АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6026/14 Справа: №
642/4969/14-ц Категорія: «кредитні
Головуючий 1 інстанції: Вікторов В.В.
Доповідач: Піддубний Р.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м.
Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової О.Ю.,
Бровченка І.О.,

при секретарі: Новокщоновій
І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» на заочне рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 24 липня 2014 року по справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення та зняття з
реєстраційного обліку, -

встановила:

У червні 2014 року товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» (далі ТОВ «ОТП Факторинг
Україна») звернулося до суду з позовом,
в обґрунтування якого зазначило, що 22
лютого 2008 року між закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ОТП Банк», та
ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір ML708/031/2008, відповідно умов якого
остання отримала кредит у сумі 54 810
доларів США та зобов'язалась повернути
його частинами у строк до 22 лютого 2023
року, а також сплачувати проценти за
користування кредитними коштами та
інші передбачені договором платежі.
Того ж дня, у забезпечення виконання
зобов'язання за вказаним кредитним
договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3,
було укладено договір поруки № SR708/031/2008
року, а з ОСОБА_2 - договір іпотеки № PML
708/031/2008, за умовами якого остання
передала позивачеві в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1. За договором про
відступлення права вимоги від 29 червня
2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
набуло право вимоги за вищевказаними
договорами. Посилаючись на те, що
ОСОБА_1 взятих на себе за договором
кредиту зобов'язань не виконує, ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» просило
стягнути в солідарному порядку з
ОСОБА_1 та ОСОБА_3Ю заборгованість,
розмір якої станом на 13 січня 2014 року
становить 2 468 701 грн. 82 коп., а також в
рахунок погашення цієї заборгованості
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» права продажу будь-якій
особі-покупцеві трьохкімнатної
квартири АДРЕСА_1, з наданням усіх
повноважень продавця, встановити
початкову ціну продажу на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності,
передати предмет іпотеки на період до
його реалізації в управління ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», виселити та зняти з
реєстрації мешканців, які проживають
та зареєстровані в квартирі за
вказаною адресою.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Харкова від 24 липня
2014 року позов задоволено частково.
Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» заборгованість за
кредитним договором № МL708/031/2008 від 22
лютого 2008 року у розмірі 1 061 807 грн. 20
коп. та 3 654 грн. судового збору. В іншій
частині у задоволення позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ
«ОТП Факторинг Україна», посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив рішення в частині відмови
у задоволенні позовних вимог про
звернення стягнення на предмет іпотеки
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
позов в цій частині задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового задоволення
апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1
взятих на себе за укладеним 22 лютого 2008
року з ПАТ «ОТП Банк», правонаступником
якого є позивач, кредитним договором та
забезпечених порукою та іпотекою
зобов'язань не виконала, правовими
наслідками чого є стягнення в
солідарному порядку з неї та
поручителя ОСОБА_3 заборгованості у
розмірі 1 061 807 грн., оскільки нормами
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» встановлено
тимчасову заборону на примусове
стягнення нерухомого житлового майна,
яке є предметом іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 22
лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк», та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір ML708/031/2008, відповідно
умов якого остання отримала кредит у
розмірі 54 810 доларів США та
зобов'язалась повернути його частинами
у строк до 22 лютого 2023 року, а також
сплачувати проценти за користування
кредитними коштами та інші передбачені
договором платежі.

Того ж дня, у забезпечення виконання
зобов'язання за вказаним кредитним
договором між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3
укладено договір поруки № SR708/031/2008
року, за яким той зобов'язався
відповідати за повне та своєчасне
виконання боржником його боргових
зобов'язань у повному обсязі, а з ОСОБА_2
- договір іпотеки № PML 708/031/2008, за
умовами якого остання передала банку в
іпотеку належну їй на праві власності
квартиру АДРЕСА_1.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено
договори купівлі-продажу кредитного
портфелю та договір про відступлення
права вимоги, відповідно до умов яких
позивач набув право вимоги до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
закону.

Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу
(ст. 1050 ЦК).

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою,
порукою, заставою.

Нормами ст. ст. 610 - 611 ЦК України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Встановлено, що взятих на себе за
кредитним договором зобов'язань щодо
своєчасного повернення кредиту та
сплати процентів за користування
кредитом ОСОБА_1 належним чином не
виконала.

Згідно зі ст. 589 ЦК у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Окремим видом застави є іпотека (ч. 1 ст.
575 ЦК).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в
разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Разом з тим 07 червня 2014 року набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», нормами якого
встановлено тимчасову заборону у
визначених цим законом випадках на
примусове стягнення нерухомого
житлового майна, яке вважається
предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону
України «Про іпотеку», якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; 2) загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв. м
для квартири та 250 кв. м для житлового
будинку.

Встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_1 отримала
кредит у іноземній валюті, квартира,
яка є предметом іпотеки
використовується майновим поручителем
ОСОБА_2 як місце постійного проживання,
інше нерухоме житлове майно у
власності ОСОБА_2 не знаходиться.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність правових та фактичних
підстав для стягнення в солідарному
порядку заборгованості за кредитним
договором з боржника ОСОБА_1 та
поручителя ОСОБА_3 та відмовив у
зверненні стягнення на предмет
іпотеки, що належить ОСОБА_2

В частині розміру заборгованості за
кредитним договором та правомірності
зменшення судом на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК
України розміру нарахованої за
порушення виконання зобов'язань пені
рішення суду першої інстанції не
оскаржується, а тому його законність та
обґрунтованість в цій частині в
апеляційному порядку не перевірялась.

Разом з тим, не можна погодитись з
висновками суду в частині солідарного
стягнення з відповідачів судового
збору, оскільки відповідно до ст. 541 ЦК
солідарний обов'язок виникає у
випадках, встановлених законом або
договором, а процесуальним
законодавством стягнення судових
витрат в солідарному порядку не
передбачено.

З огляду на викладене, апеляційна
скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення судових витрат -
зміні, із залишенням рішення без змін в
іншій його частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» задовольнити
частково.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 24 липня 2014 року в
частині стягнення судового збору
змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» судовий збір по 1827 грн. з
кожного.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді