провадження 2/201/3642/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Кодріній О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської
ради, треті особи Кооператив по
будівництву та експлуатації
індивідуальних гаражів «Космос - 1»,
Перша Дніпропетровська державна
нотаріальна контора і реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції про встановлення
факту належності права власності на
гараж та визнання права власності на
гараж в порядку спадкування за законом,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 24 листопада 2014
року звернулися до суду з позовною
заявою до відповідача
Дніпропетровської міської ради про
встановлення факту належності права
власності на гараж та визнання права
власності на гараж в порядку
спадкування за законом. Позивачі у
своєму позові та в ході судового
засідання посилаються на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки -
ОСОБА_4, позивачі мешкали разом з ним.
Рішенням райвиконкому ОСОБА_4 було
дозволено збудувати гараж в
кооперативі «Космос - 1», гараж було
збудовано, йому присвоєно № НОМЕР_1 і їх
сім'я цим гаражем користується до цих
пір. За життя ОСОБА_4 не оформив право
власності на вказаний гараж і зараз
правовстановлюючих документі в немає,
власність не зареєстрована. У
встановлений законом строк не мали
можливості звернутися до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, звернулися в листопаді 2014
року, але постановою нотаріуса їм було
відмовлено в видачі свідоцтва.
Вважають вказане не правильним,
оскільки вони постійно користувалися
цим гаражем, сплачували членські
внески, доглядали гараж і тоді і на день
смерті спадкодавця та зараз і фактично
прийняли спадщину, факт чого не
заперечує кооператив. Фактично
власником цього гаражу був ОСОБА_4.
Позивачі є одними спадкоємцями, інших
спадкоємців немає і з заявами про
прийняття спадщини ніхто більше не
звертався, позивач (син померлого)
фактично прийняв вказану спадщину та
просив суд встановити факт набуття
права власності на цей гараж батьком з
метою подальшого оформлення власності
на себе і позивачку. Встановлення
вказаного юридичного факту надасть їм
можливість реалізувати свої права,
гарантовані законодавством України, а
саме, надасть можливість оформити
документи про право власності на
вказаний гараж. Раніше не мали
можливості звернутися, звернулися до
нотаріуса з питанням оформлення
спадщини, але нотаріус рекомендував
звертатися до суду, отже в
добровільному порядку питання не
вирішене, виник спір, права позивачів
порушено і вони вимушені звертатися до
суду. Просили встановлення факту
належності права власності на вказаний
гараж за ОСОБА_4 та визнання права
власності на цей гараж в порядку
спадкування за законом за ними: за
позивачкою на ? частки і ? частка - на
позивача, задовольнивши позов в
повному обсязі.

Представник відповідача
Дніпропетровської міської ради
позовні вимоги не визнав, вказавши, що
позивач не довів того, що померлий
ОСОБА_4 був власником вказаного гаражу
на час смерті, правовстановлюючих
документів у позивачів немає, нотаріус
правильно відмовив позивачу в видачі
свідоцтва про право власності,
оскільки фактично померлий власність
на себе в передбаченому законом
порядку не оформив, цю спадщину таким
чином позивачі не приймали. З цього
виходить, що позивачі належними
доказами свої вимоги не довели, а отже
не може бути і спадкування, а тому
вважає позовні вимоги безпідставними і
просив в їх задоволенні відмовити в
повному обсязі.

Представники третіх осіб Кооперативу
по будівництву та експлуатації
індивідуальних гаражів «Космос - 1» і
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції в судове засідання
не з'явилися, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином,
про причини неявки суду не повідомили.
Суд вважає можливим розгляд справи за
відсутності представників вказаних
третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК
України.

Представник третьої особи Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи неодноразово
повідомлявся належним чином, про
причини неявки суду не повідомив. В
письмовому зверненні до суду проти
позовних вимог не заперечував, вважали
за можливе винесення рішення на розсуд
суду, просили справу розглянути без їх
участі Суд вважає можливим розгляд
справи за відсутності представника
вказаної третьої особи відповідно до
ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача і
представника позивача, з'ясувавши
думку сторін і третіх осіб, оцінивши
надані та добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає заявлені
вимоги не обґрунтованими та не
підлягаючими задоволенню за наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що 21 жовтня 1971 року
виконкомом Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради було прийнято
рішення № 1244 про створення кооперативу
для будівництва гаражів
індивідуального користування в районі
котельної по вул. Космічній, 115 м.
Дніпропетровська. На підставі
вказаного рішення був створений
авто-гаражний кооператив «Космос-1»,
який був зареєстрований у
встановленому законом порядку
рішенням місцевої влади. На підставі
рішення № 340 виконкому Жовтневої
районної ради м. Дніпропетровська від 25
березня 1977 року ОСОБА_4 було дозволено
будівництво гаражу у вказаному
гаражному кооперативі. Гараж було
збудовано з підвалом, цьому гаражу
надано № НОМЕР_1, ним користувався він і
користувалася його сім'я, вони
утримувалися гараж та сплачувалися
необхідні платежі до кооперативу.
Рішенням виконавчого комітету
Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради від 20 січня 2000
року затверджено акт державної
технічної комісії від 19 березня 1999 року
про прийняття в експлуатацію авто
гаражного комплексу по вул. Космічній,
115 - кооператив по будівництву та
експлуатації індивідуальних гаражів
«Космос - 1», в тому числі і гараж №
НОМЕР_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і
рішення виконкому Жовтневої районної
м. Дніпропетровську ради про дозвіл
переоформити вказаний гараж не було, на
даний час позивач не став членом
кооперативу, хоча необхідні внески
сплачує, отримав в КП ДМБТІ технічний
паспорт на вказаний гараж, але право
власності йому рекомендовано
встановити шляхом звернення до суду. За
життя ОСОБА_4 не оформив право
власності на вказаний гараж і зараз
правовстановлюючих документі в немає,
власність не зареєстрована. У
встановлений законом строк не мали
можливості звернутися до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, звернулися в листопаді 2014
року, але постановою нотаріуса їм було
відмовлено в видачі свідоцтва.
Вважають вказане не правильним,
оскільки вони постійно користувалися
цим гаражем, сплачували членські
внески, доглядали гараж і тоді і на день
смерті спадкодавця та зараз і фактично
прийняли спадщину, факт чого не
заперечує кооператив. Фактично
власником цього гаражу був ОСОБА_4.
Позивачі є одними спадкоємцями, інших
спадкоємців немає і з заявами про
прийняття спадщини ніхто більше не
звертався, позивач (син померлого)
фактично прийняв вказану спадщину та
просив суд встановити факт набуття
права власності на цей гараж батьком з
метою подальшого оформлення власності
на себе і позивачку. Встановлення
вказаного юридичного факту надасть їм
можливість реалізувати свої права,
гарантовані законодавством України, а
саме, надасть можливість оформити
документи про право власності на
вказаний гараж. Раніше не мали
можливості звернутися, звернулися до
нотаріуса з питанням оформлення
спадщини, але нотаріус рекомендував
звертатися до суду, отже в
добровільному порядку питання не
вирішене, виник спір, права позивачів,
на їх думку, порушено і вони вимушені
звертатися до суду. Просили захистити
їх законні права.

Суд вважає позовну заяву не
підлягаючою задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Нормою ст. 1217 ЦК України визначено, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Приписами ч. 1 ст. 1220 ЦК України
встановлено, спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлої.

Чинність заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини, що відповідає положенням ч. 4
ст. 1236 ЦК України.

Приписами ст. 182 ЦК України
зазначається, право власності та інші
речові права на нерухому речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід, припинення підлягають
державній реєстрації.

Згідно закону член гаражного
кооперативу, який повністю вніс свій
пайовий внесок за гараж наданий йому в
користування, набуває права власності
на це майно. Але в судовому засіданні
встановлено, що позивач, хоча і
продовжує сплачувати внески до
кооперативу, але його членом не є і
заяву про вступ до кооперативу не
подавав. Гараж дійсно на підставі
рішення виконкому було збудовано за
власні кошти ОСОБА_4, але рішення про
переоформлення гаражу на його сина не
було і позивач володіє гаражем не на
правовій підставі.

Судом встановлено, що позивачка
звернулася до нотаріуса лише 06
листопада 2014 року, нотаріус своєю
постановою від 06 листопада 2014 року,
посилаючись на ст. ст. 182, 253-255, 257 ЦК
України, ст. ст. 50 і 66 Закону України
«Про нотаріат» відмовив позивачу у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
у зв'язку з тим, що позивач не надав
необхідних документів для вчинення
нотаріальної дій, не звернувся до
нотаріальної контори із належним чином
оформленою заявою про прийняття
спадщини у встановлений законом трок
для прийняття спадщини з дня смерті
спадкодавця, також не підтвердив факт
прийняття спадщини. Отже позивачі
вважаються такими, що не прийняли
спадщину у відповідності до вимог ст.1268
ЦК України.

Таким чином, позивачі невірно обрали
спосіб захисту (ст. 16 ЦК України)
передчасно звернувшись до суду з
позовом про визнання права власності в
порядку спадкування за законом, адже
визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку
(постанова № 7 пленуму ВСУ від 30 травня
2008 року). Фактично, ОСОБА_4 не оформив
правовстановчі документи на гараж,
позивачі цього також не зробили і
пропустили термін на прийняття
спадщини. Спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно зі
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269
ЦК).

Норми ст. 1272 ЦК щодо права на звернення
до суду з позовом про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини застосовуються до
спадкоємців, право на спадкування яких
виникло із набранням чинності ЦК.

Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено
наслідки пропущення строку для
прийняття спадщини, зокрема, якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву
про прийняття спадщини, він вважається
таким, що не прийняв її. За письмовою
згодою спадкоємців, які прийняли
спадщину, спадкоємець, який пропустив
строк для прийняття спадщини, може
подати заяву про прийняття спадщини
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини. За позовом спадкоємця, який
пропустив строк для прийняття спадщини
з поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини (ч. З ст. 1272 ЦК України).

Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
подається: 1) у разі відсутності
письмової згоди всіх спадкоємців, які
прийняли спадщину, на подання
спадкоємцем, який пропустив
шестимісячний строк, заяви про
прийняття спадщини до нотаріальної
контори; 2) у разі пропуску
шестимісячного строку подання заяви
про прийняття спадщини до нотаріальної
контори та відсутності інших
спадкоємців, які прийняли спадщину та
могли б дати письмову згоду на подання
цієї заяви.

Спадкоємець після визначення йому
додаткового строку для прийняття
спадщини має право прийняти спадщину в
порядку, встановленому ст. 1269 ЦК
України, та набути право на спадщину
відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299
ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання
права власності в порядку спадкування
може відбуватися лише після прийняття
спадщини (постанова № 7 пленуму ВСУ від
30 травня 2008 року).

Право власності на нерухоме майно у
разі прийняття спадщини виникає у
спадкоємця з моменту державної
реєстрації речового права на нерухоме
майно (стаття 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»).

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до п. 4 ст. 25 ЦК України,
встановлено, що цивільна
правоздатність і фізичної особи
припиняється у момент її смерті.
Цивільна правоздатність - це здатність
особи мати певні права та обов'язки.
Згідно ст. 346 ЦК України - право
власності припиняється у разі смерті
власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, а ч. 1 ст. 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Згідно ст. 318
ЦК України суб'єктами права власності є
Український народ та інші учасники
цивільних відносин. Усі суб'єкти права
власності є рівними перед законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у
судовому порядку можуть бути
встановлені також інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Відповідно до листа Міністерства
юстиції України від 19 жовтня 2007 року №
19-39-827 «Щодо надання роз'яснення деяких
питань законодавства, пов'язаних з
державною реєстрацією прав власності
на нерухоме майно», у разі, коли право
власності на нерухоме майно виникає на
підставі рішення суду, єдиним можливим
документом, що підтверджує виникнення
права власності на новостворене
нерухоме майно, є рішення суду, саме
таке рішення суду подається для
державної реєстрації прав на нерухоме
майно.

Відповідно до ст.1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час прийняття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього кодексу, він
не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України,
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Стаття 31 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від
21 травня 1997 року регулює повноваження
місцевих рад у галузі будівництва.
Такими повноваженнями, зокрема, є:
здійснення в установленому порядку
державного контролю за дотриманням
законодавства, затвердження
містобудівної документації при
плануванні та забудові відповідних
територій; зупинення у випадках, що
передбачені Законом, будівництва, яке
проводиться з порушенням
містобудівної документації і проектів
окремих об'єктів, а також може
заподіяти шкоди навколишньому
природному середовищу; здійснення
контролю за забезпеченням надійності
та безпечності будинків і споруд
незалежно від форм власності.

Пунктом 1.6 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
затвердженого наказом міністерства
юстиції України від 07 лютого 2002 року №
7/5 передбачено, що реєстрації права
власності підлягають тільки об'єкти
нерухомого майна, будівництво яких
закінчено та які прийняті в
експлуатацію у встановленому порядку
за наявності матеріалів технічної
інвентаризації, підготовлених тим БТІ,
яке проводить реєстрацію права
власності на ці об'єкти.

Згідно ст. 375 ЦК України право власника
на забудову здійснюється ним за умови
додержання архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

Згідно до вимог ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. На вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України
«Про планування та забудову територій»
будівництвом слід вважати здійснення
нового будівництва, реконструкції,
реставрації, капітального ремонту,
впорядкування об'єктів
градобудівництва, розширення та
технічного переоснащення.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивачі повинні довести, що їх
дiями не було порушено їх права або
права відповідача. Однак, жодних
доказiв позивачами до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу.

Згідно із ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах , що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті викладених норм
законодавства, суд приходить до
висновку, що відмова нотаріуса у
видачі позивачу свідоцтва про право на
спадщину за законом на вказаний гараж
не є протиправною та не обґрунтованою,
вона не оскаржена і законна, а позовні
вимоги щодо визнання за позивачами
права власності на цей гараж не
підлягають задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України
ніхто не може бути примушений робити
те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги
наполягання позивачів на позові,
оскільки вони спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог до Дніпропетровської
міської ради про встановлення факту
належності права власності на гараж та
визнання права власності на гараж в
порядку спадкування за законом
відмовити.

Таким чином, позовні вимоги про
встановлення факту належності права
власності на гараж та визнання права
власності на гараж в порядку
спадкування за законом в такому
вигляді не ґрунтуються на вимогах
закону і не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124
Конституції України, ст. ст. 15, 16, 25, 317-319,
321, 328, 346, 379, 383, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1268, 1269, 1270,
1272 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.
ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218, 256 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позовних
вимог до Дніпропетровської міської
ради, треті особи Кооператив по
будівництву ат експлуатації
індивідуальних гаражів «Космос - 1»,
Перша Дніпропетровська державна
нотаріальна контора і реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції про встановлення
факту належності права власності на
гараж та визнання права власності на
гараж в порядку спадкування за законом
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -