інстанції Шовкопляс О.П.Провадження №
22-ц/780/5940/14 Доповідач у 2
інстанції ІвановаКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Антоненко В.І.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Дроздівської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області, управління Держземагенства у
Білоцерківському районі Київської
області, ОСОБА_1 про визнання
недійсними рішень та державного акту
на право власності на земельну ділянку
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень
Дроздівської сільської ради та
Державного акту на право власності на
земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулась з позовом до суду,
посилаючись на те, що їй стало відомо,
що на ім'я відповідачки ОСОБА_1 було
виготовлено державний акт на земельну
ділянку розміром 0,3184 га по АДРЕСА_1 для
ведення особистого селянського
господарства, частина якої, у вигляді
смужки, накладається та перерізає
належну їй земельну ділянку, надану для
особистого селянського господарства.

Далі зазначила, що відповідачка ОСОБА_1,
земельну ділянку площею 0,6826 га,
успадкувала після смерті ОСОБА_3, тому
просила суд визнати недійсним та
скасувати рішення 10 сесії 22 скликання
Дроздівської сільської ради від 22
грудня 1997 року про передачу у власність
померлому ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,6826 га в АДРЕСА_1 та визнати
недійсним державний акт виданий на ім'я
ОСОБА_3 на право приватної власності на
цю земельну ділянку. Також просила
визнати недійним свідоцтво про право
власності на спадщину за заповітом від
16 жовтня 2010 року на ім'я відповідачки
ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та
визнати недійсним державний акт на
право власності на цю земельну ділянку
на її ім'я.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулась із
зустрічним позовом, посилаючись на те
що сільська рада передавала ОСОБА_2
земельну ділянку у власність набагато
пізніше, а саме у 2009 році, ніж ОСОБА_3 у
1997 та 2003 році, і при виготовлені
землевпорядної техдокументації,
ОСОБА_2 не було погоджено меж земельної
ділянки, тому вважала, що Дроздівською
сільською радою було прийнято
помилкове рішення від 22.05.2009 року та від
16.09.2009 року щодо передачі їй у власність
земельної ділянки, частина якої
знаходиться у її власності, тому
просила визнати недійсними зазначені
рішення Дроздівської сільської ради та
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий на ім'я
ОСОБА_2

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено.

Суд визнав недійсним та скасував
рішення від 22 грудня 1997 року про
передачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0,6826 га, що
розташована в АДРЕСА_1, визнав
недійсним державний акт виданий на ім'я
ОСОБА_3 на право приватної власності на
земельну ділянкою площею 0,6826 га, визнав
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 16 жовтня 2010
року щодо земельної ділянки площею 0.6826
га, що раніше належала померлому
ОСОБА_3, визнав недійсним державний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_1
розміром 0,3184 по АДРЕСА_1 для ведення
особистого селянського господарства.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним рішень Дроздівської
сільської ради та Державного акту на
право власності на земельну ділянку
суд відмовив.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, просить
скасувати рішення та постановити нове
про задоволення її позову, а у
задоволенні первісного позову ОСОБА_2
відмовити.

Посилається, що суд порушив норми
процесуального права, оскільки прийняв
під час розгляду справи по суті
фактично нові позовні вимоги
позивачки, а не збільшення розміру
позовних вимог.

Крім того, апелянт зазначила, що права
ОСОБА_2 рішенням сільської ради від 1997
року та державним актом від 2003 року, що
стосуються померлого ОСОБА_3 не могли
бути порушені, оскільки остання набула
у власність будинок лише у 2009 році, тому
вони не підлягають скасуванню.

Також апелянт посилається на те, у
матеріалах справи відсутні будь - які
належні та допустимі докази накладення
земельної ділянки, яка належить їй на
земельну ділянку, яка належте ОСОБА_2

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення учасників,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
наступного.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. При цьому
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції в повному обсязі не
виконані.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачці ОСОБА_2 на праві власності
належить житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_2, що підтверджується
договором дарування житлового будинку
від 06 травня 2009 року.

Рішенням 28 -ї сесії 5-го скликання
Дроздівської сільської ради від 22.05.2009
року ОСОБА_2 було передано у власність
земельну ділянку площею 0,5366 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, з якої:
для обслуговування житлового будинку
0,25 га та 0,2866 га для ведення особистого
селянського господарства.

В подальшому рішенням 30-ї сесії 5-го
скликання Дроздівської сільської ради
від 16.09.2009 року ОСОБА_2 було передано у
власність земельну ділянку загальною
площею 0,5366 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарчих будівель та ведення
особистого селянського господарства ,
в тому числі 0,25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, 0,2866 га для
ведення особистого селянського
господарства.

На підставі вищевказаних рішень
Дроздівської сільської ради, ОСОБА_2 у
2009 році отримала державні акти на право
власності на вказані земельні ділянки.

Крім того, судом встановлено, що на
підставі рішення 10 сесії 22 скликання
Дроздівської сільської ради від 22.12.1997
року на ім'я ОСОБА_3 було виготовлено
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,6628 га, яка розташована за адресою
АДРЕСА_1 який було зареєстровано 21.07.2003
року.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 16 жовтня 2010
року ОСОБА_1 успадкувала після смерті
ОСОБА_3, вказану земельну ділянку, та
було виготовлено державний акт на
земельну ділянку площею 0,2500 га - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд і державний акт на
земельну ділянку площею 0,3184 га - для
особистого селянського господарства
по АДРЕСА_1

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідне рішення про передачу
відповідачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0,6826 органом
місцевого самоврядування не
приймалося, оскільки в рішенні ради від
22.12.1997 року йдеться про передачу ОСОБА_3
земельної ділянки 0.6 га.

Однак, суд не врахував, що права
позивачки ОСОБА_2 рішеннями сільської
ради від 1997 року та державним актом від
2003 року, які були видані на ім'я
померлого ОСОБА_3 не могли бути
порушені, оскільки ОСОБА_2 набула у
власність суміжну земельну ділянку у
2009 році, що підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
сторонами.

Згідно абз.3 п.4 розділу VII «Прикінцеві
та перехідні положення» Закону України
«Про державний земельний кадастр», у
разі якщо після перенесення інформації
про земельні ділянки з Державного
реєстру земель до Державного
земельного кадастру виявлені помилки у
визначенні площ та/або меж земельних
ділянок (розташування в межах
земельної ділянки частини іншої
земельної ділянки; невідповідність меж
земельної ділянки, вказаних у
Державному реєстрі земель, її дійсним
межам; невідповідність площі земельної
ділянки, вказаної у Державному реєстрі
земель, її дійсній площі у зв'язку із
зміною методів підрахунку (округлення);
присвоєння декільком земельним
ділянкам однакових кадастрових
номерів), такі помилки за згодою
власника земельної ділянки,
користувача земельної ділянки
державної чи комунальної власності
можуть бути виправлені на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) або за матеріалами
інвентаризації земель. Зміна меж
земельної ділянки при виправленні
вказаних помилок допускається за
письмовим погодженням з особами, яким
належить право власності (а щодо земель
державної та комунальної власності -
право користування) на суміжні
земельні ділянки. Відсутність згоди
власника земельної ділянки,
користувача земельної ділянки
державної чи комунальної власності на
виправлення вказаних помилок не є
підставою для відмови у перенесенні
відомостей про відповідну земельну
ділянку до Державного земельного
кадастру, надання відомостей про
земельну ділянку з Державного
земельного кадастру. Про виявлені
помилки центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері земельних відносин. письмово
безоплатно повідомляє власників
(користувачів) земельних ділянок.

Проте, у матеріалах справи відсутні
належні та допустимі докази накладення
земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1
на земельну ділянку, яка належить
ОСОБА_2

Зокрема, немає зведеного кадастрового
плану, висновку спеціаліста про
накладення земельних ділянок, площу
накладення, конфігурацію накладення,
висновок земельно - технічної
експертизи, тощо.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 15 ЦК
України кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства та має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу ( ч. 1 ст. 16
ЦК України).

За таких підстав, на думку колегії
суддів, в частині задоволення
первісного позову рішення суду не
відповідає вимогам закону і підлягає
скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
зустрічних позовних вимог, оскільки
вони не доведені належними доказами, що
є обов'язком позивача, відповідно до
засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК
України. При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу.

Як встановлено ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
не відповідає вимогам закону, тому
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову в цій частині. В
решті рішення суду підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 25 липня 2014 року скасувати в частині
задоволення первісного позову та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Дроздівської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області, управління Держземагенства у
Білоцерківському районі Київської
області, ОСОБА_1 про визнання
недійсними рішень та державного акту
на право власності на земельну ділянку.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :