Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1980/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Циганаш І. А.
Доповідач Белінська І. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.11.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

4 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Белінської І.М. -головуючої,

Франко В.А.,

Чельник О.І.,

при секретареві - Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до управління
власності та приватизації
комунального майна Кіровоградської
міської ради, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання права власності на частину
житлового будинку за набувальною
давністю за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на заочне рішення Ленінського
районного суду м.Кіровограда від 6
червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_5
звернулась до суду з позовом до
управління власності та приватизації
комунального майна Кіровоградської
міської ради про визнання права
власності на 8/25 часток житлового
будинку з господарськими надвірними
спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, за
набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що спірна частина житлового
будинку належала на праві власності
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Співвласниками домоволодіння були
ОСОБА_8 - 2/5 частин та ОСОБА_6 - 7/25 частин.
На цей час ОСОБА_8 виділив свою частку у
окрему адресу: АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_9 її син
ОСОБА_10 став проживати у належній їй (
ОСОБА_9.) частині будинку, оскільки між
ними був укладений договір довічного
утримання, який рішенням Ленінського
районного суду м.Кіровограда від 29.05.2008
року було визнано дійсним. Фактично її
син доглядав, утримував ОСОБА_9 до її
смерті. З березня 1993 року по 9.09.2009 року
її син вільно користувався частиною
будинку, двору, прибудинковими
будівлями, що належали ОСОБА_9, вів
господарство, сплачував комунальні
платежі.

Після смерті сина вона
прийняла спадщину, що відкрилася,
постійно проживає у зазначеному
будинку, доглядає за ним, утримує його,
з 13.01.2010 року зареєстрована у ньому.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 1.04.2010 року
рішення Ленінського районного суду
М.Кіровограда від 29.05.2008 року було
скасовано і у задоволенні позову про
визнання договору довічного утримання
дійсним було відмовлено.

Оскільки фактично її син та
вона, як спадкоємець спадщини, що
відкрилась після його смерті,
добросовісно заволоділи чужим
нерухомим майном та продовжують
відкрито і безперервно володіти ним
понад 10 років, просила визнати за нею
право власності на це майно з підстав,
передбачених ст.344 ЦК України ( за
набувальною давністю).

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м.Кіровограда від 6
червня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі
позивачка просить скасувати рішення
через невідповідність висновку суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.

Відповідач у судове засідання
не з»явився, про час і місце судового
засідання повідомлений належним чином.
Заперечень на апеляційну скаргу не
подав.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення ОСОБА_5 та
її представника адвоката ОСОБА_11, які
просили задовольнити апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що заочне
рішення Ленінського районного суду
м.Кіровограда від 6.06.2014 року підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
з таких підстав.

Відповідно до ст.328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. ОСОБА_9
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.1ст.344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито та
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п»яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Частиною 2 цієї статті
передбачено, що особа, яка заявляє про
давність володіння, може приєднати до
часу свого володіння увесь час,
протягом якого цим майном володіла
особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є.

ОСОБА_9 власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду ( ч.4ст.344
ЦК).

Судом першої інстанції
встановлено, що дійсно 8/25 часток жилого
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, розташованого по АДРЕСА_1,
належало на праві власності ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Судом визнаний встановленим
факт проживання сина позивачки ОСОБА_10
у належній ОСОБА_9 частині жилого
будинку, фактичного безперервного
володіння ним цією частиною з травня
1994 року по день своєї смерті, яка
сталася ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивачка,
прийнявши спадщину після смерті сина,
також відкрито фактично заволоділа цим
майном, вселилася до будинку, а з 13.01.2010
року зареєстрована за цією адресою як
місцем свого постійного проживання. Ці
обставини підтверджуються долученими
до справи письмовими доказами,
показами свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що фактичне володіння
позивачкою чужим нерухомим майном не
можна визнати добросовісним, оскільки
після скасування апеляційним судом
Кіровоградської області ( рішення від
1.04.2010 року) рішення Ленінського
районного суду м.Кіровограда від 29.05.2008
року, за яким ОСОБА_10 набув право
власності на 8/25 часток жилого будинку
на підставі договору довічного
утримання з ОСОБА_9, і ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_10 до Департаменту
економіки та фінансів Кіровоградської
міської ради про визнання договору
довічного утримання дійсним, позивачці
було достовірно відомо, що вона володіє
чужим майном.

Проте, з таким висновком не можна
погодитись, оскільки він ґрунтується
на неправильному тлумаченні норм
матеріального права, якими
урегульоване питання набуття фізичною
особою права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю.

З урахуванням положень ч.5ст.12 ЦК
України, факт обізнаності особи про те,
що вона не є власником речі, не виключає
добросовісності володіння за умови, що
заволодіння майном не відбулося з
порушенням норм права ( викрадення,
шахрайство і т.ін.).

Судом не встановлено факту
заволодіння позивачкою чужим майном з
порушенням норм права, тому, зважаючи
на обставини заволодіння цим майном
спочатку її сином, а після його смерті
нею самою, слід дійти висновку про те,
що заволодіння чужим нерухомим майном
було добросовісним та відкритим.

Отже, враховуючи норми п.п. 1, 4, 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України (2003 року), позивачка дійсно
довела той факт, що вона добросовісно
заволоділа чужим майном - частиною
жилого будинку з господарськими
будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, що
належала ОСОБА_9, і продовжує відкрито і
безперервно володіти нею протягом
більше як десять років (з 1.01.2001 року) з
урахуванням такого ж володіння цим же
майном її сином ОСОБА_10, спадкоємцем за
законом якого вона є.

За таких обставин, позовні вимоги
ОСОБА_5 про визнання за нею права
власності на вищезазначене нерухоме
майно за набувальною давністю
підлягають задоволенню.

Недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, неправильне
застосування норм матеріального права
є відповідно до п.п.2,3 ч.1ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення в
апеляційному порядку.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303. 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Заочне рішення Ленінського
районного суду м.Кіровограда від 6
червня 2014 року скасувати і ухвалити
нове рішення, яким

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 право власності
за набувальною давністю на 8/25 часток
жилого будинку з господарськими
будівлями і спорудами, розташованого
по АДРЕСА_1, що належали ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі 20 днів з дня набрання
ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: