Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/7975/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

в складі: головуючого судді Якухно
О.М.

суддів:
Жигановської О.С., Коломієць О.С.

за участю секретаря

судового засідання
Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів
та розстрочку сплати їх заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Корольовського районного суду
м.Житомира від 16 жовтня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом. Просив
зменшити розмір стягнутих аліментів на
утримання неповнолітніх доньок ОСОБА_4
та ОСОБА_5 з 600,00 грн. до 1/8 частини
доходу, на кожну, але не менше 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку щомісячно до
досягнення нею повноліття, починаючи з
дня подачі позову та розстрочити
сплату заборгованості по аліментам на
10 років. При цьому посилався на те, що на
даний час підприємство
«Універсал-БМВ», у якому він працює на
посаді директора, перебуває на стадії
банкрутства, його доходи незначні та
мінливі, а іншого місця роботи він не
має. Розмір стягнутих аліментів є для
нього досить великим, в зв'язку з чим
утворилась заборгованість по їх
сплаті, виплату якої він просить
розстрочити на 10 років рівними
щомісячними платежами.

Рішенням Корольовського районного
суду м.Житомира від 16 жовтня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено за
безпідставністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2
порушує питання про скасування
зазначеного рішення з ухваленням
нового - про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи.
Зокрема вважає, що судом не враховано
його скрутне матеріальне становище та
незначний розмір заробітку, а вимозі
про розстрочку сплати заборгованості
по аліментам взагалі судом не надано
жодного правового обґрунтування.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала апеляційну скаргу
і пояснила, що на час ухвалення рішення
про стягнення аліментів заробітна
плата у ОСОБА_2 становила 650 грн., але
згодом вона зменшилася до 325 грн.. Крім
того, він мав інші неофіційні доходи,
але у зв'язку із ситуацією в країні його
дохід став меншим.

Відповідач заперечила у задоволенні
скарги і пояснила, що майновий стан
позивача не змінився і його доводи є
безпідставними.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням
Корольовського районного суду
м.Житомира від 24.10.2013 року з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на
утримання двох неповнолітніх дітей в
розмірі 600 грн., на кожного, щомісячно,
починаючи з 24.09.2013 року і до їх
повноліття, але не менше ніж 30% від
прожиткового мінімуму на кожну дитину
відповідного віку (а.с.8).

ОСОБА_2 працює в СП «Універсал -БМВ» на
посаді директора вказаного
підприємства. За рішенням засновників
цього підприємства ОСОБА_2 переведений
з 01.07.2014 року на 2-годинний робочий
день та має заробітну плату у розмірі 325
грн..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивач є
працездатним і має можливість
працювати в іншому місці повний
робочий день, а його сімейний стан та
кількість утриманців не змінилися.

Колегія суддів частково погоджується
частково з висновком суду, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Статтею 184 СК України передбачено, що
якщо платник аліментів має
нерегулярний, мінливий дохід, частину
доходу одержує в натурі, а також за
наявності інших обставин, що мають
істотне значення, суд за заявою
платника або одержувача може визначити
розмір аліментів у твердій грошовій
сумі.

За змістом ч.1 ст. 192 СК України розмір
аліментів, визначений за рішенням
суду або домовленістю між батьками,
може бути згодом зменшено або
збільшено за рішенням суду за позовом
платника або одержувача аліментів у
разі зміни матеріального або
сімейного стану, погіршення або
поліпшення здоров'я когось із них та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом.

У постанові Верховного суду України по
справі №6-143цс13 від 05.02.2014 року
зазначено, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27
Конвенції ООН про права дитини від 20
листопада 1989 року, яка ратифікована
Постановою Верховної Ради України №
789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула
чинності для України 27 вересня 1991 року,
держава визнає право кожної дитини на
рівень життя, необхідний для фізичного,
розумового, духовного, морального і
соціального розвитку дитини. Батьки
або інші особи, які виховують дитину,
несуть основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня
2006 року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справи щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
розмір аліментів, визначений судовим
рішенням або за домовленістю між
батьками, суд може змінити за позовом
платника або одержувача аліментів у
зв'язку зі зміною матеріального чи
сімейного стану, погіршення чи
поліпшення здоров'я когось із них.

Значне погіршення матеріального
становища батька може бути підставою
для його вимоги про зменшення розміру
аліментів.

Під час апеляційного розгляду справи
встановлено, що на час ухвалення
судового рішення про стягнення
аліментів від 24.10.2013 року розмір
заробітної плати позивача становив 650
грн..

Із мотивувальної частини рішення
вбачається, що відповідач ОСОБА_2
погоджувався сплачувати аліменти в
сумі 500 грн. на кожну дитину, що значно
перевищувало його заробіток по місцю
роботи і свідчило про наявність інших
доходів та їх мінливість, що також
підтвердила представник позивача в
суді апеляційної інстанції, а тому
розмір аліментів був визначений у
твердій грошовій сумі.

Після ухвалення судового рішення, з 01
липня 2014 року позивача переведено на 2-х
годинний робочий день і заробітну
плату зменшено на 325 грн., що не може
суттєво вплинути на матеріальний стан
божника, з огляду на її розмір, який
існував під час розгляду справи про
стягнення аліментів.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру Спільне підприємство
«Універсал-БМВ» у формі товариства з
обмеженою відповідальністю не
перебуває у процесі припинення.

Позивач є працездатним і доказів про
неможливість додаткового
працевлаштування не надав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивач та його представник не надали
суду доказів про джерела та розмір
неофіційних доходів, що існували
станом на жовтень 2013 року та які були
втрачені у подальшому.

При цьому суд звертає увагу на те, що
позивач погоджується сплачувати
аліменти у мінімальному розмірі,
визначеному ч.2 ст.182 СК України, що
становить 385,80 грн. на кожну дитину
(всього 771,6 грн.) та значно перевищує
розмір його заробітної плати (325 грн.).
Вказані дії позивача свідчать про
спроможність сплачувати аліменти у
розмірі більшому ніж розмір його
заробітної плати.

Посилання на події в Україні у 2013-2014
роках, без надання відповідних доказів
про їх вплив на доходи позивача,
колегія суддів вважає безпідставними,
а зменшення офіційної заробітної плати
з 650 до 325 грн. таким, що не призвело до
значного погіршення матеріального
стану позивача.

Сам факт виникнення заборгованості по
сплаті аліментів з часу ухвалення
судового рішення також не підтверджує
зміну матеріального стану позивача з
огляду на те, що ОСОБА_2 погодився на
сплату аліментів в сумі 1000 грн. на двох
дітей зважаючи на таку можливість,
однак не сплачував навіть цієї суми.

Відповідно до вимог СК України батьки
мають однакові зобов'язання по
утриманню дитини.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» розмір прожиткового
мінімуму для дітей віком від 6 до 18
років встановлено в сумі 1286 грн..

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для зменшення розміру
аліментів та визначення їх у частці від
заробітку, оскільки останні не
перевищують половини розміру
прожиткового мінімуму, а розмір доходу
позивача є мінливим та не перебуває у
прямій залежності від розміру
заробітної плати.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку щодо
відсутності підстав для зміни розміру
сплачуваних аліментів.

Щодо вирішення позову про розстрочення
сплати заборгованості колегія суддів
зазначає таке.

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із сімейних відносин.

Позовне провадження передбачає
наявність спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.197 СК України з
урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів
суд може відстрочити або
розстрочити сплату заборгованості за
аліментами.

Питання розстрочення сплати
заборгованості може бути вирішено у
рішенні суду, що його ухвалив, про
стягнення цієї заборгованості на
підставі ст.217 ЦПК України, а також у
порядку виконання судового рішення на
підставі ст.373 ЦПК України, якою
передбачено, що за наявності обставин,
що утруднюють виконання рішення
(хвороба боржника або членів його сім'ї,
відсутність присудженого майна в
натурі, стихійне лихо тощо), за заявою
державного виконавця або за заявою
сторони суд, який видав виконавчий
документ, у десятиденний строк
розглядає питання про відстрочку або
розстрочку виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання рішення в судовому засіданні
з викликом сторін і у виняткових
випадках може відстрочити або
розстрочити виконання, змінити чи
встановити спосіб і порядок виконання
рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
заборгованість виникла в ході
примусового виконання державним
виконавцем рішення Корольовського
районного суду м.Житомира від 24.10.2013
року, а тому вирішення питання про
розстрочення цього боргу за
відсутності спору про стягнення
заборгованості повинно вирішуватися у
порядку ст.373 ЦПК України, а не у
позовному провадженні.

Провадження по справі в частині
вирішення питання про розстрочку
сплати заборгованості по аліментам
підлягає закриттю на підставі ст.205 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 205, 209, 218, 303, 304, 307, 308, 310,
313 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Скасувати рішення Корольовського
районного суду м.Житомира від 16 жовтня
2014 року в частині вирішення позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розстрочку сплати
заборгованості по аліментах та
провадження в цій частині закрити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий Судді