АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №645/1822/13-ц
Головуючий 1-ї інстанції: Федорова
Провадження№22-ц/790/7243/2014
Доповідач: Трішкова І.Ю.
Категорія: поділ майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого
-Трішкової І.Ю.,

суддів:
- Кірсанової Л.І., Пилипчук Н.П.,

при
секретарі - Костенко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 28 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ
майна подружжя, визнання права
власності на Ѕ частину житлового
будинку з надвірними спорудами,
визнання права власності на 1/2 частину
облицювальної цегли, за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
ОСОБА_3, ОСОБА_6, орган опіки та
піклування Фрунзенського району про
визнання майна особистою власністю,
стягнення компенсації за 1/2 частину
придбаного спільного автомобілю та
стягнення 1/2 частини банківського
вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_5, в якому просила суд:

встановити факт спільного проживання з
ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 11 липня 2002 року до 14 березня 2003
року;

визнати за нею право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_2;

визнати за нею право власності на 1/2
частину облицювальної цегли, загальною
вартістю 27863,40 грн.

врахувати при визначенні часток у
праві спільної власності
заборгованість за споживчим кредитом у
розмірі 9010,12 грн., яка на сьогодні не
погашена.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з
2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали
проживати однією сім'єю, а 14.03.2003 року
між ними був зареєстрований шлюб. 16.05.2003
року за спільні кошти позивача та
відповідача був придбаний будинок
АДРЕСА_2, в якому за час подружнього
життя сторін за особисті кошти
позивача було залито фундамент для
прибудови, проведено воду, каналізацію,
збудовано паркан, піднято стелю в
будинку, на що було витрачено велику
кількість грошових коштів. Крім того,
на території домоволодіння
знаходиться облицювальна цегла, яка
була придбана нею для здійснення
добудови будинку на загальну суму 24591,10
грн.. Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 01.07.2013 року шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

ОСОБА_5 проти позову заперечував, подав
зустрічний позов, в якому просив суд:

визнати домоволодіння АДРЕСА_2
його особистою приватною власністю,
такою, що не підлягає розподілу, як
спільно набуте майно подружжя;

стягнути з відповідачки
компенсацію за 1/2 частину спільно
придбаного автомобіля ВАЗ 21114, 2008 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, - грошову суму в розмірі 23819,26
грн.;

стягнути з відповідачки 1/2
частину банківського вкладу Приват -
вклад НОМЕР_2, - грошову суму у розмірі
4384,12 доларів СІІІА, та 1/2 частину
банківського вкладу "Мультивалютний"
на 3 місці - грошову суму у розмірі 24,65
доларів США по курсу НБУ станом на
22.04.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
спірний будинок був придбаний ним
16.05.2003 року за власні кошти та кошти, які
подарували йому батьки, а не за спільні
кошти подружжя. Позивач за зустрічним
позовом наголосив, що шлюб з
відповідачкою він уклав 14.03.2003 року,
тобто за два місяці до придбання
будинку, та зазначив, що на той час ані
він, ані відповідачка не мали
постійного місця роботи та доходів.

Крім того, позивач за зустрічним
позовом наголосив, що сторонами під час
подружнього життя був придбаний
автомобіль ВАЗ 21114, 2008 року випуску, та
вкладено в банківську установу сімейні
заощадження, у зв'язку з чим позивач
просив стягнути з відповідачки
компенсацію за 1/2 частину спільно
придбаного автомобіля та 1/2 частину
банківських вкладів на його користь.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 28 квітня 2014 року позови
задоволені частково.

Встановлений факт спільного
проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 11 липня 2002
року до 14 березня 2003 року.

За ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_2.

За ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2
частину облицювальної цегли на суму
13931,70 грн..

З ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_4
витрати по сплаті судового збору в сумі
254,01 грн., а на користь держави судовий
збір у сумі 262,35 грн.

З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто 1/2
частину банківського вкладу
"Мультивалютний" у сумі 24,65 доларів США
по курсу НБУ станом на 22.04.2014 року
становить 277,31 грн., а також витрати по
сплаті судового збору у сумі 2,77 грн.

В решті позову - відмовлено.

Зазначене рішення суду переглядалось в
апеляційному порядку за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 і рішенням судової
колегії судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області від 09.07.2014 року рішення суду
першої інстанції в частині
встановлення факту спільного
проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією
сім'єю з 2002 року по 2003 рік скасовано. В
інший частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом про визнання
житлового будинку по АДРЕСА_2 особистою
власністю скасувати і в цій частині
постановити нове рішення, яким
задовольнити зазначені позовні вимоги,
посилаючись на те, що рішення суду
винесене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони з 14 березня 2003 року перебували
у зареєстрованому шлюбі.

З договору купівлі-продажу від 16 травня
2003 року вбачається, що ОСОБА_5 придбав
жилий будинок АДРЕСА_2. Згідно з п. З
вказаного договору, продаж будинку
здійснено за 52470 гривень.

ОСОБА_5 стверджує, що вказаний житловий
будинок був придбаний за його власні
кошти та кошти, які подарували йому
батьки.

Кошти на купівлю спірного будинку він
та його батьки отримали від продажу
належної їм квартири АДРЕСА_1, про що
свідчить договір купівлі-продажу
квартири від 16 грудня 2002 року, копія
якого міститься в матеріалах справи.
Продаж вказаної квартири вчинено за 79400
гривень.

З вказаної суми одержаних від продажу
квартири грошових коштів його частка
разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7,
законним представником якого він
являється, становила 39700,00 грн., іншу
частину грошей від продажу квартири в
розмірі 39700,00 грн. йому подарували
батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_3, на
підтвердження чого надав суду оригінал
договору дарування грошей від 17.12.2002
року.

Частиною 1 статті 244 ЦК України 1963 року
передбачено, що договір дарування на
суму понад 500 карбованців, а при
даруванні валютних цінностей - на суму
понад 50 карбованців повинен бути
нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 59 УПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

З огляду на зазначене суд
правильно визначив, що договір
дарування грошей від 17.12.2002 року є
недопустимим доказом у зв'язку з
невідповідністю його формі,
встановленій законом та відсутністю
нотаріального посвідчення вказаного
договору.

Згідно зі ст.60 ч.1 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_5 не довів у судовому
засіданні, що спірний будинок є його
особистою власністю.

Рішення першої інстанції в
зазначеній частині вже переглядалось і
рішенням судової колегії судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
від 09.07.2014 року рішення суду в цій
частині залишено без змін у зв'язку з
недоведеністю.

Доводи ОСОБА_3 про те, що його син
ОСОБА_5 орендував індивідуальний
депозитний сейф з 16.12.2002 року по 16.05.2003
року, не є підставою вважати, що у
згаданому сейфі знаходились кошти,
достатні для придбання спірного
житлового будинку.

Крім того, судова колегія
приймає до уваги, що під час розгляду
даної справи у суді першої інстанції та
в апеляційному суді ОСОБА_7 ніколи не
згадував про те, що він зберігав кошти
для придбання будинку у депозитному
сейфі у банку.

При розгляді даної справи в
апеляційному суді за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 судовою колегією
перевірялись всі доводи сторін, надані
суду першої інстанції докази і на
підставі встановленого судова колегія
прийшла до висновку про правильність
рішення суду першої інстанції в
частині розгляду позовних вимог про
поділ майна подружжя і визнання права
особистою власністю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3
не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення
суду в оскарженій частині відсутні.

Керуючись ст.ст.303,307,308,314, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
з цивільних справ,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 28 квітня 2014 року в частині
поділу майна подружжя і визнання майна
особистою власністю залишити без змін.

В інший частині рішення суду не
переглядалось.

Ухвала судової колегії набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення ухвали.

Головуючий:

Судді: