У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,
Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності та
визначення місця проживання дитини; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про поділ сумісного майна подружжя за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 28 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із вказаним позовом, посилаючись
на те, що з 21 червня 2003 року по 22 травня
2013 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від
якого мають спільну дитину - ОСОБА_6 За
час шлюбних відносин він на підставі
договору купівлі-продажу від 23 грудня
2009 року придбав квартиру АДРЕСА_1.
Кошти, за які була придбана вказана
квартира належали виключно йому,
оскільки договір купівлі-продажу від
23 грудня 2009 року був укладений
одразу після укладення договору
купівлі-продажу від 23 грудня 2009 року,
відповідно до якого він продав належну
йому на той час квартиру АДРЕСА_2. Крім
того, частину коштів, витрачених на
придбання спірної квартири ним було
отримано від своєї матері. Також
посилався на те, що ОСОБА_5 не має
постійного місця роботи, а відтак не
може забезпечити нормальне існування
як для себе, так і для дитини, та
намагається позбавити його права
користування та розпорядження його
квартирою. З огляду на зазначене,
просив визнати за ним право власності
на спірну квартиру АДРЕСА_1, а також
визначити місце постійного проживання
дитини - ОСОБА_6 разом з ним.

У березні 2014 року ОСОБА_5 пред'явила
зустрічний позов, посилаючись на те, що
перед розірванням шлюбу між сторонами
було досягнуто згоди про добровільний
поділ спільного майна. Однак після
розлучення ОСОБА_4 забажав відібрати
спірну квартиру, без урахування її
інтересів та інтересів їх спільної
дитини. Зазначала, що дійсно спірну
квартиру ними було придбано за кошти,
отримані від продажу їх попередньої
квартири АДРЕСА_2, яка належала на праві
власності ОСОБА_4, а також за кошти в
сумі 159 000 грн, які належали їй. Про
отримання ОСОБА_4 коштів на придбання
спірної квартири від його матері
дізналась лише з його позовної заяви.
Вона наполягала на зазначенні її у
договорі купівлі-продажу спірної
квартири одним із покупців, як на
доказі її участі у придбанні вказаного
житла, проте ОСОБА_4 зробив їй
пропозицію оформити договір цілком на
неї, мотивуючи це пільгою по сплаті
податку, оскільки житло придбавалось
нею вперше. З даною пропозицією ОСОБА_4
погодилась. Крім цього, вона заперечує
проти визначення постійного місця
проживання сина - ОСОБА_6 разом із
ОСОБА_4, посилаючись на агресивну
поведінку свого колишнього чоловіка в
присутності дитини, а також на те, що
нею створено всі необхідні умови для
належного утримання та виховання
дитини. З огляду на зазначене, просила
визнати за нею право власності на 3/5
частини квартири АДРЕСА_1, а також
визначити місце постійного проживання
дитини - ОСОБА_6 разом з нею.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 3 червня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 28 липня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_4 та зустрічний позов
ОСОБА_5 задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя, а
саме: визнано за ОСОБА_4 право власності
на 41/50 частину квартири, а за ОСОБА_5
право власності на 9/50 частини квартири
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржуване судове рішення
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням апеляційним судом норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову,
апеляційний суд обґрунтовано виходив
із того, що частина коштів, які були
витрачені на придбання квартири,
належала особисто ОСОБА_4, а інша
частина коштів, витрачених на
придбання квартири, є спільною
сумісною власністю подружжя. На
підтвердження того, що іншу частину
грошових коштів надала мати, позивачем
не надано належних та допустимих
доказів.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження суду
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні апеляційним судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
суду, обґрунтовано викладеного в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 28 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко