Справа № 462/2349/11
Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/6426/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Азенко М.В.

з участю:
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4
та її представника - ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 29 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про
повернення боргу,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, уточненим у жовтні 2012
року, до ОСОБА_4, ОСОБА_6, в якому просив
стягнути з відповідачів по 792 608 грн.
боргу з кожного (а.с. 109-110).

Свій позов обґрунтовував тим, що 05
грудня 2007 року він позичив подружжю
ОСОБА_4 1 500 000 грн. для придбання
офісних приміщень по АДРЕСА_1, які вони
повинні були повернути до 05 грудня 2009
року, що підтверджується розпискою
ОСОБА_6. Зазначені об'єкти були придбані
відповідачами, проте йому було
повернуто лише 210 000 грн. крім цього,
сума боргу відповідачів з урахуванням
встановленого індексу інфляції з січня
2010 року по вересень 2012 року становить 1
478 766, 30 грн., а три проценти річних
становлять 106 451,49 грн. Враховуючи
наведене, просив задовольнити його
позов.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 29 серпня 2014 року позов
задоволено та:

- стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 792 608 грн. 85 коп. боргу; 838 грн. 50
коп. судового збору та 60 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. Всього стягнуто 793 507
грн. 35 коп.;

- стягнуто з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_2 792 608 грн. 85 коп. боргу; 838 грн. 50
коп. судового збору та 60 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. Всього стягнуто 793 507
грн. 35 коп.;

Рішення суду оскаржила відповідачка
ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просила рішення суду скасувати в
частині стягнення з неї 793 507 грн. 35 коп.
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 в цій
частині відмовити.

Зокрема зазначає, що їй не було відомо
про те, що її чоловік ОСОБА_6 позичив у
ОСОБА_2 кошти у розмірі 1500000 грн., згоди
на це вона не давала та не
уповноважувала його на вчинення таких
дій, що випливає із змісту її
довіреності. ОСОБА_6 позичав гроші не в
інтересах сім'ї, тому у неї не виникає
обов'язку по поверненню боргу. Розписка
від 05.12.2007р. складена пізніше, ніж
вказана в ній дата. Вважає, що розписка
про боргове зобов'язання складена з
метою забрати у неї майно, одержане при
поділі майна.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи осіб, які з'явились в
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачі у даній справі ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 18.02.1984р., який був розірваний
18.02.2010р. рішенням Залізничного
районного суду м.Львова.

Судом встановлено, що 05 грудня 2007 р.
відповідач ОСОБА_6 склав розписку про
те, що за погодженням з дружиною ОСОБА_4
позичив у ОСОБА_2 (позивач у даній
справі) кошти в розмірі 1 500 000 грн. для
придбання двох офісних приміщень в
новобудові за адресою АДРЕСА_1. Вказані
кошти відповідач зобов'язувався
повернути до 05 грудня 2009р. (а.с44).

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином вказана боргова розписка
від 05.12.2007р. є належним доказом, що
підтверджує укладення договору позики.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що позичаючи за погодженням з
дружиною гроші у ОСОБА_2 у вищевказаній
сумі ОСОБА_6 діяв у межах наданих йому
дружиною ОСОБА_4 повноважень,
зазначених в довіреності дружини
ОСОБА_4 від 01 квітня 2006р., посвідченої
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого у реєстрі № 1047, якою
дружина уповноважувала ОСОБА_6 усіма
необхідними повноваженнями з питань
вчинення правочинів, щодо
розпорядження володіння і
користування всім її майном з чого б
воно не складалося і де б воно не
знаходилось, у зв'язку з чим надала йому
повноваження укладати всі дозволені
законом правочини, в тому числі
укладати всі дозволені законом
правочини цивільно-правового
характеру (в тому числі кредитні) а
також про внесення змін та доповнень до
раніше укладених договорів, а також їх
скасовувати (а.с.27).

Та обставина, що гроші дійсно були
позичені ОСОБА_6 та використані за
цільовим призначенням, вказаним у
борговій розписці, підтверджується
укладенням через два дні після позики
двох договорів купівлі-продажу цінних
паперів від 7 грудня 2007р. № Б/322-12-07/1 та №
Б/321-12-07/1 між ЗАТ «Компанія з управління
активами «Карпати-Інвест» та кожним з
подружжя ОСОБА_4,Є за умовами якого за
ОСОБА_4 бронювалось право на одержання
нежитлового приміщення АДРЕСА_1 (а.с/
30-32), а за ОСОБА_6 бронювалося право на
одержання нежитлового приміщення №? 5 у
житловому будинку по АДРЕСА_1 (а.с.33-34).

Встановлено, що відповідачі виконали
свої зобов'язання за вищевказаними
договорами купівлі-продажу цінних
паперів, та 07.08.2009 року ОСОБА_6 отримав
свідоцтво про право власності на
нежитлове приміщення №? 43 в будинку
АДРЕСА_2, загальною площею 195,3 кв.м. (а.с.34
зворот), а ОСОБА_4 отримала аналогічне
свідоцтво на нежитлове приміщення № 44,
загальною площею 99,7 кв.м. у вказаному
будинку (а.с.35, 34 зворот).

Наведеним підтверджується, що
вищевказаний договір позики був
укладений в інтересах сім'ї і не
суперечить інтересам ОСОБА_4
обумовлених нею в довіреності від 01
квітня 2006р., оскільки була придбана
власність для кожного з подружжя, тому
і обов'язки, що виникли з договору
позики виникають у кожного з подружжя у
зв'язку з розірванням шлюбу, відповідно
до ч.4 ст.65 СК України.

Матеріалами справи підтверджується, що
ОСОБА_4 з часу укладення договору
позики його не оспорювала у
встановленому законом порядку, а також
не подала суду належних та достовірних
доказів про те, що вказана нерухомість
була придбана за рахунок інших коштів,
ніж позичених.

Сам по собі факт наявності на рахунках
сторін коштів не виключає позики
грошей, необхідність якої ОСОБА_6 не
пояснює терміновістю вирішення
питання про придбання за договорами
купівлі-продажу нерухомості по АДРЕСА_1
за готівку, тому доводи апеляційної
скарги про протилежне, не заслуговують
на увагу.

Доводи відповідачки ОСОБА_4 про те, що
розписка ОСОБА_6 від 05.12.2007р. є такою, що
складена пізніше від зазначеної в ній
дати перевірялись судом і не знайшли
підтвердження.

Відповідно до висновку комплексної
судово-технічної експертизи
документів та судово-хімічної
експертизи № 3835/3889 від 27.06.2014 року
проведеної за клопотанням відповідача
встановити чи підлягала розписка від
05.12.2007 року від імені ОСОБА_6 «штучному
старінню», чи іншому впливу з метою
унеможливлення визначення дати їх
виготовлення», не представляється
можливим (а.с.234-236).

Матеріалами справи підтверджується, що
рішенням апеляційного суду Львівської
області від 29.03.2012 року у цивільній
справі № 2-3349/11 за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про поділ спільного майна
подружжя нежитлові приміщення № 43 та №
44 в будинку АДРЕСА_2 були визнані
об'єктами спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_4, а все їх майно було
поділено між відповідачами, з
урахуванням того, що кожному з них
належить по ? частині у зазначеному
майні.

Враховуючи, що майно, яке було придбане
за позичені у позивача гроші, поділене
між відповідачами порівну, а також те,
що шлюб між ними розірваний, суд
правильно прийшов до висновку, що
позивач має право вимагати від
відповідачів повернення йому
позичених грошей шляхом стягнення по
половині коштів з кожного з
відповідачів.

Як убачається з розписок позивача, які
містяться на звороті копії розписки,
яка знаходиться у ОСОБА_6, останній
повернув йому 210 000 грн. (а.с.29 зворот).

Таким чином, загальна сума
заборгованості відповідачів перед
позивачем складає 1 290 000 грн. (1 500 000 грн.
- 210 000 грн. = 1 290 000 грн.).

Відповідно до ч.2 ст.65 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як убачається з розрахунку позивача,
який міститься у заяві про збільшення
позовних вимог (а.с.109), сума боргу
відповідачів з урахуванням
встановленого індексу інфляції з січня
2010 року по вересень 2012 року становить 1
478 766,30 грн., а три проценти річних
становить 106 451,49 грн. (1 290 000,00 грн.: 365
днів : 100% х 3% річних х 1004 дня
прострочення = 106 451,49 грн.).

За таких обставин з відповідачів слід
стягнути 1 585 217,70 грн. боргу (1 478 766,30 грн. +
106 451,49 грн.), тобто по 792 608,85 грн. з
кожного (1 585 217,70 грн. : 2).

Розрахунок заборгованості апелянтом
не оспорюється.

Враховуючи, що суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи, застосував закон,
який поширюється на зазначені
правовідносини, доводи апеляційної
скарги та зміст оскаржуваного рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи допущені
порушення норм матеріального та
процесуального права, які є підставами
для скасування рішення суду, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 29 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20-ти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуючий
Т.Г. Мусіна

Судді:
І.В. Бермес

Р.В. Савуляк