АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Панченка М.М.,
Прокопчук Н.О.,

при секретарі: Шалапуді Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду
м. Києва від 22 вересня 2014 року

у справі за заявою ОСОБА_1,
заінтересована особа: Управління
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Києва про
встановлення факту, що має юридичне
значення, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 22 вересня 2014 року
відмовлено у відкритті провадження у
справі за заявою ОСОБА_1 про
встановлення факту настання
інвалідності до досягнення 18 років.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати ухвалу судді, а справу
направити до суду першої інстанції для
продовження розгляду, вважаючи її
незаконною та такою, що порушує його
право на отримання пенсії у зв'язку із
втратою годувальника.

Заявник про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, в
судове засідання не з'явився, свого
представника не направив, причини
неявки суду не повідомив. Відповідно до
ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу у
відсутність ОСОБА_1

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши доводи
апеляційної скарги, законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
апеляційного оскарження, дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України,
суд розглядає в порядку окремого
провадження справи про встановлення
фактів, що мають юридичне значення.

Перелік справ про встановлення фактів,
що мають юридичне значення, які
розглядаються судом в порядку окремого
провадження визначено у ч. 1 ст. 256 ЦПК
України.

Встановлення фактів, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, не зазначених у частині першій
статті 256 ЦПК України, в судовому
порядку можливо лише тоді, коли діючим
законодавством не передбачено іншого
порядку їх встановлення.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 останній,
з метою отримання пенсії у зв'язку із
втратою годувальника, просить
встановити факт настання в нього
інвалідності до досягнення 18 років.

Проте, п. 11 Положення про
медико-соціальну експертизу,
затвердженого Постановою КМУ № 1317 від
03.12.2009, що кореспондується зі ст. 7
Закону України «Про реабілітацію
інвалідів в Україні», передбачено, що
ступінь обмеження життєдіяльності
осіб, групу інвалідності, причину і час
її настання визначають міські,
міжрайонні, районні медико-соціальні
експертні комісії.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 2
постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 (з
наступними змінами) «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення»,
судами не можуть встановлюватися
юридичні факти про встановлення групи
інвалідності та часу її настання.
Відмова відповідного органу в
установленні такого факту може бути
оскаржена заінтересованою особою в
судовому порядку.

За таких обставин, дійсно судами не
може встановлюватись факт настання
інвалідності до 18 років, оскільки
вирішення даного питання належить до
компетенції відповідних МСЕК.

Разом з тим, відмовляючи у відкритті
провадження у справі, суддя суду першої
інстанції виходив з положень ч. 4 ст. 256
ЦПК України та вважав, що із заяви
вбачається спір про право.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки звертаючись
до суду з заявою про встановлення часу
настання інвалідності до 18 років
ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим,
що медичні документи щодо перенесених
ним захворювань до досягнення 18
річного віку та амбулаторна картка, яка
велася з дня його народження, і на
підставі якої МСЕК мала можливість
надати висновок про час настання
інвалідності втрачені. Заява не
містить обґрунтувань щодо
неправомірності дій суб'єкта владних
повноважень, оскарження яких не
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Доводи апеляційної скарги, що заява
підлягає розгляду в порядку
передбаченому п. 5 ч. 2 1 ст. 234 ЦПК
України, є безпідставним та
ґрунтується на довільному трактуванні
апелянтом даної норми закону, яка
передбачає, що суд розглядає справи про
встановлення факту, а не факту часу
настання інвалідності.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції постановлено ухвалу з
додержанням вимог закону.

В порядку ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК
України за наслідками розгляду скарги
на ухвалу суду першої інстанції
апеляційний суд має право, зокрема,
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення ухвали
без змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

На підставі наведеного та керуючись ст.
218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.
Києва від 22 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/25601/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/13699/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Марцинкевич В.А.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.