Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради Закарпатської області про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 16 серпня 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 23 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що у 2002 році за згоди
всіх мешканців будинку на АДРЕСА_1 вона
самовільно збудувала фундамент
(терасу) площею 33,4 кв. м. У січні 2012 року
інспекцією державного архітектурно -
будівельного контролю м. Ужгорода її
було притягнуто до адміністративної
відповідальності й зобов'язано
припинити будівельні роботи. Зазначає,
що з метою оформлення
правовстановлюючих документів на
самочинно збудоване майно вона
звернулась до виконкому Ужгородської
міської ради Закарпатської області,
однак їй було роз'яснено, що право
власності на самочинно збудоване майно
визнається на підставі судового
рішення. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3
просила задовольнити її позовні вимоги
і визнати за нею право власності на
самочинно збудовану терасу площею 33,4
кв. м, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 16
серпня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 23 червня 2014
року, позов задоволено. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на самочинно
збудовану терасу площею 33,4 кв.
м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції про визнання за ОСОБА_3 права
власності на самочинно збудоване
майно, суд апеляційної інстанції
погодився з його висновками, що вимоги
позивачки є обґрунтованими,
будівництво прибудови (тераси) не
порушує права третіх осіб, у тому числі
й ОСОБА_4, ОСОБА_5, при цьому власник
земельної ділянки - виконком
Ужгородської міської ради
Закарпатської області не заперечує
проти визнання за позивачкою права
власності на зазначене нерухоме майно.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до пункту 2 частини
першої статті 307 ЦПК України, має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено, що до будинку на АДРЕСА_1
прибудовано фундамент (терасу) площею
33,4 кв. м.

18 січня 2012 року інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Закарпатській області складено
протокол про адміністративне
правопорушення, згідно з яким ОСОБА_3
самовільно збудувала фундамент до
будинку на АДРЕСА_1, чим порушила
положення статті 34 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності".

19 січня 2012 року інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Закарпатській області ОСОБА_3
притягнуто до адміністративної
відповідальності й накладено штраф у
розмірі 170 грн (постанова
про накладення адміністративного
стягнення від 19 січня 2012 року № 107).

Відповідно до частини третьої статті 376
ЦК України право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Згідно із роз'ясненнями викладеними в
пункті 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про
практику застосування судами статті 376
ЦК України (про правовий режим
самочинного будівництва)" при розгляді
справ зазначеної категорії судам слід
мати на увазі, що відповідно до статті 26
Закону України "Про основи
містобудування" спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
в разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина перша статті 15 ЦК
України, частина перша статті 3 ЦПК
України). У зв'язку із цим звернення до
суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору.

Установлено, що 18 січня 2012 року
інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Закарпатській області винесено припис,
згідно з яким інспекцією встановлено
порушення ОСОБА_3 положень статті 34
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності", а саме
самочинно збудовано фундамент (терасу),
що розташований за адресою: АДРЕСА_1,
зобов'язано припинити будь-які
будівельні роботи й запропоновано
приступити до виготовлення дозвільних
документів згідно чинного
законодавства.

Перевіряючи обґрунтованість і
законність рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
на вказані обставини справи та норми
чинного законодавства уваги не
звернув, не з'ясував які саме права
позивачки було порушено та ким, не
дослідив доказів на підтвердження
доводів позивачки про звернення її до
виконкому Ужгородської міської ради
Закарпатської області і відмови
останнього у видачі
правовстановлюючих документів на
об'єкт самочинного будівництва,
залишив поза увагою, що посилання суду
першої інстанції, що виконком
Ужгородської міської ради
Закарпатської області запропонував
позивачці звернутися до суду для
вирішення зазначеного питання є
голослівним, не підтвердженим
належними та допустимим доказами.

Згідно з вимогами статті 376 ЦК України,
право власності на самочинне
будівництво може бути визнане за
особою, що вимагає такого визнання,
виключно за умови наявності документів
про право власності на землю або право
користування земельною ділянкою, що
визначають цільове призначення такої
ділянки.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
на зазначене уваги не звернув, не дав
оцінки поясненням сторін, що земельна
ділянка, на якій розташоване спірне
будівництво, не відводилася ОСОБА_3 для
здійснення будівництва, не спростував
докази, надані ОСОБА_4 і ОСОБА_5, і не
навів мотивів їх відхилення про те, що
земельна ділянка, на якій розташовано
спірний об'єкт будівництва, виконкомом
Ужгородської міської ради
Закарпатської області надано їм в
оренду на підставі договорів оренди
земельної ділянки від 06 вересня 2011
року, від 24 вересня 2012 року та
від 02 вересня 2013 року (а.с. 38-45).

Установлено, що ОСОБА_3 просила визнати
за нею право власності на самочинно
збудоване майно, а саме терасу, яка
прибудована до будинку на АДРЕСА_1.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у пункті 7 постанови від 30 березня
2012 року № 6 "Про практику
застосування судами статті 376 ЦК
України (про правовий режим
самочинного будівництва)" не може бути
застосовано правила статті 376 ЦК при
вирішенні справ за позовами: про
визнання права власності на самочинно
переобладнані квартири в
багатоквартирних будинках різних
житлових фондів, оскільки такі
правовідносини врегульовано іншими
нормами законодавства, зокрема статтею
383 ЦК та відповідними нормами Житлового
кодексу України щодо власників
квартир; про визнання права власності
на самочинно збудовані тимчасові
споруди; про визнання права власності
на самочинно збудовані приналежності
до основної речі (ганок, веранда,
мансарда тощо).

Погоджуючись із висновком суду першої
інстанції про визнання за ОСОБА_3 права
власності на терасу, суд апеляційної
інстанції не з'ясував чи є спірна
тераса приналежністю до основної речі,
а саме будинку на АДРЕСА_1, чи вона є
основною спорудою.

Отже, судом апеляційної інстанції не
з'ясовано всі обставини справи, не
досліджено всі докази та не надано їм
оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, ухвала
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4
та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 23 червня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
М.К.
Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська