міської ради, треті особи:
ОСОБА_4, Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Чернівецькій області, про визнання
права власності на нерухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 28 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Чернівецької міської
ради про визнання права власності на
житловий будинок літ. «А», загальною
площею 334,40 кв. м, житловою площею
114,70 кв. м, з вигрібною ямою, що
розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Чернівці від
25 червня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 28 серпня
2014 року рішення Шевченківського
районного суду м. Чернівці від
25 червня 2014 року скасовано,
провадження у справі закрито.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
постановлену у справі ухвалу
апеляційного суду просить скасувати та
передати справу на новий розгляд до
суду першої або апеляційної інстанцій.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивач у суді не довів обставин, на
які посилався як на обґрунтування
своїх вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та закриваючи на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України
провадження у даній справі,
апеляційний суд виходив із того, що 07
вересня 2011 року набрало законної сили
рішення апеляційного суду
Чернівецької області, яке ухвалено з
приводу спору між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна
з огляду на наступне.

Закриття провадження у справі - це
форма закінчення розгляду цивільної
справи без винесення судового рішення
у зв'язку із виявленням після відкриття
провадження обставин, з якими закон
пов'язує неможливість судового
розгляду справи.

Перелік підстав для закриття
провадження у справі є вичерпним та
визначений ст. 205 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо набрали
законної сили рішення суду або ухвала
суду про закриття провадження у справі
у зв'язку з відмовою позивача від
позову або укладенням мирової угоди
сторін, ухвалені або постановлені з
приводу спору між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав.

Неможливість повторного розгляду
справи за наявності рішення суду, що
набрало законної сили, постановленого
між тими ж сторонами, про той же предмет
і з тих же підстав, ґрунтується на
правових наслідках дії законної сили
судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України
після набрання рішенням законної сили
сторони та інші особи, які брали участь
у справі, а також їх правонаступники не
можуть знову заявляти в суді ті ж
позовні вимоги, з тих же підстав, або
оспорювати в іншому процесі
встановлені судом факти і
правовідносини. Закриття провадження у
справі у цьому випадку можливе лише за
умови, що рішення, яке набрало законної
сили, є тотожним до позову, який
розглядається, тобто співпадають
сторони, предмет і підстави позовів.

Нетотожність хоча б одного
елементу не перешкоджає
заінтересованим особам звернутися до
суду з позовом і не дає суду підстав
закривати провадження у справі.

Зі змісту рішення апеляційного
суду Чернівецької області від 07
вересня 2011 року вбачається, що у жовтні
2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Чернівецької міської ради
про визнання права власності на
самочинне будівництво, а саме, житловий
будинок літ. «А», загальною площею 334,4
кв. м, житловою площею 114,7 кв. м, баню літ.
«Б», вигрібну яму І, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Посилаючись на приписи ст. 376 ЦК
України, позивач обґрунтовував позовні
вимоги тим, що здійснене ним
будівництво є самочинним, але воно
відповідає державним будівельним
нормам, не порушує законних прав та
інтересів інших осіб. При цьому, ОСОБА_3
як на підставу для задоволення вимог
посилався на погоджувальні документи
на житловий будинок АДРЕСА_1, а не
АДРЕСА_1, замовником будівництва якого
була ОСОБА_4

У той же час, звертаючись до суду у
2014 році з позовом про визнання права
власності на спірний житловий будинок,
позивач обґрунтовував свої вимоги тим,
що це будівництво відповідає державним
будівельним нормам, встановленим
будівельно-технічним та пожежним
нормам, не порушує законних прав та
інтересів інших осіб, проведене на його
власній та на орендованій ним
присадибній земельній ділянці. При
цьому, як на підставу для задоволення
вимог позивач посилався на технічний
висновок про стан будівельних
конструкцій та інженерних мереж
житлового будинку (літ. «А») та його
відповідність вимогам Державних
стандартів, будівельних норм і правил,
міцності, стійкості та необхідній
довговічності по
АДРЕСА_1, складеного 22 квітня 2014 року.

При вирішенні питання про
тотожність підстав позовів суди
повинні виходити перш за все з
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги.

З огляду на те, що ОСОБА_3,
обґрунтовуючи свої вимоги у 2010 та 2014
роках, посилався на не одні і ті ж самі
обставини, то не можна вважати
тотожними і підстави його позовів.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що апеляційний суд
дійшов помилкового висновку про
тотожність підстав зазначених позовів
та наявність підстав для закриття
провадження у справі на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Порушення апеляційним судом при
розгляді справи норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому
постановлена ухвала апеляційного суду
не може вважатись законною і
обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 28 серпня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук