Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Дніпровського відділу державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області, третя особа
- управління казначейської служби
України у м. Дніпродзержинську
Дніпропетровської області, про
повернення безпідставно набутого
майна, за касаційною скаргою
Дніпровського відділу Державної
виконавчої служби Дніпродзержинського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що 19
листопада 2011 року ним помилково було
перераховано кошти в сумі 39 240 грн на
розрахунковий рахунок відповідача,
який, свою чергу, відмовляється їх
повернути, посилаючись на те, що у
період з 19 листопада 2011 року по 31 грудня
2012 року не можливо встановити рух
коштів на рахунку Дніпровського
відділу Державної виконавчої служби
Дніпродзержинського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області (далі - Дніпровський ВДВС
Дніпродзержинського МУЮ
Дніпропетровської області) у зв'язку з
тим, що правоохоронними органами за
вказаний період були вилучені книги
обліку депозитних сум на підставі
ухвали суду. Вважає вищевказане
посилання неправомірним та
необґрунтованим, просив позов
задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
березня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено,
стягнуто з Дніпровського ВДВС
Дніпродзержинського МУЮ на користь
ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти в
сумі 39 240 грн та судові витрати в
розмірі 392 грн 40 коп.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
березня 2014 року, рішення суду першої
інстанції залишити в силі, посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 19
листопада 2011 року на спеціальний
рахунок відповідача перерахував суму в
розмірі 39 240 грн із зазначенням
призначення платежу «Оплата за лот № 2
згідно протоколу від 16 листопада 2011
року».

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що кошти, перераховані позивачем
на рахунок відповідача, не мають ознак
помилково або надмірно зарахованих
коштів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив з
того, що правова підстава для набуття
та збереження грошових коштів, які
позивач перерахував на рахунок
відповідача, відпала, а тому останній
зобов'язаний зазначені кошти
повернути.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви та
пояснень позивача, останнім самостійно
було перераховано грошові кошти на
розрахунковий рахунок відповідача, з
метою участі у прилюдних торгах.

Разом з тим правила проведення
прилюдних торгів визначені Тимчасовим
положенням, за яким прилюдні торги є
спеціальною процедурою продажу майна,
за результатами якої власником майна
стає покупець, який у ході торгів
запропонував за нього найвищу ціну (п.
2.2 Тимчасового положення).

Тимчасовим положенням передбачені
певні правила проведення прилюдних
торгів, а саме: по-перше, правила, які
визначають процедуру підготовки,
проведення торгів (опублікування
інформаційного повідомлення певного
змісту про реалізацію нерухомого
майна; направлення письмового
повідомлення державному виконавцю,
стягувачу та боржнику про дату, час,
місце проведення прилюдних торгів, а
також стартову ціну реалізації майна)
(розд. 3); по-друге, правила, які
регулюють сам порядок проведення
торгів (розд. 4); по-третє, ті правила, які
стосуються оформлення кінцевих
результатів торгів (розд. 6).

Таким чином, виходячи з аналізу
правової природи процедури реалізації
майна на прилюдних торгах, яка полягає
в продажу майна, тобто в забезпеченні
переходу права власності на майно
боржника, на яке звернено стягнення, до
покупця - учасника прилюдних торгів, та
ураховуючи особливості, передбачені
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі-продажу майна на прилюдних
торгах, а відтак є правочином.

Отже, ураховуючи те, що відчуження
майна з прилюдних торгів відноситься
до угод купівлі-продажу, така угода
може визнаватись недійсною в судовому
порядку з підстав недодержання в
момент її вчинення вимог, які
встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України
(ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

При цьому підставою для визнання
прилюдних торгів недійсними є
порушення встановлених законодавством
правил проведення торгів, визначених
Тимчасовим положенням.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

При цьому, за змістом частини першої
статті 1212 ЦК України безпідставно
набутим майном є майно, набуте особою
або збережене нею у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивiльнi
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогiєю породжують цивiльнi права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та iншi правочини.
Зобов'язанням є правовiдношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися вiд
певної дiї, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином вiдповiдно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
aктiв цивільного законодавства, а за
вiдсутноcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших aктiв цивільного
законодавства - вiдповiдно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із частиною
першою статті 177 ЦК України об'єктами
цивільних прав є, зокрема, речі, у тому
числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вичинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої статті
207, частини першої статті1212 ЦК України
дає можливість дійти висновку про те,
що чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в
незаборонений цивільним
законодавством спосіб з метою
забезпечення породження учасниками
вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
бо отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Отже, у разі виникнення спору стосовно
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них судом
положень частини першої статті 1212 ЦК
України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції не з'ясував на підтвердження
яких правовідносин між сторонами
позивач перерахував відповідачу кошти,
що позбавляє колегію суддів суду
касаційної інстанції перевірити
правомірність посилання на ст. 1212 ЦК
України, оскільки її застосування
неможливе до правовідносин, які носять
договірний характер.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпровського
відділу державної виконавчої служби
Дніпродзержинського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська