У х в а л а

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Писаної Т.О.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м.
Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_3 до
комунального підприємства
«Дніпроводоканал» про зобов'язання
укласти договір на постачання холодної
води та водовідведення за касаційною
скаргою комунального підприємства
«Дніпроводоканал» на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 26 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року прокурор м.
Дніпропетровська звернувся до суду в
інтересах ОСОБА_3 із указаним позовом, в
якому посилався на те, що комунальне
підприємство «Дніпроводоканал» (далі -
КП «Дніпроводоканал») у порушення
вимог ст. ст. 19, 21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
неправомірно відмовляє ОСОБА_3 в
укладенні договору з централізованого
постачання холодної води та
водовідведення, просив зобов'язати
відповідача укласти із ним цей договір.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
26 березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 липня
2014 року, позов прокурора м.
Дніпропетровська задоволено.
Зобов'язано КП «Дніпроводоканал»
укласти з ОСОБА_3 договір на постачання
холодної води і водовідведення
відповідно до положень типового
договору, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 21 липня
2005 року № 630. Розподілено судові
витрати.

У касаційній скарзі КП
«Дніпроводоканал» просить скасувати
судові рішення, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відповідач як виконавець
житлово-комунальних послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення безпідставно не уклав
із позивачем договору на надання
послуг з централізованого холодного
водопостачання та водовідведення, хоча
це є його обов'язком, а наданий
відповідачем проект договору не
відповідає типовому договору.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником квартири АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, прокурор посилався
на те, що КП «Дніпроводоканал»
безпідставно відмовляє ОСОБА_3 в
укладенні договору про надання послуг
з централізованого постачання
холодної води та водовідведення.

Закон України «Про житлово-комунальні
послуги» визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акта спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 зазначеного Закону
передбачає, що законодавство України у
сфері житлово-комунальних послуг, крім
цього Закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає
загальні засади цивільного
законодавства, зокрема поняття
договору і свободи договору та
формулює загальні вимоги до договорів
як різновиду правочинів (вільне
волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи
договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України
визначає, що свобода договору полягає в
праві сторін вільно вирішувати питання
при укладенні договору, виборі
контрагентів та погодженні умов
договору.

Закріпивши принцип свободи договору,
ЦК України разом з тим визначив, що
свобода договору не є безмежною,
оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та
ст. 627 цього Кодексу при укладенні
договору, виборі контрагентів,
визначенні умов договору сторони не
можуть діяти всупереч положенням цього
Кодексу та інших актів цивільного
законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачено, що відносини між
учасниками договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають
обов'язки споживача та виконавця
житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачений обов'язок споживача
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору. Цей обов'язок
відповідає зустрічному обов'язку
виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21
цього Закону, підготувати та укласти зі
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 21 липня
2005 року № 630 «Про затвердження Правил
надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення та
типового договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення» (далі - Постанова № 630).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК
України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», Постанови
№ 630 убачається, що умови типового
договору, що набули юридично
обов'язкового значення в силу актів
цивільного законодавства, є
обов'язковими для сторін договору, які
не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.
Відмова споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України
та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги».

Пославшись на те, що наданий
відповідачем договір про надання
послуг з централізованого постачання
холодної води та водовідведення від 27
серпня 2013 року (а.с. 38-39) не відповідає
типовому договору, суди у порушення ст.
ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановили,
які саме його умови не відповідають
типовому договору, не встановили, чи
подавав ОСОБА_3 у визначений ст. ст. 642,
644, 646 ЦК України строк
відповідь-пропозицію щодо укладення
договору на інших умовах, хоча в
договорі він зазначив, що надасть
протокол розбіжностей та доповнень до
цього договору.

Крім того, зобов'язуючи КП
«Дніпроводоканал» укласти договір, суд
не зазначив, чи відповідає обраний
прокурором спосіб захисту вимогам
закону.

За положенням ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового права або
майнового права та інтересу у
визначені цією статтею способи. Суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених
ст. 16 ЦК України, не зазначено такого
способу захисту, як установлення
правовідносин (в тому числі шляхом
зобов'язання особи до укладення
відповідних договорів).

Разом з тим, виходячи із загальних
засад цивільного законодавства та
судочинства, права особи на захист у
суді порушених або невизнаних прав, меж
здійснення особою цивільних прав і
виконання цивільних обов'язків (ст. ст.
3, 6, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК
України), можна дійти висновку про те,
що в разі невизнання споживачем права
виробника, (виконавця) послуг на
укладення договору про надання
житлово-комунальних послуг, який
відповідає вимогам типового договору,
таке право підлягає захисту судом на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом
визнання договору укладеним на умовах,
передбачених нормативним актом
обов'язкової дії.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального
підприємства «Дніпроводоканал»
задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
26 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 21 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.О. Писана

О.В. Умнова

І.М. Фаловська