Справа № 182/6907/14-ц
Провадження № 2/0182/3675/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.12.2014 року м.
Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Троян Н.А.

при секретарі: Смиковій
Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача:
ОСОБА_4

представника органу опіки: Буряк
А.С. .

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Нікополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 третя особа: Орган опіки
та піклування Нікопольської міської
ради про відібрання малолітньої
дитини, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_6 про відібрання малолітньої
дитини.

Свої вимоги мотивує тим, що між нею та
відповідачем 03 квітня 2004 року був
укладено шлюб, який зареєстрований у
відділі РАЦС Нікопольського міського
управління юстиції, актовий запис №
121.Від даного шлюбу вони мають
малолітню доньку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
28 квітня 2011 року рішенням
Нікопольського міськрайонного суду
шлюб між ними було розірвано.

Відповідач силоміць забрав у неї
дитину та не надає їй можливості
приймати участь у вихованні та
спілкуванні з дочкою.

На цій підставі та за її зверненням
26.01.2011 року виконавчим комітетом
Нікопольської міської ради
Дніпропетровської області прийнято
рішення за № 61/1 „Про визначення
способу участі у вихованні та
спілкуванні матері ОСОБА_1 з
малолітньою ОСОБА_7.". Цим рішенням було
визначено спосіб участі матері ОСОБА_1
у вихованні та спілкуванні з
малолітньою донькою ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, через зустрічі: - два будні
дні, один - вихідний, за згодою з батьком
дитини. Однак, це рішення відповідачем
не виконувалося.

03.07.2012 року Нікопольським
міськрайонним судом Дніпропетровської
області її позов до ОСОБА_3 про
визначення місця проживання дитини
було задоволено, та визначено місце
проживання малолітньої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з матірю - ОСОБА_1 за місцем
її фактичного проживання. Зазначене
рішення за результатами його перегляду
у апеляційному порядку було залишено
без змін та набуло чинності 20.09.2012 року.

Однак з цього часу відповідач не
передав їй дитину та протиправно
утримує її у себе. Малолітня ОСОБА_7,
всупереч рішення суду проживає у
відповідача, що суперечить її
інтересам.

Просить відібрати у відповідача -
дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати
дитину матері - ОСОБА_1, зобов"язати
відповідача передати їй дитину.

В судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримала та пояснила
суду що ОСОБА_3 не терпить заперечень
його рішенням. Стосунки в сім'ї він
будував відповідно до своєї волі. Після
вирішення питання про місце проживання
дочки з нею рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 03.07.2012 року
відповідач не передав їй дитину.
Відповідач дозволяв їй бачитись з
донькою, але він забрав дитину і
відмовився їй віддати. Вона намагалась
вирішити з ним питання мирно, оскільки
боялася його, потім звернулась в
правоохоронні органи та до Відділу
державної виконавчої служби з приводу
примусового виконання рішення суду від
03.07.2012 року. Однак ці звернення не дали
жодних результатів. Зараз позивач
бачиться з донькою, якщо їй дозволить
відповідач. У ОСОБА_3 є інша сім'я, він
має двох дітей. Вона любить свою доньку
і хоче щоб її донька проживала з нею.

Представник позивача пояснив, що
відповідач, у порушення рішення
Нікопольського міськрайонного суду
від 03.07.2012 року не передав дитину матері
та протиправно утримує її у себе, не дає
можливості матері приймати участь у
вихованні та спілкуванні з дитиною.
Вважає, що необхідно негайно відібрати
малолітню ОСОБА_7 від її батька та
передати матері, оскільки дитина
опинилася у важких життєвих умовах
саме з вини батька.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не
визнав і пояснив, що дочка проживає у
нього за власним бажанням, жодних
перешкод у вихованні та спілкуванні
матері з дитиною він не чинить, дочку
забезпечує матеріально, займається її
фізичним і духовним розвитком.

Після оголошення перерви до 16:00 години
відповідач та його адвокат, будучи
сповіщеними про час продовження
слухання справи під технічний запис,
покинули приміщення суду і до залу
судового засідання більше не
з'явилися, заяви про розгляд справи за
їх відсутність не надавали.

Представник третьої особи - ОСОБА_5 у
судовому засіданні позов ОСОБА_1
підтримала у повному обсязі, просила
його задовольнити. Пояснила суду, що
сім"я ОСОБА_1 давно перебуває у полі
зору органу опіки та піклування.
Підставою для цього стали постійні
звернення матері з приводу поведінки
та вчинків ОСОБА_3, який у порушення
рішення суду не повертав дитину.

Представники органу опіки та
піклування обстежували
житлово-побутові умови обох батьків,
спілкувалися з малолітньою ОСОБА_7 під
час слухання справи про визначення
місця її проживання та зробили
відповідний висновок, що дитина
повинна проживати з матір"ю. Підстав
для того, щоб малолітня донька була
розлучена з матір'ю, не має.

Вислухавши сторони, представника
позивача, представника ІІІ особи,
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

За змістом ст. 13 СК України частиною
національного сімейного законодавства
України є міжнародні договори, що
регулюють сімейні відносини, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Якщо в міжнародному договорі
України, укладеному в установленому
порядку, містяться інші правила, ніж
ті, що встановлені відповідним актом
сімейного законодавства,
застосовуються правила
відповідного міжнародного договору
України.

У відповідності до принципу 6
Декларації прав дитини Генеральної
асамблеї ООН, прийнятої 20 листопада 1959
року, дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, коли це можливо, рости під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому випадку в
атмосфері любові і моральної та
матеріальної забезпеченості;
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виключні обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Таким чином, за наведеною нормою
матеріального права, мати і малолітня
дитина не можуть бути розлучені між
собою, якщо необхідність такого
розлучення не викликана виключними
обставинами.

В той же час, Декларація прав дитини є
актом міжнародного права, а тому може
регулювати тільки випадки законного
розлучення матері та дитини. Випадки
розлучення, що не ґрунтуються на
законі, протирічать правовій природі
Декларації та не охоплюються її
змістом.

Конкретні форми і підстави законного
розлучення матері і дитини встановлені
національними законами кожної держави,
котра ратифікувала Декларацію.

Правовими формами розлучення
матері і дитини в Україні є відібрання
дитини від матері без позбавлення
батьківських прав та позбавлення її
батьківських прав. Вичерпні підстави
для прийняття судами відповідних
рішень за даними категоріями справ
встановлені ст.ст. 161,162,164 СК України.
Інших підстав для відібрання дитини
від матері чи позбавлення її
батьківських прав немає.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, сторони перебували
у шлюбі, який було розірвано рішенням
Нікопольського міськрайонного суду
від 28 квітня 2011 року, що
підтверджується копією рішення (а.с.7).

Від даного шлюбу сторони мають
малолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с.8).

Рішенням Нікопольськиого
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03.07.2012 року визначено місце
проживання малолітньої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з її матірю - ОСОБА_1 за
місцем її фактичного проживання.
Рішення набуло чинності 20.09.2012 року
(а.с.10-11, 12-14).

Однак, зазначене рішення суду
відповідачем не виконане.

Звернення ОСОБА_1 в правоохоронні
органи та до Відділу державної
виконавчої служби з приводу
примусового виконання рішення суду від
03.07.2012 року не дали жодних результатів.

Так постановою державного виконавця
Відділу ДВС Нікопольського МРУЮ від
27.08.2014 року було відмовлено у відкритті
виконавчого провадження у зв'язку з
тим, що у виконавчому листі відсутні
посилання на вжиття заходів
примусового виконання (а.с.15,16,17)).

Ті обставини, що позивач зверталася до
правоохоронних органів,
підтверджуються висновком
Нікопольського МВ ГУМВС України в
Дніпропетровській області про
наслідки перевірки звернення
позивачки від 21.08.2014 року (а.с.44) та
листом Нікопольського МВ ГУМВС України
в Дніпропетровській області від 26.08.2014
року №18168 (а.с.43).

Орган опіки та піклування висловився
за доцільність визначення місця
проживання малолітньої ОСОБА_7 разом з
її матір'ю (а. с.50,51).

Суд приходить до висновку про
об'єктивну неможливість залишення
малолітньої ОСОБА_7 разом з її батьком
ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи, в 2010
році відповідач силоміць забрав у
позивача дитину та з того часу утримує
її у себе, не надає їй можливості
приймати участь у вихованні та
спілкуванні з дочкою. Ці обставини
підтверджуються як поясненнями
позивача так і рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 03.07.2012 року
(а.с.10 на звороті).

Аналізуючи зібрані докази у їх
сукупності та перевіривши їх
матеріалами справи, суд приходить до
висновку про те, що відповідач
систематично зловживає своїм правом на
виховання дочки та свідомо ухиляється
від виконання рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 03.07.2012 року та
не передає дитину матері.

Пояснення відповідача про те що
позивач сама не бажає забрати в нього
дитину суд не може прийняти до уваги
оскільки вони не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні та
суперечать обставинам справи.

З огляду на вище зазначені обставини та
враховуючи положення пункту 2
Конвенції основоположних прав та
свобод людини (право на життя), яке
неодноразово відстоювалося
Європейським судом з прав людини у
своїх рішеннях (справи Ахмадова і
Садулаєва проти Російської Федерації;
Терен Аксакал проти Турції; Сауд проти
Франції та ін.), принципу 6 Декларації
Генеральної асамблеї ООН прав дитини;
керуючись найвищими інтересами дитини,
які грубо порушуються волею батька;
виходячи з того, що батько самоправно
змінив місце проживання малолітньої
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом її
насильного відібрання від матері, суд
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість вимог позивачки, у
зв'язку з чим її позов підлягає
задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню
понесені ОСОБА_1 судові витрати.

На підставі вищевикладеного та
керуючись принципом 6 Декларації прав
дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20
листопада 1959 року, пунктом 2 Конвенції
про захист

основоположних прав та свобод людини,
ст.ст. 161,162 СК України, ст.ст. 10, 11, 14, 15, 88,
212,213 - 215,217,218,224,227,228 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3
третя особа: Орган опіки та
піклування Нікопольської міської ради
про відібрання малолітньої дитини,
задовольнити.

Відібрати у ОСОБА_3 дитину - дочку
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати дитину
матері - ОСОБА_1.

Зобов"язати ОСОБА_3 передати
малолітню ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 її
матері ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 судові витрати в сумі 243 грн. 60
коп.

Рішення в частині відібрання
дитини та передачі її матері допустити
до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з моменту
проголошення рішення через
Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: Н. А. Троян