Ухвала

іменем україни

12 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Писаної
Т.О.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Старопетрівської селищної ради
Вишгородського району Київської
області про встановлення факту
прийняття спадщини, визнання права
власності на частину будинку в порядку
спадкування, поділ будинку, визнання
свідоцтва про право власності на
будинок, рішення сільської ради та
договору дарування будинку недійсними,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду Київської
області від

26 грудня 2013 року,

встановила:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому, з
урахуванням уточнень, просив визнати
спірний будинок спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7;
визнати свідоцтво про право власності
на зазначений будинок, видане 21 жовтня

1999 року на імґя ОСОБА_6, недійсним;
визнати договір дарування, укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 частково
недійсним; встановити факт прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_8; визнати
за ним право власності на 2/3 частину
будинку; зобовґязати ОСОБА_3 для
забезпечення ізольованого
користування будинок провести
ремонтно-будівельні роботи; стягнути з
ОСОБА_3 648,50 грн за перевищення вартості
виділених приміщень над ідеальною
часткою.

Позов мотивував тим, що з моменту свого
народження він проживає в будинку
АДРЕСА_1. Вказаний будинок був
побудований у 1959 року його дідом -
ОСОБА_6 - та його бабусею - ОСОБА_7 за
спільні кошти. Шлюб між його дідом та
бабусею був розірваний в 1969 році, його
дід після розірвання шлюбу виїхав з
будинку. З цього часу він, його бабуся,
його мати - ОСОБА_8 та його старший брат -
ОСОБА_9 проживали в зазначеному
будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 його бабуся
ОСОБА_7 померла, а його матір ОСОБА_8
прийняла спадщину після своєї матері
шляхом фактичного проживання в
будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його брат, а
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його матір.

Вважав, що він в порядку спадкування
став власником частини будинку після
смерті його матері та бабусі шляхом
фактичного проживання в ньому.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 3
липня 2012 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 6 листопада 2012 року
рішення суду першої скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1
спільним сумісним майном подружжя
ОСОБА_6 та ОСОБА_7; встановлено факт
прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті
його матері ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3; визнано свідоцтво про
право власності від 21 жовтня
1999 року, видане на ім'я ОСОБА_6 недійсним
в 1/2 частині зазначеного будинку;
визнано недійсним та скасовано рішення
виконавчого комітету Старопетрівської
сільради від 21 вересня 1999 року № 90 в

1/2 частині зазначеного будинку; визнано
договір дарування вказаного будинку,
укладеного 2 квітня 2007 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_5, недійсним в 1/2 частині
будинку; визнано за ОСОБА_3 у порядку
спадкування за законом після смерті
його матері ОСОБА_8 право власності на
1/2 частину вказаного будинку. У решті
позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 лютого 2013 року
рішення апеляційного суду Київської
області від 6 листопада 2012 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді
рішенням апеляційного суду Київської
області від 26 грудня 2013 року рішення
суду Вишгородського районного суду
Київської області від 3 липня 2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено частково.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1
спільним сумісним майном подружжя
ОСОБА_6 та ОСОБА_7; встановлено факт
прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті
його матері ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3; визнано свідоцтво про
право власності від 21 жовтня
1999 року, видане на імґя ОСОБА_6
недійсним в 1/2 частині зазначеного
будинку; визнано недійсним та
скасовано рішення виконавчого
комітету Старопетрівської сільради
від 21 вересня 1999 року № 90 в

1/2 частині зазначеного будинку; визнано
договір дарування вказаного будинку,
укладений 2 квітня 2007 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5, недійсним в 1/2 частині будинку;
визнано за ОСОБА_3 у порядку
спадкування за законом після смерті
його матері ОСОБА_8 право власності на
1/2 частину вказаного будинку. У решті
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, апеляційний суд
виходив із того, що ОСОБА_3 спадщину
після смерті своєї матері ОСОБА_8
прийняв шляхом фактичного вступу у
володіння та управління спадковим
майном.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
знаходилися у зареєстрованому шлюбі з
лютого 1955 року по лютий 1992 року і
проживали разом у будинку АДРЕСА_1. Від
шлюбу мали доньку ОСОБА_10 (ОСОБА_7 -
після одруження), а позивач є її сином.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, матір
позивача - ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.
22 жовтня 1999 року на імґя ОСОБА_6
видано свідоцтво про право власності
на будинок АДРЕСА_1. 2 квітня 2007 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений
договір дарування зазначеного будинку,
за яким у власність останньої був
переданий спірний будинок.

Спірний житловий будинок був
збудований в період шлюбу

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і є їх спільною
сумісною власністю, оскільки
виникнення режиму спільної сумісної
власності подружжя на все придбане за
час шлюбу майно презюмується, доки
інший з подружжя не доведе іншого.

За життя ОСОБА_7 до суду із вимогами про
поділ спільного майна подружжя не
зверталася і ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Скасовуючи рішення апеляційного суду
Київської області від

6 листопада 2012 року та направляючи
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у своїй
ухвалі від 20 лютого 2013 року зазначав,
що при розгляді справи апеляційний суд
не врахував, що позивач не довів
достатність доказів про те, чи вчинила
ОСОБА_5 якихось дій щодо прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_7, не
встановив факт прийняття нею спадщини.
Так само і щодо позивача висновки суду
не містять посилань на те, які дії він
вчинив щодо прийняття спадщини після
смерті у 2000 році своєї матері ОСОБА_8 у
разі, якщо буде встановлений факт
прийняття нею спадщини.

Зазначав, що у залежності від
з'ясованих фактичних обставин
апеляційному суду слід визначитись із
необхідністю застосування позовної
давності згідно вимог ст. ст. 71, 75, 80 ЦК
УРСР. Крім того, звернув увагу
апеляційного суду на те, що визнаючи
недійсним договір дарування від

2 квітня 2004 року, суд залишив поза
увагою те, що позивач не був стороною
договору і його право на таку вимогу
згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК України
залежить від доведеності його прав на
спадщину.

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

З матеріалів справи не вбачається, що
при новому розгляді вказані вище
обставини були предметом судового
дослідження та перевірки доказами.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР
спадщина вважається прийнятою, якщо
спадкоємець фактично вступив в
управління чи володіння спадковим
майном.

Вирішуючи спір, апеляційним суд мав
уточнити, чи відкривалася спадщина
після смерті у 2000 році ОСОБА_8 - матері
позивача, врахувавши, що позивач
протягом дев'яти років після смерті
своєї матері з вимогами про право
власності в порядку спадкування до
суду не звертався, оскільки після
смерті ОСОБА_7 у 1994 році її частка у
спільному майні не виділялася, вона з
позовом до суду про визнання права
власності на житловий будинок не
зверталася, факт прийняття нею
спадщини не встановлений.

При цьому, суд обмежився посиланням на
те, що в силу положень

ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР у ОСОБА_3 право на
спадкове майно виникло

ІНФОРМАЦІЯ_3, при цьому оформлення
цього права не є обов'язком особи, а є її
правом.

Оскільки при новому розгляді справи
апеляційний суд вимоги суду касаційної
інстанції не виконав, ухвалене у
справі рішення апеляційного суду в
силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 26 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
ВисоцькаСудді:В.С. Висоцька Т.О.
Писана О.В. Умнова І.М. Фаловська