Єдиний унікальний номер 725/4584/14-ц
Номер провадження 2/725/1048/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2014 року Першотравневий
районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом заступника
Чернівецького прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
західного регіону України, поданим в
інтересах держави в особі Міністерства
оборони України, Концерну
«Військторгсервіс» до ОСОБА_1, треті
особи: Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Чернівецькій області, Реєстраційна
служба Чернівецького міського
управління юстиції, про витребування
майна та зобов'язання вчинити певні
дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року заступник
Чернівецького прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі
Міністерства оборони України, концерн
«Військторгсервіс» звернувся до суду з
вищевказаним позовом, в обґрунтування
якого вказував на те, що рішенням
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 23.12.2013 року визнано
недійсним договір купівлі-продажу
нерухомого майна - приміщення магазину
АДРЕСА_1, укладений 17 грудня 2009 року між
концерном «Військторгсервіс» в особі
«Управління Західного оперативного
командування» та ОСОБА_1, проте на
момент звернення з позовом до суду
приміщення вказаного магазину, яке є
власністю Міністерства оборони
України, знаходиться у володінні та
користуванні ОСОБА_1, а тому власник
позбавлений можливості розпоряджатись
вказаним майном.

Також зазначав, що на підставі
укладення вищевказаного договору було
зареєстровано право власності на
спірне приміщення за відповідачкою, що
порушує право власника з урахуванням
обставин, встановлених рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 23.12.2013 року.

Вважає, що вказане спірне майно вибуло
з володіння Міністерства оборони
України поза його волею, у зв'язку з чим
останній як власник спірного даного
об'єкту нерухомості має право на
витребування його від набувача, який
безпідставно ним володіє.

На підставі вище викладеного,
посилаючись на норми матеріального
права, просив зобов'язати Реєстраційну
службу Чернівецького міського
управління юстиції скасувати у
Держаному реєстрі речових прав на
нерухоме майно записи про реєстрацію
права власності на приміщення магазину
АДРЕСА_1, та зареєструвати право
власності на вказане майно за
Міністерством оборони України на праві
господарського відання концерну
«Військоторгсервіс», визнати право
власності на приміщення магазину
АДРЕСА_1 за державою Україна в особі
Міністерства оборони України на праві
господарського відання концерну
«Віськоторгсервіс», витребувати з
чужого незаконного володіння ОСОБА_1
вказане нерухоме майно.

В судовому засіданні прокурор та
представники позивачів позов
підтримали, надали пояснення
аналогічні змісту позовної заяви та
просили позов задовольнити. Вказавши
на те, що підставі, на якій ОСОБА_1
володіє спірним майном відпала,
оскільки укладений між нею та
концерном «Віійськторгсервіс» 17
грудня 2009 року договір купівлі-продажу
майна визнаний недійсним. Крім того,
спірне майно з володіння власника
вибуло поза його волею, що було
встановлено при розгляді судом
справи про визнання договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
недійсним.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позов не визнали з
підстав викладених ними у письмових
запереченнях та заяві про застосування
строку позовної давності. Зокрема,
вказували на те, що скасований рішенням
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 23.12.2013 року договір
купівлі-продажу спірного майна був
укладений на підставі протоколу про
хід публічних торгів, який не був
оскаржений та на даний момент є чинним,
крім того спірне майно вибуло із
власності Міністерства оборони
України за його волею шляхом передачі у
господарське відання концерну
«Військотргсервіс» і в подальшому було
продане ОСОБА_1, а тому відсутні
підстави витребування вказаного майна
в контексті ст. 388 ЦПК України. Крім
того, просили застосувати до спірних
правовідносин строк позовної давності,
вважаючи, що позивачам стало відомо про
порушення їх прав влітку 2009 року, коли
було укладено спірний договір, а також
ГУ КРУ повідомляло Міністерство
оборони України про результати ревізії
окремих питань
фінансово-господарської діяльності
Концерну «Військторгсервіс» за період
з 01.01.2007 року по 31.01.2009 року. У зв'язку з
наведеним, просили відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи
регіонального відділення Фонду
Державного майна України по
Чернівецькій області в судовому
засіданні надав письмові пояснення, в
яких позов підтримав з підстав
викладених у позовній заяві, а також
вказав на те, що відповідно до положень
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» вимоги про
зобов'язання Реєстраційної служи
Чернівецького міського управління
юстиції вчинити дії щодо скасування
запису про державну реєстрацію, а також
реєстрацію спірного майна не
підлягають задоволенню, оскільки
подані передчасно.

Представник третьої особи
Реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції в судове
засідання не з'явився, направив до суду
письмові пояснення, в яких просив
справу розглянути у його відсутності,
вважає позовні вимоги, які стосуються
зобов'язання Реєстраційної служби
вчинити будь-які дії передчасними та
такими, що задоволенню не підлягають з
урахуванням процесуального статусу
Реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції як третьої
особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Суд, заслухавши пояснення прокурора,
представників сторін, відповідача,
дослідивши письмові докази по справі,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що спірні нерухомі
приміщення до укладення договору
купівлі-продажу від 17 грудня 2009 року, а
саме нежитлові приміщення магазину,
які знаходяться по АДРЕСА_1
на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
виконавчим комітетом Чернівецької
міської ради від 12 грудня 2005 року
належали на праві власності державі
та перебували у повному господарському
віданні ДП Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування».

17 грудня 2009 року між концерном
«Військторгсервіс» в начальника філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування»
Свідерського Г.М. та ОСОБА_1 укладено
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, а саме приміщення магазину
загальною площею 117,5 кв.м., вартістю 148
464 грн., розташованого у АДРЕСА_1.

Відповідно до умов даного договору
купівлі-продажу, він був вчинений на
підставі довіреності від 4 жовтня 2004
року № 220/2071, виданої на імя Пікура П.Н..

Так, пунктом 1 Декрету Кабінету
Міністрів України №8-92 від 15.12.1992 року
«Про управління майном, що є у
загальнодержавній власності»
визначено, що здійснення функцій щодо
управління майном, що є у
загальнодержавній власності,
покладено на міністерства та інші
підвідомчі Кабінету Міністрів органи
державної виконавчої влади.

Відповідно до наказу Міністра оборони
України №100 від 20.03.2004 року «Про
організацію представництва
Міністерства оборони України з
відповідними змінами, внесеними
наказом Міністра оборони України від
31.08.2004 року №377 право надавати дозволи
(погодження) на відчуження державного
майна, закріпленого за підприємствами
Міністерства оборони України, має
Міністр оборони України або за його
дорученням інші посадові (службові)
особи.

На підставі довіреності Міністра
оборони України №220/207 від 04.10.2004 року
начальник Головного Управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України Пукір П.Н. був уповноважений
надавати дозволи на відчуження майна,
яке було закріплене за підприємствами
військової торгівлі й відповідно
останній надав дозвіл на відчуження
спірного приміщення Свідерському Г.М. -
начальнику Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування».

Проте, станом на час проведення торгів
та на час укладення договору купівлі -
продажу вищезазначеного об'єкту
нерухомого майна від 17 грудня 2009 року
довіреність Міністра оборони України
№220/207 від 04.10.2004 року й відповідно
дозвіл на відчуження спірного
нерухомого майна були скасовані
Міністром оборони України.

При цьому, станом на березень 2006 року
Генеральною прокуратурою України за
зверненням «Концерну
Війсьторгсервіс», як правонаступника
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України,
проводилася перевірка щодо
законності дій керівництва Головного
управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України після
скасування Міністром оборони України
довіреності від 04.10.2004 року.

За наслідками перевірки були зроблені
висновки щодо дійсності тільки тих
дозволів начальника Головного
Управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України Пукіра
П.Н. на відчуження майна, які були
видані до моменту скасування Міністром
оборони України довіреності від 04.10.2004
року, що підтверджується даними, які
містяться у матеріалах дослідженою в
судовому засіданні витребуваної
цивільної справи № 725/4977/13-ц.

Зокрема, як убачається із обставин,
встановлених рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 23.12.2013
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Чернівецької
області від 19.03.2014 року, 17.12.2009 року між
концерном «Військоторгсервіс» в особі
начальника філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
Свідерського Г.М. та ОСОБА_1 укладено
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, а саме приміщення магазину
АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням суду визнано
недійсним договір купівлі-продажу
нерухомого майна - приміщення магазину
АДРЕСА_1, який 17 грудня 2009 року
укладений між концерном
«Військоторгсервіс» в особі філії
«Управління Західного оперативного
командування» та ОСОБА_1 з підстав
вчинення вказаного правочину без
необхідного обсягу цивільної
дієздатності за відсутністю
волевиявлення власника майна (а/с 7-10).

Таким чином, вищевказані обставини
укладення спірного договору були
встановленні в ході розгляду
цивільної справи за позовом
заступника Чернівецького прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України, поданого в інтересах держави
в особі Міністерства оборони України
до концерну «Військторгсервіс» ,
ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
недійсним та в розумінні положень ст.
61 ЦПК України є такими , що не
підлягають доказуванню.

Так, звертаючись до суду із вказаним
позовом, прокурор в обґрунтування
позову зазначав, що оскільки рішенням
суду, яке набрало законної сили,
договір купівлі-продажу спірного
нерухомого майна визнано недійсним,
відповідно у власника цього майна на
підставі ст. 387 ЦК України виникло
право на витребування такого майна
від особи, яка незаконно та без
відповідної правової підстави
заволоділа ним, у зв'язку з чим просив
витребувати спірне нерухоме майно з
незаконного володіння ОСОБА_1, у тому
числі і з підстав ст. 388 ЦК України.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема, згідно зі ст. 387 ЦК
України власник має право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст.
ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні
наявності речово-правових відносин до
таких відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі якщо
особа, яка вважає себе власником майна,
не може належним чином реалізувати
свої правомочності у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів
або претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до ст. 392 ЦК України права
такої особи підлягають захисту шляхом
пред'явлення позову про визнання права
власності на належне цій особі майно.

Така позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 07
листопада 2012 року у справі № 6107цс12, яка
за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень та всіх судів України.

Крім того, відповідно до ст. 396 ЦК
України особа, яка має право речове
право на чуже майно, має право на захист
цього права, у тому числі і від власника
майна, відповідно до положень глави 29
цього Кодексу.

Зокрема, ст. 1212 ЦК України передбачено,
що особа, яка набула майно на підставі,
яка згодом відпала, зобов'язана
повернути потерпілому це майно.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд
виходить з того, що довіреність
Міністра оборони України №220/207 від
04.10.2004 року та відповідно дозвіл на
відчуження спірного нерухомого майна,
виданий на підставі цієї довіреності,
які надавали право для продажу
спірного нерухомого майна з торгів,
станом на час проведення торгів та на
час укладення договору купівлі -
продажу вищезазначеного об'єкту
нерухомого майна від 17 грудня 2009 року,
були скасовані Міністром оборони
України, а тому всі дії, які були
вчинені на підставі вказаних дозволів,
в тому числі набуття права власності
ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення
за договором купівлі-продажу від 17
грудня 2009 року є безпідставними.

Крім того, на даний час, підстава за
наявності якої відповідачка набула у
власність спірне майно на даний момент,
а саме договір купівлі-продажу від 17
грудня 2009 року також відпала, оскільки
даний договір в судовому порядку
визнаний недійсним та судові рішення
набрали законної сили, а тому спірне
нерухоме майно підлягає витребуванню
від відповідача.

Щодо позовних вимог в частині визнання
права власності на спірне нерухоме
майно, то суд зазначає наступне.

Так, у разі якщо особа, яка вважає себе
власником майна, не може належним чином
реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

Як вже встановлено судом та убачається
із обставин, встановлених рішенням
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 23.12.2013 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Чернівецької області від 19.03.2014 року,
приміщення магазину перебувало в
державній власності та належало
державі, перебувало у господарському
віданні Державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого виконавчим
комітетом Чернівецької міської ради
12 грудня 2005 року, зареєстрованого
Чернівецьким комунальним обласним
бюро технічної інвентаризації 15 грудня
2005 року в реєстровій книзі №11, запис
№9674.

Таким чином, спірна будівля є державним
майном та відноситься до сфери
управління Міністерства оборони
України, яке реалізовує права держави,
як власника цього майна, пов'язані з
володінням, користуванням і
розпорядженням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

Відповідно до ч.1,3 ст. 136 ГК України
право господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами. Щодо захисту права
господарського відання застосовуються
положення закону, встановлені для
захисту права власності. Суб'єкт
підприємництва, який здійснює
господарську діяльність на основі
права господарського відання, має
право на захист своїх майнових прав
також від власника.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» суб'єктами управління
об'єктами державної власності є:
Кабінет Міністрів України; центральний
орган виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
управління об'єктами державної
власності; центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
політику у сфері економічного
розвитку; міністерства та інші органи
виконавчої влади; Фонд державного
майна України; органи, що забезпечують
діяльність Президента України,
Верховної Ради України та Кабінету
Міністрів України; органи, які
здійснюють управління державним
майном відповідно до повноважень,
визначених окремими законами; державні
господарські об'єднання, державні
холдингові компанії, інші державні
господарські організації; Національна
академія наук України, галузеві
академії наук. Державна керуюча
холдингова компанія має статус
уповноваженого органу управління щодо
об'єктів управління державної
власності, що передані до її статутного
капіталу та статутного капіталу її
корпоративних підприємств.

Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Як вбачається з правового висновку
Верховного Суду України, викладеному у
постанові від 4 липня 2011 р. у справі №
3-67гс11 за позовом Львівського
міжрайонного транспортного прокурора
в інтересах держави в особі
Міністерства транспорту та зв'язку
України, державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (далі - ДТГО) до
Неліпинської сільської ради (далі -
Сільрада), виконавчого комітету
Сільради, третя особа - Особа 1, про
визнання права державної власності на
будівлю вокзалу, яка знаходиться в
господарському віданні ДТГО, що
входить до сфери управління позивача -
суб'єкт управління державним майном
вправі подавати позов про визнання
права власності за державою на майно,
що знаходиться у нього на праві повного
господарського відання.

Статтею 326 Цивільного кодексу України
передбачено, що від імені та в
інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Частиною п'ятою статті 22
Господарського кодексу України
визначено, що держава реалізує право
державної власності у державному
секторі економіки через систему
організаційно-господарських
повноважень відповідних органів
управління щодо суб'єктів
господарювання, що належать до цього
сектора і здійснюють свою діяльність
на основі права господарського відання
або права оперативного управління.

Відповідно до статті 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Таким чином, враховуючи вище наведене,
спірне нерухоме майно підлягає
витребуванню у відповідача та за
державою Україна в особі Міністерша
оборони України на праві
господарського відання концерну
«Військторгсервіс» слід визнати право
власності на спірне нерухоме майно.

Разом з тим, суд не знаходить підстав
для задоволення позовних вимог в
частині вимог щодо зобов'язання
Реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції скасувати
у Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно записи про реєстрацію
права власності нерухомого майна щодо
спірного майна, а також зареєструвати
право власності на спірне майно,
виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження
таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з ст. 26 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
записи до Державного реєстру прав
вносяться на підставі прийнятого
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень. У разі скасування на
підставі рішення суду рішення про
державну реєстрацію прав до
Державного реєстру прав вноситься
запис про скасування державної
реєстрації прав.

Таким чином, рішення суду про визнання
права власності є підставою для
реєстрації права власності, а тому
вимоги щодо зобов'язання суб'єкта
реєстрації здійснити реєстрацію є
передчасними, крім того, фактично
пред'являючи вимоги до Реєстраційної
служби, позивач визначає процесуальний
статус даного органу в якості третьої
особи, разом з тим, згідно ст. 35 ЦПК
України треті особи без самостійних
вимог до предмету спору залучаються до
участі у справі якщо рішення в справі
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї із сторін, проте в даному
випадку позивачем фактично пред'явлено
вимоги до третьої особи, що не
передбачено цивільно-процесуальним
законодавством, окрім того в порядку
ст. 33 ЦПК України позивач не
скористався своїм правом залучити
вказаний орган в якості
співвідповідача.

Щодо доводів відповідача та його
представника в частині
безпідставності заявлених позовних
вимог, зокрема в частині наявності
підстав для застосування до спірних
правовідносин строків позовної
давності, а також необхідності
відмовити в задоволенні позову у
зв'язку з тим, що результати публічних
торгів на підставі яких був укладений
визнаний недійсним договір
купівлі-продажу є чинними, то суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено,
що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, враховуючи те, що однією із
підстав для витребування спірного
майна з незаконного володіння ОСОБА_1
є визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірного приміщення
від 17 грудня 2009 року, який визнано
недійсним саме рішенням
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 23 грудня 2013 року, суд
приходить до висновку, що строк
звернення до суду із вказаним позовом
позивачем не пропущено, оскільки
саме з моменту визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірних
приміщень у відповідача відпала
підстава, на якій вона отримала у
власність спірне приміщення, тому у
позивача саме з цього часу виникло
право на звернення до суду із вказаним
позовом про витребування спірного
майна.

Враховуючи наведені обставини та
обставини встановленні судовими
рішеннями, суд приходить до висновку,
що прокурором та позивачами не
пропущений строк позовної давності у
даних спірних правовідносинах,
оскільки про наявність права на
витребування спірного майна їм стало
відомо з набранням законної сили
рішенням суду про визнання правочину,
який став підставою для набуття
відповідачем права власності на спірне
майно, недійсним.

Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Судом встановлено, що підставою
набуття права власності відповідача на
спірне нерухоме майно став саме
визнаний в судовому порядку договір
купівлі-продажу, а тому посилання
відповідачів на дійсність результатів
публічних торгів не є підставою для
відмови в задоволенні даного позову.

Крім того, посилання відповідача та її
представника на той факт, що спірне
майно вибуло із володіння з волі його
власника, спростовується обставинами
встановленими судами першої та
апеляційної інстанції у рішенні
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 23.12.2013 року та ухвалі
Апеляційного суду Чернівецької
області від 19.03.2014 року.

При цьому, посилання відповідачки на
те, що відповідно до ст. 388 ЦК України
держава гарантує захист права
власності добросовісного набувача
(особа, яка придбала майно з публічних
торгів) на придбане майно тим, що таке
майно не може бути витребувано у нього
стосується лише того майна , яке було
продано у порядку, встановленому для
виконання судових рішень, чого в даному
випадку не було.

За таких обставин, суд оцінивши
зібрані в справі докази в їх
сукупності, вважає, що позов
заступника Чернівецького прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України, поданий в інтересах держави
в особі Міністерства оборони України
та концерну «Військторгсерсвіс» про
визнання за державою Україна в особі
Міністерства оборони України, на праві
господарського відання концерну
«Військторгсервіс» право власності на
спірне нерухоме майно, витребування
його у ОСОБА_1 та зобов'язання
Реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції вчинити
певні дії підлягає задоволенню
частково.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.ст. 2,26 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 4
Закону України «Про управління
об'єктами державної власності», ст.ст.
22,136 ГК України,
ст.ст. 182, 256, 257, 261, 326, 328, 387, 388, 391, 392, 1212,
1213 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 3,4, 10, 11, 57, 58,
60, 61, 64, 79, 88, 212, 218, 294, 349 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за державою Україна в особі
Міністерства оборони України на праві
господарського відання концерну
«Військторгсервіс» право власності на
нерухоме майно - приміщення магазину
АДРЕСА_1.

Витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_1 (ідентифікаційний код
НОМЕР_1) нерухоме майно - приміщення
магазину АДРЕСА_1, яке є власністю
держави в особі Міністерства оборони
України на праві господарського
відання концерну «Військторгсервіс».

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Чернівецької області через
Першотравневий районний суд м.Чернівці
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Н. В. Піхало