Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, третя особа - ОСОБА_5, про
визнання неправомірним та скасування
рішення сільської ради, визнання права
власності на земельну ділянку та
витребування майна з чужого
незаконного володіння, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_6 на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
червня 2014 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 15 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, в якому
просив: визнати неправомірним та
скасувати рішення Горенської
сільської ради від 31 березня 2011 року
про передачу у приватну власність
ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1928 га,
що розташована по АДРЕСА_1; визнати за
ним право власності на земельну
ділянку площею 0,0478 га, що розташована
по АДРЕСА_2 та витребувати її із
незаконного володіння та користування
відповідача.

Позивач посилався на те, що вказаним
рішенням Горенської сільської ради
ОСОБА_4 передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,0478 га, яка
придбана ним у ОСОБА_5 за договором
купівлі-продажу від 16 травня 2008
року, з цільовим призначенням - для
ведення особистого селянського
господарства. Вважає, що передачу
ОСОБА_4 належної йому на праві
власності земельної ділянки площею 0,0478
га здійснено всупереч вимогам ст. ст. 116,
140 ЗК України без вилучення її у
передбаченому законом порядку та за
наявності рішення Горенської
сільської ради від 16 лютого 2001 про
передачу цієї земельної ділянки у
власність ОСОБА_5, яке не втратило
законної сили. Відповідач не мав права
на приватизацію земельної ділянки
площею 0,1928 га, оскільки у його
користуванні була земельна ділянка
площею 0,14 га, виділена рішенням
Горенської сільської ради від 19 червня
1997 року. Вказував на те, що відповідач
зняв огорожу, яка слугувала межею між
земельною ділянкою ОСОБА_5 та його
земельною ділянкою, та приєднав
земельну ділянку площею 0,0478 га до
своєї.

У зв'язку із цим ТОВ «Абрис», якому він
замовив виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку,
повідомило у листопаді 2012 року про
відмову у визначенні кадастрового
номера на належну йому на праві
власності земельну ділянку площею 0,0478
га, у зв'язку з її накладанням на
земельну ділянку ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
25 червня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 15 вересня 2014 року рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 25 червня 2014 року
в частині відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання
неправомірним рішення Горенської
сільської ради від 31 березня 2011 року та
його скасування скасовано і в цій
частині провадження у справі закрито. В
решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та його
представник - ОСОБА_6, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного
суду, справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
16 травня 2008 року придбав у ОСОБА_5
земельну ділянку площею 0,0478 га,
розташовану по АДРЕСА_2 з цільовим
призначенням - для ведення особистого
селянського господарства.

Рішенням Горенської сільської ради від
31 березня 2011 року ОСОБА_4 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,1928 га, розташовану по
АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Також встановлено, що рішенням
Горенської сільської ради від 19 червня
1997 року № 22/133 ОСОБА_4 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,14 га

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем не доведено, що ОСОБА_4
здійснив самозахоплення земельної
ділянки площею 0,0478 га шляхом зняття
загорожі та приєднання земельної
ділянки ОСОБА_5, оскільки земельні
ділянки сторін не пересікаються між
собою та не накладаються одна на одну.
При цьому суд посилався на те, що
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 24
травня 2012 року, яке набрало законної
сили, в позові ОСОБА_3 до
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, ОСОБА_4 про визнання
неправомірним та скасування рішення
Горенської сільської ради від 31
березня 2011 року, усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання неправомірним рішення
Горенської сільської ради від 31
березня 2011 року та його скасування, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про закриття провадження в цій частині,
оскільки позивачем заявлені вимоги у
спорі між тими самими сторонами і з тих
самих підстав, які були предметом
розгляду в іншому суді.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Стаття 15 ЦК України передбачає право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Зазначена норма визначає об'єктом
захисту порушене, невизнане або
оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з
позбавленням його володільця
можливості здійснити (реалізувати)
своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права
виникає невизначеність у праві,
викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або
оспорювання суб'єктивного права є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 125, ч.1 ст. 126 ЗК України
право власності на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цього права. Право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Горенської сільської ради від
16 лютого 2001 року ОСОБА_5 передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,0478 га по АДРЕСА_2, на підставі
якого ОСОБА_5 видано державний акт на
право власності на землю від 07 липня 2001
року.

16 травня 2008 року ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу придбав у
ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0478 га,
розташовану по АДРЕСА_2 з цільовим
призначенням - для ведення особистого
селянського господарства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
посилався на державний акт на право
власності ОСОБА_7 на земельну ділянку
площею 0,0673 га від 21 жовтня 2001 року, з
якого вбачається, що її земельна
ділянка межує з ділянками ОСОБА_4,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, а прізвище ОСОБА_5 як
суміжного землекористувача взагалі
відсутнє.

Разом із тим згідно з актом
встановлення та погодження меж
землекористування від 06 листопада 1999
року площу і межі земельної ділянки
ОСОБА_5 погоджено із суміжними
землекористувачами ОСОБА_4, ОСОБА_7,
ОСОБА_9

З кадастрового плану земельної ділянки
станом на 2001 рік вбачається, що
земельна ділянка ОСОБА_5 межує із
земельною ділянкою ОСОБА_7 від «Б» до
«В», із земельною ділянкою ОСОБА_9 від
«В» до «Г», а від «Д» до «А» із земельною
ділянкою ОСОБА_4

Суд першої інстанції та суд
апеляційної інстанції не надали
належної правової оцінки доказам, які
містяться у матеріалах справи, а саме:
державному акту на право власності на
земельну ділянку від 07 липня 2001 року,
виданому на ім'я ОСОБА_5 (попереднього
власника); договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 16 травня 2008 року,
який зареєстровано в Горенській
сільській раді 21 травня 2008 року за №
49; кадастровому плану земельної
ділянки; акту встановлення та
узгодження меж земельної ділянки від
1999 року.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами як першої, так і
апеляційної інстанцій фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхового
вирішення спору.

Вирішуючи питання про закриття
провадження у справі про вирішення
частини позовних вимог з підстав їх
тотожності позовним вимогам, заявленим
у 2012 році, за якими є судове рішення, що
набрало законної сили, апеляційний суд
не врахував, що звертаючись до суду з
вказаним позовом, позивач посилався на
порушення ст. ст. 116, 140 ЗК України, а тому
дійшов помилкового висновку про
тотожність підстав позову та закриття
провадження у справі у цій частині без
перевірки законності рішення суду
першої інстанції.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
25 червня 2014 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 15 вересня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: А.В.
Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська