Ухвала

іменем україни

12 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Писаної
Т.О.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
акціонерного товариства
«Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, грошової компенсації
за невикористану відпустку моральної
шкоди та середнього заробітку за
затримку розрахунку за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Київської області від 18 вересня 2014
року,

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до приватного
акціонерного товариства (далі - ПрАТ)
«Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод», у
якому просив стягнути з останнього на
його користь невиплачену заробітну
плату за період з 1 квітня 2011 року по 20
серпня 2013 року в розмірі 57 333,33 грн,
компенсацію за невикористану
відпустку за 2011-2013 роки в розмірі 4 799,70
грн, середній заробіток за час затримки
розрахунку за період з 20 серпня 2013року
по

9 грудня 2013 року в розмірі 7 266,50 грн та 5
000 грн моральної шкоди, судові витрати,
зобов'язати відповідача внести зміни в
його трудову книжку, вказавши дату
звільнення 20 серпня 2013 року, тобто день
подання ним заяви про звільнення.

Позов мотивував тим, що з 9 серпня 2010
року він перебував у трудових
відносинах з відповідачем. З квітня 2011
року виплата заробітної плати почала
затримуватись, тому 20 серпня 2013 року
він написав заяву про звільнення за
власним бажанням, однак відповідач
його не звільнив та не видав трудову
книжку. Зазначав, що 9 грудня 2013 року
йому було видано трудову книжку, з якої
він дізнався, що звільнений з роботи
наказом від

1 грудня 2011 року, з яким він не був
ознайомлений.

Рішенням Бородянського районного суду
Київської області від

17 липня 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ПрАТ «Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод» на
користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну
плату за період з

1 квітня 2011 року по 20 серпня 2013 року, в
розмірі 57 333,33 грн; компенсацію за
невикористану відпустку за 2011-2013 роки в
розмірі

4 799,70 грн; середній заробіток за період
затримки розрахунку з 20 серпня 2013 року
по 9 грудня 2013 року, в розмірі 7 266,50 грн;
моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

Зобов'язано ПрАТ «Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод»
внести зміни в трудову книжку ОСОБА_3
вказавши дату звільнення з 20 серпня 2013
року з моменту подання ним заяви про
звільнення.

Стягнуто з ПрАТ «Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод»
судові витрати в сумі 743,99 грн та 4 000 грн,
як за надану правову допомогу.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 18 вересня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод» на
користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну
плату за період часу з

1 квітня 2011 року по 1 грудня 2011 року в
розмірі 16 000 грн, моральну шкоду в
розмірі 1 500 грн та 730, 80 грн витрат на
правову допомогу. Стягнуто з ПрАТ
«Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод» на
користь держави судові витрати в
розмірі 229, 40 грн. У задоволенні решти
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про стягнення
заробітної плату за період з

1 квітня 2011 року по день звільнення - 1
грудня 2011 року, апеляційний суд
виходив із того, що відповідач не надав
суду доказів на підтвердження того, що
він виплатив заробітну плату за
вказаний період.

Відмовляючи ОСОБА_3 у стягненні
компенсації за невикористану
відпустку за 2011-2013 роки та у внесенні
змін у трудову книжку щодо дати
звільнення на 20 серпня 2013 року, суд
апеляційної інстанції посилався на те,
що позивачем не надано доказів на
підтвердження того, що останній
перебував у трудових відносинах з
відповідачем у вказаний період.

Даний висновок відповідає вимогам
закону та матеріалам справи.

Установлено, що з 9 серпня 2010 року
ОСОБА_3 працював у відповідача на
посаду інженера з охорони праці,
виробничої санітарії та протипожежної
безпеки ВАТ «Клавдієвський
дослідно-експериментальний завод» з
посадовим окладом 2 000 грн пропорційно
відпрацьованому часу.

Згідно наказу № 17 від 30 вересня 2011 року
зупинено виробничий процес на
невизначений термін, робітників та
службовців, не задіяних в
ремонтно-відновлювальних роботах та
консервації майна, звільнено з

1 грудня 2011 року згідно п. 1 ст. 40 у
зв'язку із реорганізацією
підприємства.

Наказом № 19 від 1 грудня 2011 року ОСОБА_3
звільнено з займаної посади по п. 1 ст. 40
у зв'язку із реорганізацією
підприємства.

Таким чином, установивши період, за
який позивачу не було виплачено
заробітну плату, апеляційний суд вірно
стягнув невиплачену заробітну плату
за період часу з 1 квітня 2011 року по 1
грудня 2011 року в розмірі

16 000 грн, та моральну шкоду в розмірі 1 500
грн, завдану порушення трудових прав
працівника.

Однак, висновок суду про відмову в
задоволенні позову в частині стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні не
ґрунтується на законі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу
роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу
роботодавець зобов'язаний виплатити
працівникові при звільненні всі суми,
що належать йому від підприємства,
установи, організації, у строки,
зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в
день звільнення або не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
проведення розрахунку. Непроведення з
вини власника або уповноваженого ним
органу розрахунку з працівником у
зазначені строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального
права з урахуванням висновків, що
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 22 лютого

2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати,
що невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог на момент припинення
такого правопорушення, яким є день
фактичного розрахунку.

У порушення вимог ст. 213, 315 ЦПК України
апеляційний суд на вказане уваги не
звернув, відмовляючи в задоволенні
позову в повному обсязі не в повній
мірі визначився з характером
правовідносин, що виникли між
сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду в частині
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні, з
направленням справи в цій частині на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 18 вересня 2014 року в частині
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного
суду Київської області від

18 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька Т.О. Писана О.В. Умнова І.М.
Фаловська