АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/8159/14
Головуючий І інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко
Т.М.

суддів:
Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

при секретарі
Герасимовій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 22 жовтня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні квартирою та вселення,-

в с т а н о в и л а

ОСОБА_2 звернулась по суду з позовом про
усунення перешкод в користуванні
квартирою та вселення, посилаючись на
те, що їй та відповідачу на праві
спільної часткової власності належить
квартира АДРЕСА_1 Відповідач
перешкоджає позивачці користуватися
належною їй часткою квартири, у зв'язку
з чим просила зобов'язати відповідача
не чинити перешкод у користуванні
належною їй власністю та вселити в
зазначену квартиру.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позов, просив його
задовольнити.

Представник відповідача та відповідач
в судовому засіданні заперечували
проти позову, посилаючись на те, що
відповідач не перешкоджає
користуванню позивачем належною їй
часткою квартири, крім того, вважали
неможливим вселення позивача в спірну
квартиру, оскільки спірна квартира
належить йому на праві спільної
часткової власності, а з позовом про
визначення порядку користування
квартирою ОСОБА_2 до суду не зверталась.
Просили відмовити в задоволенні
позову.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 22 жовтня 2014 року в
задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

З апеляційною скаргою на зазначене
рішення звернулась ОСОБА_2, яка просила
скасувати оскаржуване рішення суду
першої інстанції через його
необґрунтованість та незаконність, та
просила ухвалити нове рішення, яким
зобов'язати відповідача не чинити
перешкоди позивачу у користуванні
власністю та вселити ОСОБА_2 у спірну
квартиру.

Колегія суддів, заслухавши доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове
рішення у цивільній справі", рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Ухвалене судом першої інстанції у
справі рішення не відповідає
зазначеним вимогам процесуального
закону.

Приймаючи рішення у справі та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив із того, що
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_3
дійсно чинить їй перешкоди у
користування власністю.

Проте, погодитись із такими висновками
районного суду колегія суддів не може,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 391 Цивільного кодексу
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ст. ст. 16, 386
Цивільного кодексу України, власник
має право звернутися до суду з вимогою
про захист порушеного права будь-яким
способом, що є адекватним змісту
порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право.

За правилами ст. 150 Житлового кодексу
України, власник має право
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 Цивільного кодексу
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

За змістом зазначених норм права
співвласник майна, яке знаходиться у
спільній сумісній власності без
виділення часток у натурі, має право на
вільне користування зазначеним майном
у повному обсязі та має право на
усунення перешкод у такому
користуванні у будь-який час.

Оскільки право власності є абсолютним
правом, що включає право володіння,
користування та розпорядження майном,
якого ніхто не може бути позбавлений,
крім випадків, передбачених законом, то
власник на підставі ст. 391 Цивільного
кодексу України, ст. 150 Житлового
кодексу України, може захистити своє
порушене право шляхом вселення, що
відповідає ст. 16 Цивільного кодексу
України і є способом, що відповідає
встановленому порушенню.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин: сторонам на праві
спільної часткової власності належить
однокімнатна ізольована квартира
АДРЕСА_1 в м. Харкові, загальною площею
33,4 кв.м., ОСОБА_2 - ? частка, а ОСОБА_3 - ?
частки спірної квартири.

Як пояснила в судовому засіданні
апеляційного суду ОСОБА_3, вона
зареєстрована та проживає у спірній
квартирі, позивачку, яка доводиться їй
тіткою, вона не знає та ніколи не
бачила, а тому вона не бажає, щоби
ОСОБА_2 проживала з нею в одному
приміщенні. Вважає частку, що належить
позивачці, незначною, а відтак, остання
на підставі ст.358 ЦК України мала б з нею
домовлятися про порядок здійснення
спільної часткової власності.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_3
фактично не заперечує того факту, що
вона не надає вільного доступу ОСОБА_2
до їх спільного майна, яким є спірна
квартира, тим самим чинить їй перешкоди
у користуванні власністю.

Крім того, про таке ж свідчить
звернення позивачки до органів
міліції, за яким 25 липня 2014 року
її заява була внесена до єдиного
реєстру заяв та повідомлень та
прийняте відповідне рішення.

Доводи районного суду щодо
неналежності та недопустимості
вищезазначеного доказу колегія суддів
вважає хибними.

Таким чином, на думку судової колегії,
заперечення представника відповідача
проти задоволення позову про усунення
перешкод у користуванні майном, проти
вселення співвласника та відсутність
виділа в натурі, можливості
реалізувати свої права при відсутності
вільного доступу до належного йому
майна є підставою вважати, що ОСОБА_3
чинила та чинить перешкоди у
користуванні належною позивачу
власністю.

З вимогами про встановлення права
користування спільним майном, або
анулювання спільної часткової
власністю із сплатою компенсації тощо,
відповідачка до суду не верталась.

Оскільки відповідач позбавляє
позивача права користуватись та
розпоряджатися спірною квартирою,
позивач в добровільному порядку не має
можливості усунути перешкоди в
користуванні власністю, позовні вимоги
є законними та обґрунтованими.

У відповідності до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню на
підставі пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України як таке, що ухвалено судом з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
наявним у справі доказам, з ухваленням
в цій частині нового рішення про
задоволення позовних вимог, з
зазначених вище підстав.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 309, 316, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 22 жовтня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 в м.
Харкові, зобов'язавши ОСОБА_3 не чинити
перешкод ОСОБА_2 в користуванні
власністю.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -