Справа №591/3860/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Клімашевська І. В.Номер
провадження 22-ц/788/1936/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 41
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В. , Маслова В. О. ,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 30 вересня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про захист честі і гідності та
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 30 вересня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про захист честі, гідності та
відшкодування шкоди відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема, зазначає, що суд першої
інстанції не дав оцінки зверненням і
адвокатським запитам ОСОБА_4 до
правоохоронних органів, з тексту яких
вбачається недостовірна та неправдива
інформацію щодо нього. ОСОБА_4
втручається в його приватне життя,
посягає на його честь і гідність,
звертаючись до правоохоронних органів
та надаючи щодо нього недостовірну
неправдиву інформацію (запит від 09
серпня 2014 року №059, який міститься в
матеріалах ЖРЗПЗ №6226; пояснення ОСОБА_4
від 13 серпня 2013 року в матеріалах ЖЄО
№21011; заява від 27 серпня 2013 року №124 в
матеріалах ЖЄО №22310, пояснення від 28
серпня 2013 року, заява від 26 жовтня 2013
року, інформація, яка міститься в
протоколі прийняття заяви ОСОБА_4 від 27
лютого 2014 року №4689), допускає відносно
нього ганебну поведінку, погрожує
розправою та вчиняє інші неправомірні
дії.

Неправдива інформація, поширена
відповідачем щодо нього, відома не лише
працівникам міліції, а і досить
широкому колу осіб, які опитувалися під
час перевірок звернень ОСОБА_4
працівниками правоохоронних органів.

Зазначає, що ним доведено факт
заподіяння йому моральної шкоди діями
відповідача, оскільки він на протязі
двох років перебуває у нервовому та
напруженому стані.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та його
представника, які підтримали скаргу з
мотивів, в ній викладених, відповідача,
який заперечує проти скарги та вважає
рішення суду вірним, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

02 червня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який
обґрунтовував тим, що ОСОБА_4 є його
сусідом по будинку, з яким у нього
склались неприязні стосунки через
неправомірну поведінку останнього
щодо нього, його дочки, друзів і
сусідів. ОСОБА_4 втручається в його
приватне життя, посягає на його честь і
гідність, звертаючись до
правоохоронних органів та надаючи щодо
нього недостовірну неправдиву
інформацію, допускає відносно нього
ганебну поведінку, погрожує розправою
та вчиняє інші неправомірні дії.

Поширена відповідачем в запитах,
зверненнях та поясненнях
правоохоронним органам інформація
принижує його честь і гідність,
текстові фрагменти його звернень
містять безпідставні та неправдиві
звинувачення його у вчиненні
протиправних дій, що ставить під
загрозу його позитивну соціальну
оцінку в очах оточуючих (а.с. 4-7).

Уточнивши 27 серпня 2014 року позовні
вимоги, позивач просив:

1.Визнати, недостовірною інформацію в
письмовому запиті адвоката ОСОБА_4 від
09 серпня 2012 р. за № 059 в матеріалах
перевірки ЖРЗПЗ № 6226 1: «ОСОБА_3
втирається в довір'я громадян, розпитує
їх про особисте життя, про те, хто та де
працює, режим роботи, таким чином щоб
можливо було встановити, коли особа
знаходиться вдома, коли ні, щоб
організувати здійснення крадіжки,
після чого з метою переховування
виїхати на територію Курської області
Російської Федерації. 2. ОСОБА_3
«намагався здійснювати спостереження -
слідкування за мною шляхом
супроводження мене пішки, при цьому
тримаючись на відстані близько 20
метрів від мене. ОСОБА_3, здійснюючи
незаконне спостереження за мною,
фактично здійснює втручання в мою
професійну діяльність адвоката, за що
також передбачена відповідальність ст.
397, ст. 398, ст. 399 та ст. 400 КК України.».

2. Визнати недостовірною інформацію,
зазначену в поясненнях ОСОБА_4 від 13
серпня 2013 р., які містяться в матеріалах
за ЖЄО № 21011 на а.с. 4-5: 1. «ОСОБА_3 разом із
своїм зятем ОСОБА_5 могли здійснювати
та здійснювали підбір ключів до
вхідних дверей з метою викраження
/текст автора збережений/ особистих
речей. ОСОБА_3 слідив за нами, а ОСОБА_5
міг спокійно підбирати ключи.» 2.
«реалізація ОСОБА_3 ювелірних виробів,
дорогоцінних металів та монет в 2012
році». 3. «По вул. Кірова /верхнього/ були
здійснені ряд крадіжок, які є
нерозкритими, угон ТЗ, які я пов'язую з
діяльністю ОСОБА_3 і ОСОБА_5».

3. Визнати неправдивою інформацію,
викладену в заяві ОСОБА_4 з
використанням адвокатського запиту
від 27 серпня 2013 р. № 124 в матеріалах ЖЄО
№ 22310 /знаходяться в матеріалах за № 21011
від 13 серпня 13 р.: 1. «ОСОБА_6 вступает в
доверие к незнакомым людям с целью
получения информации об их
имущественном положении, при этом
оставаясь вне подозрения ....
полученной таким образом
информацией ОСОБА_6 вероятно делился со
своим зятем ОСОБА_7, который действуя в
группе лиц совершал преступления ... в
том числе такие преступления могли
совершаться и на територии Росийской
Федерации, после совершения которых с
целью избежания позозрения и
отвественности мог выезжать
вышеуказаненой семьей на территорию
Украины»; 2. 2. «ОСОБА_3 и его дочь ОСОБА_7
неоднократно угрожали мне своими
криминальными связями, в том числе
зятем /мужем/».

4. Визнати неправдивою інформацію,
викладену ОСОБА_4 в протоколі прийняття
заяви ОСОБА_4 про вчинене кримінальне
правопорушення по факту смерті його
дружини ОСОБА_8 за ознаками ст. 115 КК
України відносно нього.

5. Визнати недостовірною інформацію,
викладену в поясненнях ОСОБА_4, наданих
начальнику СМВ УМВС України в Сумській
області від 28 серпня 2013 р. «на території
дитячої площадки біля буд. №165/135 по вул.
Кірова 22 серпня 2013 р. спиртне розпивали
ОСОБА_3, його донька ОСОБА_9 та інші»

6. Визнати неправдивою заяву ОСОБА_4 від
26 жовтня 2013 р. про причетність ОСОБА_3 до
скоєння злочинів, переховування та
реалізації майна, здобутого ОСОБА_5

7. Визнати неправдивою інформацію,
викладену ОСОБА_4 в протоколі прийняття
заяви ОСОБА_4 про вчинене кримінальне
правопорушення від 27 лютого 2014 р в
матеріалах № 4689 на а.с.12 «27 лютого 2014 р.
близько 02.30 год. по вул. Кірова м. Суми на
території військового містечка ОСОБА_10
і ОСОБА_3 розклеюють листівки, які
компрометують мою діяльність
адвоката»

8. Зобов'язати ОСОБА_4 не пізніше
наступного дня від набрання рішенням у
даній справі законної сили спростувати
інформацію, надану ним, шляхом
направлення листа до СМВ УМВС України в
Сумській області із зазначенням у
ньому, що надана ним інформація щодо
нього є недостовірною.

9 .Направити до СМВ УМВС України в
Сумській області копію рішення суду у
даній справі.

10.Стягнути з ОСОБА_4 на його користь 20000
гри. за заподіяну моральну шкоду.

11. Стягнути з ОСОБА_4 на його користь
судові витрати по справі.

12. Постановити окрему ухвалу на адресу
Сумської обласної кваліфікаційно-

дисциплінарної комісії адвокатури про
неправомірні дії адвоката ОСОБА_4 щодо
нього та направити копію ухваленого
судом рішення по справі (а.с. 87-88).

Вирішуючи спір та відмовляючи ОСОБА_3 у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції дійшов висновку про
недоведеність того, що відповідач в
своїх зверненнях до правоохоронних
органів фактично переслідував мету
поширення відносно позивача
недостовірної інформації, приниження
його честі і гідності. Наведена в
адвокатських запитах та повідомленнях
про злочин інформація подавалась з
метою перевірки їх правоохоронними
органами, до повноважень яких це
входить, а тому такі відомості не
можуть визнаватись відомостями, що
порочать особу і можуть
спростовуватись в порядку,
передбаченому ЦК України.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

З матеріалів цивільної справи та
матеріалів перевірок, проведених
органами внутрішніх справ, вбачається
і судом першої інстанції вірно
встановлено, що 09 серпня 2012 року ОСОБА_4
направив начальнику УМВС України в
Сумській області адвокатський запит, в
якому зазначив, що він проживає в
одному будинку з ОСОБА_3, який
втирається в довір'я громадян, розпитує
їх про особисте життя, про те, хто та де
працює, режим роботи, таким чином щоб
можливо було встановити, коли особа
знаходиться вдома, коли ні, щоб
організувати здійснення крадіжки,
після чого з метою переховування
виїхати на територію Курської області
Російської Федерації; що ОСОБА_3
намагався здійснювати спостереження -
слідкування за ним шляхом
супроводження його пішки, при цьому
тримаючись на відстані близько 20
метрів від нього, проте зустрічей
уникав, на неодноразові зауваження з
цього приводу не реагував. Здійснюючи
незаконне спостереження за ним,
фактично здійснює втручання в його
професійну діяльність адвоката.

ОСОБА_4 просив перевірити підстави
незаконного здійснення збору
інформації ОСОБА_3 про мешканців
військового містечка та підстави
незаконного втручання останнім в його
приватне життя, в тому числі його
адвокатську діяльність. В ході
перевірки, яка проводилась дільничним
інспектором міліції Зарічного РВ СМУ
УМВС України в Сумській області, були
опитані ОСОБА_4, ОСОБА_3, сусіди. За
результатами перевірки винесена
постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи за ст. 296 КК
України (матеріали ЖРЗПЗ №6226 від 17
серпня 2012 року).

13 серпня 2013 року до Сумського МВ УМВС
України в Сумській області надійшло
звернення ОСОБА_4 про те, що його сусід
ОСОБА_3 з 2012 року стежить за ним та його
родиною. В ході проведення перевірки за
вказаною заявою дільничним
інспектором міліції Зарічного РВ СМУ
УМВС України був опитаний ОСОБА_4, який
надав пояснення з приводу обставин,
які, на його думку, свідчать про те, що
ОСОБА_3 за ним слідкує. Опитувались
також ОСОБА_3 та ОСОБА_11

В поясненнях ОСОБА_4 від 13 серпня 2013 р.,
які містяться в матеріалах ЖЄО № 21011
зазначено, що «ОСОБА_3 разом із своїм
зятем ОСОБА_10 могли здійснювати та
здійснювали підбір ключів до вхідних
дверей з метою викрадення особистих
речей. ОСОБА_3 слідив за нами, а ОСОБА_10
міг спокійно підбирати ключі»; є
посилання на реалізацію ОСОБА_3
ювелірних виробів, дорогоцінних
металів та монет в 2012 році, на те, що по
вул. Кірова були здійснені ряд
крадіжок, які є нерозкритими, угон
транспортних засобів, які він пов'язує
з діяльністю ОСОБА_3 і ОСОБА_10.

В матеріалах ЖЄО №21011 від 13 серпня 2013
року міститься заява ОСОБА_4,
зареєстрована в ЖЄО за №22310 27 серпня 2013
року, в якій він просить перевірити всі
обставини та причини смерті дружини
позивача ОСОБА_8 та надати відповідні
відомості до ЄРДР.

В матеріалах ЖЄО № 22310, що знаходяться в
матеріалах № 21011, міститься
адвокатський запит ОСОБА_4 від 27 серпня
2013 р. № 124: з зазначенням: «ОСОБА_6
вступает в доверие к незнакомым людям с
целью получения информации об их
имущественном положении, при этом
оставаясь вне подозрения ....
полученной таким образом
информацией ОСОБА_6 вероятно делился со
своим зятем ОСОБА_7, который действуя в
группе лиц совершал преступления ... в
том числе такие преступления могли
совершаться и на територии Росийской
Федерации, после совершения которых с
целью избежания позозрения и
отвественности мог выезжать
вышеуказаненой семьей на территорию
Украины»; «ОСОБА_3 и его дочь ОСОБА_7
неоднократно угрожали мне своими
криминальными связями, в том числе
зятем /мужем/».

За результатами розгляду вказаних
звернень ОСОБА_4 направлено відповіді,
в яких зазначалось, що повторні
звернення одним і тим же органом від
одного і того ж громадянина з одного і
того ж питання, якщо перше вирішено по
суті, не розглядаються (матеріали ЖЄО
№21011 від 13 серпня 2013 року).

23 серпня 2013 року о 14-00 год. до чергової
частини Сумського МВ УМВС України в
Сумській області по лінії «102» від
ОСОБА_4 надійшла скарга на
бездіяльність працівників міліції
щодо порушень громадського порядку у
дворі його будинку, яких викликали 21 та
22 серпня 2013 року, а також можливих
корупційних дій з їх боку. В ході
перевірки обставин даної скарги
опитувався ОСОБА_4 про події щодо
розпиття спиртних напоїв на дитячому
майданчику та відсутність реагування
на це працівників міліції, що
приїжджали на виклик, просив вжити
заходи.

В поясненнях ОСОБА_4, наданих
начальнику СМВ УМВС України в Сумській
області 28 серпня 2013 р. вказано, що «на
території дитячої площадки біля буд.
№165/135 по вул. Кірова 22 серпня 2013 р.
спиртне розпивали ОСОБА_3, його донька
ОСОБА_9 Олена…» та інші.

02 вересня 2013 року ОСОБА_4 направлена
відповідь, в якій зазначено, що під час
проведеної перевірки в діях
працівників міліції порушень вимог
чинного законодавства не встановлено.
Будь-яка інша інформація, про яку
йдеться у поясненнях ОСОБА_4, не була
предметом перевірки (матеріали ЖЄО
№21967 від 23 серпня 2013 року).

В протоколі прийняття заяви ОСОБА_4 про
вчинене кримінальне правопорушення
від 27 лютого 2014 р в матеріалах № 4689
зазначено, що «27 лютого 2014 р. близько 02.30
год. по вул. Кірова м. Суми на території
військового містечка ОСОБА_10 і ОСОБА_3
розклеюють листівки, які компрометують
мою діяльність адвоката».

26 жовтня 2013 року від ОСОБА_4
відділенням дільничних інспекторів
міліції Сумського МВ була прийнята
заява, в якій він просив вжити заходи та
перевірити ОСОБА_3 та ОСОБА_12 на
причетність до злочинів, скоєних
ОСОБА_5 За результатами перевірки
ОСОБА_4 надана відповідь (матеріали ЖЄО
№33744 від 27.12.2013 року).

25 лютого 2014 року о 13-00 год. до чергової
частини Сумського МВ УМВС України в
Сумській області з колцентру МВС м.
Києва було передано інформацію про
звернення ОСОБА_4, який скаржився, що
невідомі розповсюджують листівки, які
містять неправдиві відомості стосовно
нього. З аналогічними заявами ОСОБА_4
звернувся до СМВ УМВС України в
Сумській області 27 лютого 2014 року, і в
одній із заяв повідомив, що 27 лютого 2014
року о 02 год.30 хв. по вул. Кірова в м. Суми
на території військового містечка
ОСОБА_12 та ОСОБА_3 розклеюють листівки,
які компрометують його діяльність як
адвоката. Вказані заяви були
зареєстровані в ЖЄО, проведено
перевірку, про що повідомлено заявника
(матеріали ЖЄО №4689 від 25 лютого 2014 року,
№4856 від 27 лютого 2014 року, №51 від 27
лютого 2014 року, №48 від 25 лютого 2014 року).

У вказаних матеріалах також містяться
протокол прийняття заяви ОСОБА_4 про
вчинене кримінальне правопорушення по
факту смерті дружини позивача ОСОБА_8
за ознаками ст. 115 КК України відносно
нього, а також заява ОСОБА_4 від 26 жовтня
2013 р. про причетність ОСОБА_3 до скоєння
злочинів, переховування та реалізації
майна, здобутого ОСОБА_5

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачає, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист порушеного права здійснюється
на підставі ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК
України, згідно яких кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання; має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична
особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права
може здійснюватися також іншим
способом відповідно до змісту цього
права, способу його порушення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію.

Спростування недостовірної інформації
здійснюється у такий же спосіб, у який
вона була поширена.

Статтями 297, 299 ЦК України передбачено,
що кожен має право на повагу до його
гідності та честі, які є
недоторканними, на недоторканність
своєї ділової репутації. Фізична особа
має право звернутися до суду з позовом
про захист її гідності та честі, своєї
ділової репутації.

Ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України
передбачають, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Оцінивши докази в справі, в тому числі
матеріали перевірок органів
внутрішніх справи, покази свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, які пояснили про їх
обізнаність щодо неприязних стосунків
між сторонами з 2012 року, суд прийшов до
обґрунтованого висновку, що з доказів
не вбачається, що звернення ОСОБА_4 до
правоохоронних органів вплинули на
характеристику ОСОБА_3 з їх боку, що
свідчить про позитивне відношення
оточуючих до нього.

Рішення суду узгоджується з
роз'ясненнями, які містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи»:

1. Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Праву на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї. Ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією. Не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

4. Чинне законодавство не містить
визначення понять гідності, честі чи
ділової репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

15. При розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

16. Відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому
зверненні завідомо неправдивих
відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

18. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і
статті 10 ЦПК обов'язок довести, що
поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

19. Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до частини другої статті 47 1
Закону України "Про інформацію"
оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй частиною
першою статті 277 ЦК та відповідним
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи
(стаття 37 Закону про пресу, стаття 65
Закону України "Про телебачення і
радіомовлення") у тому ж засобі масової
інформації з метою обґрунтування
безпідставності поширених суджень,
надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Згідно висновків, які містяться в
рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, справа
№1-9/2003, відповідно до Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обгрунтовану відповідь у
встановлений законом строк (стаття 40);
кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб (частина
друга статті 55).

Питання практичної реалізації
громадянами цих прав регулюються,
зокрема, Законом України "Про звернення
громадян", який забезпечує їм
можливість брати участь в управлінні
державними і громадськими справами,
впливати на поліпшення роботи органів
державної влади і місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, відстоювати свої права і
законні інтереси та поновлювати їх у
разі порушення шляхом викладення в
письмовій або усній формі пропозицій
(зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Згідно з частиною п'ятою статті 55
Конституції України "кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань",
а статтею 4 Закону України "Про
звернення громадян" передбачено
підстави, які дають громадянам право
оскаржувати рішення, дії
(бездіяльність) у сфері управлінської
діяльності, у тому числі органів
державної податкової служби та їх
посадових осіб, що, зокрема,
встановлено і Законом України "Про
державну податкову службу в Україні".

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, позивач не довів факт
поширення відповідачем недостовірних
відомостей про нього, які б давали
підстави, передбачені ЦК України, для
захисту честі, гідності і
відшкодування моральної шкоди,
оскільки звернення останнього до
правоохоронних органів з заявами з
метою захисту своїх прав та інших осіб,
які він вважав порушеними, не є
поширенням таких відомостей.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що позивач не довів, що
звернення відповідача до
правоохоронних органів та надання ним
пояснень, які містять інформацію щодо
позивача, яку відповідач, виконуючи
свій громадський обов'язок, просив
перевірити, були надані саме з метою
поширення негативної інформації щодо
позивача, оскільки відповідач просив
перевірити вказану інформацію, що
виключає можливість доведення її
правдивості.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду є законним і
обґрунтованим, відповідає вимогам ст.
213 ЦПК України і підстав для його
скасування не вбачається.

У відповідності до п. 1 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін;

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 30 вересня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -