Справа №303/3888/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

Головуючого - Бисага Т.Ю.,

суддів - Дроботя В.В., Фазикош Г.В.,

при секретарі - Чучка Н.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1, її
представника - ОСОБА_2, та представника
апелянта - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 15 жовтня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, Мукачівської районної
державної нотаріальної контори, про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_4, Мукачівської
районної державної нотаріальної
контори про визнання свідоцтва про
право на спадщину за законом недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона є
донькою ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. На час смерті вона
була зареєстрована та проживала з нею в
житловому будинку АДРЕСА_1,
Мукачівського району. За даною адресою
також проживала і відповідач ОСОБА_4 з
сім'єю. Після смерті матері ніхто з них
не звертався до нотаріальної контори
із заявою про прийняття спадщини, вони
жили дружно і ніхто з них не
претендував на одноосібне право
власності на будинок батьків. 5 лютого
2009 року вона була засуджена за вчинення
злочину до покарання у виді
позбавлення волі, після чого,
звільнившись умовно-достроково в 2013
році, повернулася до батьківського
будинку. В 2009 році відповідач отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом, відповідно до якого
вищевказаний житловий будинок
повність належить їй. Вважає, що
свідоцтво видане відповідачу
незаконно, оскільки вона постійно
проживала в будинку батьків, тому
вважається такою, що прийняла спадщину.
Від прийняття спадщини вона не
відмовлялася, її відсутність по місцю
проживання в момент видачі свідоцтва
не позбавляє її права на спадщину. В
зв'язку з цим будинок повинен належати
їй та відповідачу, виданим свідоцтвом
порушено її права, як співвласника
будинку, оскільки частка в даному
будинку належить їй з часу відкриття
спадщини.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 15
жовтня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину №2-826 від 16.11.2009 року видане
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
на домоволодіння, що розташоване
АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору в сумі
811,03 грн.

Не погоджуючись з рішенням першої
інстанції, відповідач ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, якою просить
рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 15
жовтня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

В судовому засіданні представник
апелянта апеляційну скаргу підтримала
та просила її задовольнити.

Позивач та її представник в
судовому засіданні просили відхилити
апеляційну скаргу, рішення залишити
без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія приходить до наступного
висновку.

Свої вимоги в позовній заяві
ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона прийняла
спадщину після смерті матері, оскільки
на час її смерті була зареєстрована і
проживала з нею в житловому будинку
АДРЕСА_1. В судовому засіданні позивач
змінила свою позицію і настоювала на
тому, що на час смерті матері в будинку
не проживала, однак вселилася туди в
травні місяці 1997 року, тобто на протязі
строку встановленого для прийняття
спадщини, і проживала там до вересня
місяця того ж року.

Суд першої інстанції при прийнятті
рішеннявиходив з того, що позивач
фактично прийняла спадщину.

Однак з таким висновком погодитись не
можна.

За правилами ст. 549 ЦК УPCP
визнається, таким що прийняв спадщину
спадкоємець, який протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини подав
заяву про прийняття спадщини до
нотаріальної контори або фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном. За змістом ч.2 ст.553 ЦК
УРСР вважається, що відмовився від
спадщини також той спадкоємець, який не
вчинив жодної з дій, що свідчать про
прийняття сцадщини.

ОСОБА_1 на протязі сімнадцяти років
ніяких дій, які б свідчили про
прийняття нею спадщини після смерті
матері, не вчиняла і на спадщину не
претендувала.

Суд першої інстанції своїм рішенням
встановив, що позивач прийняла
спадщину, оскільки на день смерті
ОСОБА_5 була зареєстрована в будинку за
адресою АДРЕСА_1, про що свідчить запис
у її паспорті.

Однак колегія суддів з таким
висновком суду погодитися не може.

В статті 549 ЦК УРСР перелічені
дії, що свідчать про прийняття
спадщини. ОСОБА_1 жодних дій не вчинила.
Була зареєстрована до смерті
спадкодавця і формально продовжувала
бути зареєстрованою після смерті
спадкодавця до 2007 року, однак в будинку
не проживала, тому не вчинила дій, які б
свідчили про фактичний вступ в
управління або володіння спадковим
майном. Сам по собі факт реєстрації за
місцем спірного будинку не може
свідчити про фактичне прийняття нею
спадщини.

У своєму рішенні суд першої інстанції
визнав неналежними доказами покази
допитаних свідків посилаючись на те, що
місце проживання ОСОБА_1 не є предметом
доказування в даній справі, оскільки це
не є предметом спору, при цьому
встановив її місце реєстрації згідно
запису в паспорті та довідки
Мукачівського РСГУ ДМС України в
Закарпатській області та встановив
факт, що ОСОБА_1 прийняла спадщину,
оскільки вступила у володіння
спадковим майном.

В даній справі сторони не оспорюють
реєстрацію позивача, а саме звертають
увагу суду на дії, що свідчать про
прийняття чи неприйняття спадщини
позивачем. Саме для вирішення того чи
порушені права ОСОБА_1 при видачі їй
свідоцтва про прийняття спадщини, суду
необхідно було встановити місце
проживання позивачки на протязі шести
місяців після смерті спадкодавця або
вчинення нею інших дій, які свідчили
про прийняття спадщини.

Згідно Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
може бути доказом вступу в управління
чи володіння спадковим майном ... запис
у паспорті спадкоємця або в будинковій
книзі, який свідчить про те, що
спадкоємець був постійно прописаний в
спадковому будинку в період шести
місяців після смерті спадкодавця.
Оскільки ОСОБА_1 тільки була
зареєстрована в спадковому будинку,
однак там не проживала, то для
встановлення факту прийняття спадщини
позивачем суду необхідно було
встановити саме місце фактичного її
проживання або інші дії, які б свідчили
про її вступ у володіння спадковим
майном.

Відповідно до вимог ст.1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
№ 7 «Про судову практику у справах про
спадкування» та відповідно до статті
1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину
може бути визнано недійсним не лише
тоді, коли особа, якій воно видане, не
мала права на спадкування, але й за
інших підстав, установлених законом.
Іншими підставами можуть бути:
визнання заповіту недійсним, визнання
відмови від спадщини недійсною,
визнання шлюбу недійсним, порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб тощо.

Факт помилкового посилання на норми
законодавства в Свідоцтві не може бути
підставою для визнання такого
недійсним.

Отже, з видачею оспорюваного свідоцтва
про право на спадщину не порушено прав
позивача, оскільки вона відмовилася
від спадщини в силу ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР,
оскільки не вчинила жодних з дій, що
свідчать про прийняття спадщини.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що місцевий суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, його висновки не
відповідають обставинам справи та
суперечать матеріальному закону.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
неправильне застосування норм
матеріального права, та недоведеності
позивачем позову є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, -
задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 15
жовтня 2014 року, - скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким в задоволенні
позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її постановлення і може бути
оскаржене на протязі двадцяти днів з
дня набрання ним законної сили в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: