У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання правочину недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 5 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від
23 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що 16 вересня 2000 року
він уклав шлюб з ОСОБА_6, яка мала дочку -
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1999 році в них
народилася спільна дочка - ОСОБА_5
17 жовтня 2003 року вони за спільні
кошти купили житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_1. За вимогою дружини при
складанні договору купівлі-продажу
покупцями були вказані він та його
дружина, яка діяла і як законний
представник неповнолітніх дочок. Після
реєстрації прав власності ними
домоволодіння стало спільною
частковою власністю - по 1/2 частці
кожному. У 2007 році вони з
дружиною прийняли рішення купити
автомобіль для сім'ї, у зв'язку з чим
взяли кредит та 22 січня 2007 року він
уклав з публічним акціонерним
товариством «Укрсоцбанк» кредитний
договір у розмірі 11 928 доларів США,
придбавши автомобіль, який
використовували в інтересах сім'ї.
Також у лютому 2008 році він отримав
кредитну картку з лімітом 7 тис. грн у
публічному акціонерному товаристві
комерційному банку «ПриватБанк», за
час користування якою виникла
заборгованість та рішенням суду
стягнута в розмірі 14 266 грн. Дана
заборгованість виникла у зв'язку
витратами, що виникли в інтересах сім'ї
та на операцію відповідача і подальше
її оздоровлення. Також на користь
публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» стягнута заборгованість
за кредитним договором у розмірі 95 369
грн 25 коп. У зв'язку із заборгованістю
виникла ситуація, при якій вони з
дружиною могли при примусовому
стягненні заборгованості втратити
нерухоме майно, а саме частки у
спільному житловому будинку. Отже, його
дружина наполягала на вчиненні
фіктивного правочину, а саме дарування
належної їм по 1/2 частці житлового
будинку її дочці від першого шлюбу без
наміру передавати їй право власності
на їх частку, а лише з метою сховати її
від кредиторів. З цією метою вони 19
листопада 2011 року уклали в
нотаріальній конторі договір
дарування ОСОБА_5 належну їм з дружиною
1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1.
Він, здійснюючи цей правочин, не мав на
увазі і не бажав виникнення правових
наслідків, а саме права власності
обдарованої на подаровану їй частку
нерухомого майна, тобто це була лише
імітація правочину. Через деякий час
після цих подій їх стосунки з дружиною
різко погіршилися і все з вини дружини.
Під її негативний вплив попала також і
її дочка від першого шлюбу, яка також
стала заявляти що житловий будинок
належить їй, що він не має ніяких прав
на житло і не пускають його у двір
погрожуючи міліцією. Вважав, що
відповідно до вимог ст. 234 ЦК України
ним був укладений правочин, який є
фіктивним.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд визнати договір дарування від
19 листопада 2011 року недійсним.

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 5 лютого 2014 року, залишеною
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 червня
2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, на підставі
належним чином оцінених доказів,
поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України),
дійшов до правильного висновку про те,
що ОСОБА_4 своїх вимог про недійсність
договору дарування з підстав,
передбачених ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України
не довів, що є його процесуальним
обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 5 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта