АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
суді першої інстанції: Волокітіна Н.Б.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 25014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Кравець В.А., Музичко С.Г.

За участю прокурора - Бондарчук І.П.

при секретарі - Круглику В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою Заступника прокурора м. Києва
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 червня 2014 року у
справі за позовом Першого заступника
прокурора Шевченківського району м.
Києва до Київської міської ради,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
недійсними рішення, державний актів на
право власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу, договору
дарування, відновлення становища, яке
існувало до порушення , -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 червня 2014 року
позовні вимоги залишено без
задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду,
заступник прокурора міста Києва подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог, вважаючи, що судом порушені
норми матеріального та процесуального
права, судом не враховано обставини,
які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, що у січні 2013 року
позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання недійсними
рішення, державних актів на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу, договору
дарування, відновлення становища, яке
існувало до порушення, посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що
пунктом 1 рішення VII сесії XXIV скликання
Київської міської ради від 24.06.2004 року
№ 326-2/1536 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для будівництва, експлуатації та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель і споруд»
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,10 га ОСОБА_4 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1 в м. Києві, посилаючись на те, що
на підставі вказаного рішення
Київської міської ради ОСОБА_4 був
виданий державний Акт на право
власності на земельну ділянку. 31 жовтня
2005 року ОСОБА_4 відчужила земельну
ділянку ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі - продажу земельної ділянки. 17
грудня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
було укладено договір дарування
спірної земельної ділянки.

Зазначив, що рішення Київської міської
ради від 24 червня 2004 року, державні акти
на право власності на земельну ділянку,
укладений договір купівлі - продажу та
договір дарування спірної земельної
ділянки не відповідають вимогам
чинного законодавства, оскільки,
згідно інформації Державної
екологічної інспекції у м. Києві
земельна ділянка по АДРЕСА_1 в м. Києві
знаходиться в парковій зоні, що
встановлено під час перевірки
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в частині екологічного
контролю зелених насаджень. А отже,
згідно зі ст. 51 ЗК України, вказана
ділянка віднесена до земель
рекреаційного призначення, тобто
охоплюється забороною та обмеженнями,
що передбачені законом для їх
використання.

Враховуючи викладене, просив суд
скасувати рішення VII сесії XXIV скликання
Київської міської ради від 24.06.2004 року
№ 326-2/1536, визнати недійсним Державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії КВ 126862 за № 01-7-00795,
виданий 26 жовтня 2004 року, визнати
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,10 га,
укладений 13 жовтня 2005 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії КВ
№ 138838 за № 01-7-00842, договір дарування
земельної ділянки, укладений 17 грудня
2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відновити
становище, яке існувало до порушення
шляхом визнання права власності на
земельну ділянку площею 0,10 га
розташованої по АДРЕСА_1 у
Шевченківському районі м. Києва за
територіальною громадою м. Києва.

Як вбачається з матеріалів справи,
пунктом 1 рішення VII сесії XXIV скликання
Київської міської ради від 24.06.2004 року
№ 326-2/1536 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для будівництва, експлуатації та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель і споруд»
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,10 га ОСОБА_4 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1 в м. Києві.

26 жовтня 2004 року на підставі рішення
Київської міської ради ОСОБА_4 був
виданий державний Акт на право
власності на земельну ділянку.

31 жовтня 2005 року ОСОБА_4 відчужила
земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі - продажу земельної
ділянки.

17 грудня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
було укладено договір дарування
спірної земельної ділянки.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 14.11.2013 по
справі № 2а-16918/12/2670, було встановлено,
що Київська міська рада, приймаючи
рішення № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року
«Про передачу громадянам у приватну
власність земельних ділянок для
будівництва, експлуатації та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель і споруд»,
діяла у порядку та у межах,
передбачених Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
Земельним кодексом України, рішенням IX
сесії ХХІП скликання Київської міської
ради № 313/1747 від 14 березня 2002 року «Про
затвердження Порядку набуття права на
землю юридичними особами та
громадянами в м. Києві», отже
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України дана
обставина доказуванню не підлягає.

Виходячи з того, що обставини, на які
посилається позивач як на підстави
позову, не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні, суд першої
інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Київської міської ради VII
сесії XXIV скликання від 23.06.2004 № 326-2/1536
«Про передачу громадянам у приватну
власність земельних ділянок для
будівництва, експлуатації та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель і споруд»
затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано у
приватну власність земельну ділянку
пл. 0,10 га ОСОБА_4 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1 в м. Києві.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України, повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні міські ради.

За ст. 123 ЗК України, чинної на момент
ухвалення рішенням Київської міської
ради VII сесії XXIV скликання від 23.06.2004 №
326-2/1536, надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування здійснюється на підставі
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування, які
в порядку ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
місцеве самоврядування» готують
висновки щодо надання в установленому
законом порядку земельних ділянок;
організовують і здійснюють
землеустрій; погоджують проекти
землеустрою здійснюють контроль за
впровадженням заходів, передбачених
документацією із землеустрою.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що рішення Київської міської ради VII
сесії XXIV скликання від 23.06.2004 № 326-2/1536 по
затвердженню проекту відведення
земельної ділянки та передачі у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,10 га ОСОБА_4 та подальші дії
щодо оформлення належної документації
на земельну ділянку вчинялися
відповідачами у відповідності до вимог
чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що
Київська міська рада відчужила ОСОБА_4
земельну ділянку, яка віднесена до
земель рекреаційного призначення, не
заслуговують на увагу, оскільки з
рішення Київської міської ради VII сесії
XXIV скликання від 23.06.2004 № 326-2/1536
вбачається, що надана ОСОБА_4 у приватну
власність земельна ділянка передана за
рахунок земель міської забудови у
відповідності до повноважень, які
делеговані Київській міській раді
згідно чинного на той момент
законодавства.

Як вбачається з постанови окружного
адміністративного суду м. Києва від 16
травня 2013 року, судом встановлено, що
згідно картографічних даних, земельні
ділянки по АДРЕСА_2 є суміжними
територіями зеленої зони скверу
«Ризького». Крім того, встановлено, що
Державний кадастр територій та
об'єктів природно-заповідного фонду
інформацію щодо меж та перелік вулиць,
які входять до складу територій
природно-заповідного фонду, не містить.

При вирішенні адміністративного
позову, суд дійшов висновку, що
відсутні підстави стверджувати, що
спірні частини ділянки знаходяться в
межах ділянки, на якій розташований
парк-пам'ятка садово-паркового
мистецтва, загальнодержавного
значення «Сирецький гай», межі якого не
встановлені.

Вказана обставина не спростована у
передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України
порядку.

Крім того, не заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги про
недійсність договору купівлі продажу
спірної земельної ділянки від 31 жовтня
2005 та договору її дарування від 17
грудня 2008 з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 216 ЦК України кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання недійсного правочину.
Реституція як спосіб захисту
цивільного права застосовується лише
вразі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
передбаченого ст.ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише у випадку,
коли для цього існують підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати майно в
добросовісного набувача.

Оскільки підстав для визнання
недійсними договору купівлі-продажу
спірної земельної ділянки від 31.10.2005 та
договору дарування земельної ділянки
від 17.12.2008 року не встановлено, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують і на їх правильність не
впливають, оскільки спростовуються
наявними у матеріалах справи доказами.

Оскільки рішення суду постановлене з
дотриманням норм діючого
законодавства, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника
прокурора м. Києва відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 червня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді