Справа № 750/5036/14
Провадження № 2/750/1775/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

18 листопада 2014 року
м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в
складі:

головуючого судді Рахманкулової І.П.

при секретарі Разумейко К.М.,

за участю прокурорів Гамор Н.В.,
Лазоренко М.М., Лавриненко В.М.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

третьої особи Моклигіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора м. Чернігова в інтересах
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування частини
квартири,

третя особа - державний нотаріус
Першої чернігівської державної
нотаріальної контори Моклигіна Олена
Сергіївна,-

в с т а н о в и в :

Заступник прокурора м. Чернігова
звернувся до суду з позовом в інтересах
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, в якому просить
визнати недійсним договір дарування 3/4
частин квартири АДРЕСА_1, укладений
22.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1,
посвідчений державним нотаріусом
Першої чернігівської державної
нотаріальної контори Моклигіною О.С. та
зареєстрований в реєстрі за №2-53.

Також прокурор просить скасувати
реєстрацію права власності в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого
майна, а саме 3/4 частин квартири АДРЕСА_1
за ОСОБА_1, вчиненої на підставі
договору дарування частини квартири
від 22.01.2014 року, укладеного між ОСОБА_4
та відповідачем, посвідченого
державним нотаріусом Першої
чернігівської державної нотаріальної
контори Моклигіною О.С.; номер запису
про право власності 4348024 від 22.01.2014 року.

Позов мотивовано тим, що у квітні
2014 року до прокуратури м. Чернігова
надійшло звернення від ОСОБА_4, в якому
він зазначав про відчуження його
квартири шляхом дарування її частини
ОСОБА_1, однак він не мав наміру її
дарувати та фактично залишився без
житла, факту дарування взагалі не
пам'ятає, оскільки має розлади зі
здоров'ям та постійно перебуває під
впливом ліків. Отже договір дарування
частини квартири слід визнати
недійсним з підстав, передбачених
ст.ст.203, 225 ЦК України, так як він
вчинений позивачем у момент, коли він
не усвідомлював значення своїх дій та
не міг керувати ними.

Прокурор в судовому засіданні
підтримав заявлений позов та просив
суд його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та її
представник в судовому засіданні проти
позову заперечували, посилаючись на те,
що позивач сам виявив бажання
подарувати відповідачу належну йому
частину квартири, сам ходив до
нотаріуса, а тому повністю
усвідомлював свої дії під час вчинення
правочину.

Державний нотаріус Першої
чернігівської державної нотаріальної
контори Моклигіна О.С. в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечувала, посилаючись на те, що
перед вчиненням правочину нотаріусом
було перевірено особу дарувальника та
його дієздатність, так як при
спілкуванні з ОСОБА_4 не виникало
жодних сумнівів щодо його
дієздатності, а саме здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, в іншому випадку йому
було б відмовлено у вчиненні
нотаріальної дії.

Заслухавши пояснення прокурора,
відповідача та її представника,
третьої особи, допитавши свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи,
суд знаходить підстави для задоволення
позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
22.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1
укладено договір дарування частини
квартири, за яким дарувальник передав у
власність обдарованої 3/4 частини
квартири АДРЕСА_1. Частина квартири, що
відчужена, належала ОСОБА_4 на підставі
дубліката свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
виконкомом Чернігівської міської ради
Чернігівської області 09.04.2012 року,
право власності на підставі якого
зареєстровано в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно 17.04.2012 року за
реєстровим №36402537. Договір дарування
частини квартири посвідчений 22.01.2014
року державним нотаріусом Першої
чернігівської державної нотаріальної
контори Моклигіною О.С. та
зареєстрований в реєстрі за №2-53 (а.с.5-6)

До Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно внесені відомості щодо
належності 3/4 частин квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_1, яка набула право власності на
неї на підставі договору дарування
частини квартири від 22.01.2014 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1,
посвідченого державним нотаріусом
Першої чернігівської державної
нотаріальної контори Моклигіною О.С.;
номер запису про право власності 4348024
від 22.01.2014 року (а.с.7)

З пояснень ОСОБА_4, наданих прокурору м.
Чернігова 14.05.2014 року (а.с.46-47)
вбачається, що він не пам'ятає, що 22
січня 2014 року був у нотаріуса і
підписував договір дарування частини
квартири. Відповідача та її чоловіка
він знає багато років, так як вони
орендували у нього гараж, однак
дарувати своє житло не збирався,
оскільки йому немає де жити. Родинні
зв'язки з відповідачем відсутні. У
поясненні позивач також зазначив, що у
нього є дві доньки: ОСОБА_11 - народжена у
шлюбі з дружиною, яка проживає у
Одеській області, а як звати іншу
доньку не пам'ятає, вона живе десь у м.
Чернігові. Жодна з доньок до нього не
приходить і не допомагає. Він проживає
у квартирі сам, йому останні три місяці
допомагає жінка, як звати він не
пам'ятає, познайомились з нею, коли він
допомагав робити їй ремонт. Однак, у
нього погана пам'ять, а тому він не може
згадати конкретні обставини.

Згідно інформації Чернігівської
міської лікарні №1 Чернігівської
міської ради ОСОБА_4, 1941 р.н., являється
інвалідом 2 групи по загальному
захворюванню з 26.12.2012 (довідка №213532),
знаходився під «Д» наглядом у
дільничного терапевта 1-го
поліклінічного відділення лікарні з 1998
року з приводу: ІХС. Атеросклеротичний
кардіосклероз. АГ 111 ст. Гіпертензивне
серце. Синусова тахікардія.
Недостатність кровообігу І - II А.

У 2001 році переніс гостре порушення
мозкового кровообігу по ішемічному
типу в басейні ГІСМА; лівобічний
геміпарез.

13.11.2009 оглядався невропатологом 1-го
поліклінічного відділення
Чернігівської міської лікарні №1.
Після клінічного та КТ обстеження
головного мозку було встановлено
діагноз: повторне гостре порушення
мозкового кровообігу в басейні ПСМА по
ішемічному типу в правій тім'яній зоні.

З 25.10.2010 по 05.11.2010 проходив лікування в
денному стаціонарі з діагнозом
ХЦВХХ.ДЕ II ст. Гіпертонічна хвороба III
ст. Церебросклероз. Наслідки ГПМК - у
вигляді лівобічного геміпарезу. У
подальшому протягом 2-х місяців
знаходився під наглядом невропатолога.

Також проходив стаціонарне лікування у
2011 та 2012 роках з діагнозами
аналогічного характеру.

Згідно дослідження головного мозку,
проведеного в Чернігівській обласній
дитячій лікарні, ОСОБА_4 встановлено
діагноз дисциркуляторної
енцефалопатії, яка має своїм наслідком
розлади пам'яті, психологічні розлади,
зміну настрою, пригніченість, постійні
головні болі, запамороченням тощо.

На час останнього огляду 06.05.2014
дільничним терапевтом ОСОБА_10 виявлено
різкі зміни в поведінці хворого. ОСОБА_4
не міг знайти свій поверх, постійно
шукає свій паспорт, пересувається
повільно, шаркає ногами, виснажений, що
підтверджується відповідним листом
Чернігівської міської лікарні № 1
Чернігівської міської ради (а.с.8)

До цього ОСОБА_10 оглядала ОСОБА_4 04.01.2014
року, у листі від 08.05.2014 року зазначено,
що на час огляду хворий поводився
адекватно, цікавився подальшим
лікуванням, розпитував про
нетрадиційні методи лікування (а.с.8)

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_10 (дільничний терапевт)
зазначила, що ОСОБА_4 переніс п'ять
інсультів, а тому його психічний стан,
пам'ять, розум змінилися. Серйозним
було третє порушення мозкового
кровообігу, лікарі взагалі не думали,
що він буде жити. При оглядах ОСОБА_4
завжди поводився дивно, заговорювався,
неодноразово приходив і з'ясовував
причину смерті дружини, повторював
одні й ті самі речі, проте свідок з
розумінням відносилась до такого стану
пацієнта, адже він пережив декілька
інсультів. Свідок вказувала, що вона не
є фахівцем в галузі психіатриї, а тому
не в її компетенції визначати
психічний стан пацієнта. Свідок в
судовому засіданні вказала, що вона не
вважала ОСОБА_4 адекватним в психічному
стані, адже дивна поведінка у нього
спостерігалася давно. У квітні чи
травні 2014 року свідок зустріла ОСОБА_4 і
була здивована його поведінкою, адже
він взагалі нічого не пам'ятав.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що знає ОСОБА_4 багато років,
адже він їй допомагав по господарству
ремонтувати речі. У березні 2014 року
свідок дізналася від знайомих, що
позивач тяжко хворий лежить у лікарні,
а тому вона почала навідувати його, бо
до нього взагалі ніхто не приходив, а
після повернення з лікарні свідок
доглядає за позивачем. По телефону
дзвонила якась жінка і погрожувала, що
квартира їй подарована, на що ОСОБА_4
сказав, що він нікому квартиру не
дарував.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
стверджувала, що ОСОБА_4 є її
біологічним батьком, проте він не
записаний батьком у її свідоцтві про
народження, так як у шлюбі з її матір'ю
не перебував. З ОСОБА_4 свідок завжди
підтримувала зв'язки, спілкувалася з
ним. 01.08.2013 року померла мати свідка, і
про цей факт він знав, був на похоронах.
Проте, у вересні 2013 року на 40 днів
поминання він вже не пам'ятав, що
померла мати свідка, яка була його
позашлюбною дружиною і питав про неї як
про живу особу. У нього були провали у
пам'яті, він міг серед ночі дзвонити і
пропонував кудись йти.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомив, що знає
ОСОБА_4 з 1987 року, бо вони є сусідами по
гаражу, спільно його будували. Цим
гаражем здавна користується ОСОБА_7,
який в усьому допомагав ОСОБА_4, в тому
числі допомагав поховати його матір та
дружину. Свідок бачив ОСОБА_4
наприкінці лютого 2014 року біля гаража,
той на думку свідка був у нормальному,
адекватному стані.

Свідок ОСОБА_6 також суду повідомив, що
бачив ОСОБА_4 наприкінці лютого 2014 року
біля гаража і той був у адекватному
стані.

Свідок ОСОБА_7, який доводиться
чоловіком відповідача, суду повідомив,
що з ОСОБА_4 знайомий з 1990 року.
Користується гаражем ОСОБА_4, бо вони
були друзями, дружили сім'ями. Свідок
допомагав ОСОБА_4 на дачі, возив його
туди, допомагав поховати дружину, за
власний рахунок поставив пам'ятник на
кладовищі. ОСОБА_4 за допомогу обіцяв
переоформити квартиру за договором
довічного утримання, проте, оскільки
квартира в цілому йому не належала,
тому було укладено договір дарування.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі
ІІравочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, тобто недодержання сторонами
загальних вимог, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
своїми діями створювати для себе
цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснено, що правила
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо)

Згідно висновку судово - психіатричної
експертизи №632 від 27.10.2014 року,
проведеної судовими експертами
Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Чернігівська обласна
психоневрологічна лікарня» у ОСОБА_4
під час складання та підписання
договору дарування 3/4 частин квартири
22.01.2014 року мали місце клінічні ознаки
мультиінфарктної деменції (F01.1 - за
Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го
перегляду), яка позбавляла його
здатності усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними у
вищезазначений період часу.

У висновку експертами зазначено, що при
теперішньому судово - психіатричному
огляді у підекспертного на тлі
постінсультних неврологічних
органічних знаків, виявлені грубі
інтелектуально-мнестичні порушення, що
обумовлюють його органічно змінений
розлад особистості із характерними
порушеннями мислення, вольовій
активності, загальної працездатності,
вираженими когнітивними порушеннями і
дезорієнтацією в оточуючій дійсності.
Вищезазначені зміни психіки
підекспертного такі глибокі, тотальні
та незворотні, що повністю позбавляли
його здатності регулювати свою
поведінку у соціумі, в тому числі і
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними під час складання
договору дарування частини квартири -
22.01.2014 року (а.с.122-131)

Представник відповідача в судовому
засіданні заявив клопотання про
призначення повторної судово -
психіатричної експертизи, проведення
якої просив доручити експертній
установі у м. Києві. Проте, суд відмовив
у задоволенні клопотання, так як
представник відповідача не надав
доказів на підтвердження того, що
висновок експертів є необґрунтованим
або таким, що суперечить іншим
матеріалам справи або викликає сумніви
в його правильності, як це передбачено
ч.2 ст. 150 ЦПК України, що дало б суду
право паризначити повторну
судово-психіатричну експертизу ОСОБА_4
у м. Києві з врахуванням тяжкого стану
здоров'я позивача і необхідності
доставлення його до місця проведення
такої експертизи.

Оцінюючі в сукупності всі наявні у
справі докази суд приходить до
висновку, що висновок судово -
психіатричної експертизи №632
узгоджується з наявними доказами у
справі, з показами допитаних в судовому
засіданні свідків, а також на
дослідження експертам були направлені
всі медичні картки на підекспертного,
виписні епікризи, витребувані
характеристики на нього, які
відображені у висновку судово -
психіатричної експертизи.

Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Таким чином, оцінюючі наявні у
справі докази, суд приходить до
висновку, що з урахуванням того, що
ОСОБА_4 під час укладення договору
дарування частини своєї квартири не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, договір дарування
підлягає визнанню недійсним і для
повного відновлення порушених прав
позивача належить скасувати
реєстрацію за ОСОБА_1 права власності в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого
майна, а саме 3/4 частин квартири
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Оскільки законом чітко встановлено
момент недійсності правочину, а тому
зазначення у резолютивній частині
рішення такого моменту, як це просить
заступник прокурора м. Чернігова у
своєму позові, суд вважає зайвим.

У зв'язку із задоволенням позову з
відповідача на користь позивача
належить стягнути судові витрати по
оплаті судово-психіатричної
експертизи, а на користь держави
судовий збір.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 203, 225 ЦК України суд,-

в и р і ш и в:

позов заступника прокурора м.
Чернігова в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
дарування частини квартири,
задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 3/4
частин квартири АДРЕСА_1, укладений
22.01.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1,
посвідчений державним нотаріусом
Першої чернігівської державної
нотаріальної контори Моклигіною О.С. та
зареєстрований в реєстрі за №2-53.

Скасувати реєстрацію права власності в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого
майна, а саме 3/4 частин квартири АДРЕСА_1
за ОСОБА_1, вчиненої на підставі
договору дарування частини квартири
від 22.01.2014 року, укладеного між ОСОБА_4
та ОСОБА_1, посвідченого державним
нотаріусом Першої чернігівської
державної нотаріальної контори
Моклигіною О.С.; номер запису про право
власності 4348024 від 22.01.2014 року.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 3285
грн. 97 коп. на відшкодування понесених
судових витрат по оплаті судово -
психіатричної експертизи.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави
243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя

І.П.Рахманкулова