Ухвала іменем україни 05 листопада 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О. суддів:
Гримич М.К., Мазур Л.М., Попович О.В.,
Юровської Г.В., розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма «Дружба»,
третя особа −? Спільне підприємство
товариство з обмеженою
відповідальністю «Нива
Переяславщини», про визнання
недійсними договорів оренди земельних
ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_7,
ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10,
ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_5, подану
ОСОБА_14, на рішення Яготинського
районного суду Київської області від 14
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 22 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивачі в особі
представника за довіреністю ОСОБА_14,
звернулися до суду із указаним позовом
в обґрунтування якого зазначили, що у
березні 2013 року між ними та Спільним
підприємством товариством з обмеженою
відповідальністю «Нива Переяславщини»
(далі - СП ТОВ «Нива Переяславщини»)
було укладено договори оренди належних
їм земельних ділянок, розташованих за
межами с. Переяславське,
Переяслав-Хмельницького району
Київської області в адміністративних
межах Капустинської сільської ради
Яготинського району Київської області.

Зазначають, що під час
розгляду іншої цивільної справи було
встановлено, що передані ними в оренду
СП ТОВ «Нива Переяславщини» земельні
ділянки вже перебувають в оренді
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма Дружба»
(далі - ТОВ «Агрофірма Дружба»).
Вважають, що укладені з ТОВ «Агрофірма
Дружба» договори є нікчемними,
оскільки під час проведення державної
реєстрації договорів оренди земельних
ділянок не було визначено кадастрових
номерів земельних ділянок. Крім того,
оспорюванні договори укладені з
порушенням Закону України «Про оренду
землі», а саме, вони не містять істотних
умов такого договору, зокрема умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки. Також відсутні план
або схема земельної ділянки, що
передається в оренду, та акт визначення
меж земельної ділянки в натурі.

Посилаючись на
вищевикладене та на підставі ст. ст. 203,
215, 228 ЦК України, ст. 152 ЗК України
просили встановити нікчемність та
визнати недійсними:

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 14 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 22 травня 2014 року, у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник
позивачів ОСОБА_14 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
обґрунтовуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і апеляційний суд, виходив із того, що
передбачені законом підстави для
встановлення нікчемності оспорюваних
договорів оренди і визнання їх
недійсними відсутні. При цьому суд
виходив також із того, що укладені між
сторонами договори оренди не порушують
публічний порядок, а тому не можуть
бути визнані нікчемними (недійсними) з
підстав, передбачених ст. 228 ЦК України.

Такі висновки є обґрунтованим та
відповідають матеріалам справи.

Судами встановлено, що 20 березня 2013
року між СП ТОВ «Нива Переяславщини» та
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_8,
ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_5
укладено договори оренди землі № № 1, 34,
167, 121, 21, 139, 30, 155, 100, 92, які були
зареєстровані у Реєстраційній службі
Яготинського РУЮ (а. с. 26-114). Однак на час
укладення вказаних договорів належні
позивачам земельні ділянки перебували
у строковому платному користуванні ТОВ
«Агрофірма «Дружба» на підставі
договорів оренди, укладених у 2003-2006
роках та у 2008 році (а. с. 115-159), відповідно
до п. 8 яких строк дії таких договорів
закінчується 31 березня 2020 року.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України
«Про оренду землі» на вимогу однієї із
сторін договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24 і 25
цього Закону та умовами договору, а
також на підставах, визначених
Земельним кодексом України та іншими
законами України.

В обґрунтування позовних вимог про
визнання оспорюваних договорів оренди
нікчемними позивачі посилались на те,
що в цих договорах оренди земельних
ділянок відсутні істотні умови,
зокрема: відсутні дані про присвоєння
земельним ділянкам кадастрових
номерів, відсутня індексація орендної
плати, форми платежу, порядок її
внесення та відповідальність за її
несплату; умови використання земельної
ділянки, яка передається в оренду.

Однак, у розумінні ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», відсутність у
договорі оренди землі однієї з
істотних умов є підставою для визнання
договору недійсним, а не для визнання
договору нікчемним.

В свою чергу, судами не встановлено, що
при укладенні оспорюваних договорів
було порушено чи не дотримано вимог
законодавства, зокрема ст. 15 Закону
України «Про оренду землі».

Крім цього, суди дійшли обґрунтованого
висновку про те, що визнаючи договір
недійсним в порядку ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», слід
враховувати, що істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди, друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Таким чином, обґрунтованими є висновки
суду першої інстанції, з якими
погодився й апеляційний суд, про те, що
позивачі не надали суду доказів на
обґрунтування своїх доводів щодо
нікчемності договорів оренди,
укладених між ними та ТОВ «Агрофірма
«Дружба», як таких, що порушують
публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК
України. Також відсутні підстави,
передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України, для
визнання таких договорів недійсними.

Із матеріалів справи та змісту судових
рішень не вбачається, що судами при
вирішенні спору допущено порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК
України як підстави для скасування
рішення.

Доводи касаційної
скарги висновків суду першої
інстанції, з якими погодився й
апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 ст. 332 ЦПК
України визначено, що суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно
та всебічно з'ясовано дійсні обставини
справи, надано належну оцінку зібраним
у ній доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_13,
ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_5, подану ОСОБА_14,
відхилити.

Рішення Яготинського
районного суду Київської області від 14
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 22 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: М.К.
Гримич Л.М. Мазур О.В. Попович Г.В.
Юровська