провадження: 22-ц/785/9895/14
першій інстанції Петренко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:
головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,
Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 24 вересня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5,
яка діє в інтересах своєї малолітньої
доньки ОСОБА_6 - «Про встановлення факту
належності нерухомого майна на праві
особистої приватної власності», -

ВСТАНОВИЛА:

02.06.2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із
зазначеним позовом, по якому просила
визнати, що житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельна ділянка за цією ж адресою на
момент їх відчуження 20.08.2013 року були її
особистою приватною власністю.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилалась на те, що вона 20.09.2007
року за нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу придбала у
власність вказаний житловий будинок,
який був зареєстрований в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно 01.10.2007 року. Земельна ділянка, на
якій розташований вищезазначений
будинок, належить позивачу на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку від 30.04.2009 року на
підставі рішення Одеської міськради
від 25.12.2008 року. Одночасно, позивач
стверджує, що зазначений будинок був
придбаний нею за 91000 грн. під час
перебування з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, однак за кошти
її батьків, а земельна ділянка одержана
у власність в порядку приватизації, а
тому це майно належало їй на праві
особистої приватної власності.
Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 22.06.2012 року шлюб з
відповідачем було розірвано. Вона як
власник житлового будинку та земельної
ділянки, вважаючи, що дане майне не є
спільною сумісною власністю подружжя,
а належало їй на праві особистої
приватної власності, 20.08.2013 року
подарувала його ОСОБА_6, шляхом
укладення нотаріально посвідчених
договорів дарування. Оскільки
відповідач оспорює правомірність
відчуження нею вказаного майна без
його згоди і перешкоджає новому
власнику володіти, користуватись та
розпоряджатись цим нерухомим майном,
вона була вимушена звернутися до суду з
даним позовом.

Представник позивача позов підтримав,
просив його задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав, письмових заперечень на
позовну заяву не надав.

Представник третьої особи не
заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 24.09.2014 року позов ОСОБА_4
задоволений, встановлений факт, що
житловий будинок АДРЕСА_1 житловою
площею 36,8 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м
з надвірними спорудами та земельна
ділянка АДРЕСА_1 площею 0,0490 га належали
на праві особистої приватної власності
ОСОБА_4 до їх відчуження 20.08.2013 року на
користь малолітньої ОСОБА_7

03.10.2014 року представник ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу на вказане рішення
суду, по якій просить рішення районного
суду скасувати, провадження у справі
закрити, посилаючись на порушення
районним судом норм матеріального та
процесуального права.

03.10.2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення районного
суду, по якій просить рішення районного
суду скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
порушення районним судом норм
матеріального та процесуального права,
а також не неповне з'ясування районним
судом обставин у справі та
необґрунтованість рішення районного
суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
та заявлених вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарг ОСОБА_2
підлягає задоволенню повністю, а
апеляційна скарга представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - частковому задоволенню.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов ОСОБА_4, виходив із того, що
позивач довела належними та
допустимими доказами про те, що вона,
перебуваючи в шлюбі, за власні кошти
придбала житловий будинок і
приватизувала земельну ділянку, на
якій розташований цей будинок, тому
встановив факт належності нерухомого
майна на праві особистої приватної
власності.

З такими висновками районного суду
колегія суддів не погоджується,
оскільки такі висновки суд зробив з
порушенням норм процесуального права
та такі висновки не відповідають
обставинам справи. Також, колегія
суддів вважає, що з матеріалів справи
убачається недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав доведеними.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи,
однак не вправі виходити за межі
заявлених позовних вимог та тієї
доказової бази, яка сформована за
рахунок доказів, поданих до суду самими
учасниками процесу.

Судом були встановлені наступні
фактичні обставини у справі.

20 вересня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
було зареєстровано шлюб Відділом
реєстрації актів громадського стану
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів, актовий запис від 20
вересня 1996 року.

В період шлюбу в сторін народилась
дочка ОСОБА_8.

За час шлюбу сторонами було придбано
зазначений житловий будинок з
надвірними спорудами, розташований на
земельній ділянці, площею 0,049 га, на
підставі договору купівлі-продажу від
20 вересня 2007 року, укладеного між
ОСОБА_9 та ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду мм.
Одеси від 22 червня 2012 року шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про поділ спільного
майна подружжя, в тому числі житлового
будинку з надвірними спорудами за
адресою: АДРЕСА_1, визнавши за ним право
на цей будинок. ОСОБА_4 звернулась із
зустрічним позовом, у якому просила
поділити їх спільну сумісну власність
та визнати за нею право власності на
зазначений житловий будинок з
надвірними спорудами.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 2 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 22 січня 2014 року,
позов ОСОБА_2 задоволено. Ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року зазначені
судові рішення в частині поділу
житлового будинку та транспортних
засобів скасовано, справу в цій частині
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Отже, із наведених фактичних обставин
справи вбачалось, що між сторонами
виник та розглядався судами спір про
поділ спільного майна подружжя, тобто
існував спір про право.

Незважаючи на наявність таки обставин
у справі районним судом були грубо
порушені норми процесуального права.

Так, судом порушено принцип
диспозитивності цивільного
судочинства.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних та юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
що беруть участь у справі.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_4
від 2 червня 2014 року, вона звернулась до
суду з такими позовними вимогами: «1)
Визнати, що житловий будинок АДРЕСА_1 на
момент відчуження 20.08.3013 року був
особистою власністю ОСОБА_4; 2) Визнати,
що земельна ділянка, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 на момент відчуження
20.08.2013 року була особистою приватною
власністю ОСОБА_4».

Інші позовні вимоги ОСОБА_4 не заявляла,
первісні позовні вимоги та доводи на їх
обгрунтування не змінювала та не
уточнювала.

В судовому засіданні 24.09.2014 року
представник позивача підтримувала
саме зазначені позовні вимоги.

Але незважаючи на наведені обставини,
суд в порушення принципу
диспозитивності вийшов за межі
позовних вимог та фактично розглянув
іншу справу.

Також, колегія суддів звертає увагу на
те що, ухвалою суду першої інстанції
було відкрито провадження за позовною
заявою ОСОБА_4 як по цивільній справі:
«Про визнання житлового будинку та
земельної ділянки особистою приватною
власністю».

Але всупереч вказаної позовної заяві
та своїм ухвалам, судом без будь-яких
підстав було фактично розглянуто інший
спір та ухвалено рішення по іншим
позовним вимогам, а саме: «Про
встановлення факту належності
нерухомого майна на праві особистої
приватної власностті».

Колегія суддів зазначає про те, що
справи щодо встановлення фактів, що
мають юридичне значення, відповідно до
норм ЦПК України підлягають розгляду в
окремому провадженні, яке являється
видом непозовного цивільного
судочинства.

Відповідно до ст. 234 глави 1 розділу ІV
ЦПК України - окреме провадження - це
вид непозовного цивільного
судочинства, в порядку якого
розглядаються цивільні справи про
підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого
провадження справи про встановлення
фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 256 ЦПК
України, суддя відмовляє у відкритті
провадження у справі, якщо з заяви про
встановолення факту, що має юридичне
значення, вбачається спір про право, а
якщо спір про право буде виявлений під
час судового розгляду справи - залишає
заяву без розгляду.

З поданої ОСОБА_4 позовної заяви прямо
вбачається, що між сторонами існує
спір.

Крім того, в оскаржуваному рішенні
судом також було зазначено, що існує
спір між сторонами, що після розірвання
шлюбу сторони не дійшли згоди про
порядок розподілу майна, набутого під
час шлюбу, в т.ч. і спірного
домоволодіння з присадибною земельною
ділянкою, у зв'язку з чим вказане майно
є предметом спорів, які розглядаються
судами різних інстанцій.

Однак всупереч своїм же висновкам
районним судом не було відмовлено у
відкритті провадження у справі, а у
подальшому не було залишено без
розгляду позовну заяву ОСОБА_4, а було
розглянуто справу по суті та
встановлено факт, що має юридичне
значення в порядку позовного
провадженні, що являється порушенням
норм процесуального права.

З оскаржуваного рішення взагалі
незрозуміло та судом не зазначено за
правилами якого провадження було
розглянуто дану справу: за правилами
розділу ІІІ ЦПК України «Позовне
провадження» чи розділу ІV ЦПК України
«Окреме провадження», та якими
процесуальними нормами суд керувався
при розгляді справи та при ухвалені
оскаржуваного рішення.

Наведені обставини свідчать про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, відповідно до якого суд
повинен розглядати справи не інакше як
за зверненням фізичних та юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, що беруть участь у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у
зв'язку з порушенням районним судом
норм процесуального права при розгляді
даної справи, з підстав передбачених
ст. 209 ЦПК України, оскаржене рішення
необхідно скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 24 вересня 2014 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І. Сватаненко

І.А.
Артеменко

П.М. Черевко

24.12.2014 року м.
Одеса