У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник
А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики та зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору
позики недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від 9
грудня 2013 року, ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 4 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив
стягнути з ОСОБА_5 борг за договором
позики у розмірі 320 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 5
травня 2010 року ОСОБА_5 склала розписку,
відповідно до якої позичила у нього 320
000 грн, які зобов'язалась повернути до 5
травня 2011 року. У розписці також
зазначено, що у разі невиконання
зобов'язання позикодавець має право
повернути свої кошти із суми, отриманої
від реалізації ним належної ОСОБА_5
квартири АДРЕСА_1.

Оскільки отримані в борг кошти ОСОБА_5
не повернула, то вони підлягають
стягненню із неї у судовому порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Ухвалою Рівненського міського суду від
5 лютого 2013 року до участі у справі як
правонаступника ОСОБА_5 залучено її
сина ОСОБА_4, який прийняв спадщину.

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, просив
визнати недійсним договір позики,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що
договір позики є безгрошовим. ОСОБА_3 не
має значних доходів та не міг позичити
ОСОБА_5 320 000 грн. Крім того, на час
складання розписки ОСОБА_5 не
усвідомлювала значення своїх дій,
оскільки хворіла на алкоголізм та
періодично перебувала на лікуванні у
лікувальних закладах. За життя ОСОБА_5
розповідала йому, що в обмін на пляшку
горілки підписала ОСОБА_3 якийсь
документ, але ніяких коштів за це від
нього не отримувала.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 9 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 4 лютого 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість у розмірі 320 000 грн. У
зустрічному позові відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 5 травня 2010 року
ОСОБА_5 написала розписку, відповідно
до якої позичила у ОСОБА_3 320 000 грн, які
зобов'язалась йому повернути до 5
травня 2011 року. У разі неповернення
коштів у цей строк ОСОБА_3 має право
отримати суму позики за рахунок коштів,
отриманих при виконанні доручення від 5
травня 2010 року щодо продажу належної
ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1.

Того ж дня ОСОБА_5 видала нотаріально
посвідчену довіреність, якою
уповноважила ОСОБА_3 бути її
представником в усіх без винятку
підприємствах, установах і
організаціях, зокрема, із правом
замовлення і виготовлення державного
акта на право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1, а також підписання
договору відчуження нерухомого майна
та земельної ділянки за вказаною
адресою.

19 серпня 2011 року ОСОБА_5 скасувала
видану ОСОБА_3 довіреність від 5 травня
2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її
смерті спадщину прийняв ОСОБА_4

21 грудня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
Здолбунівської районної державної
нотаріальної контори із письмовою
вимогою про стягнення з ОСОБА_4 320 000 грн
боргу ОСОБА_5

Задовольняючи первісний позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
грошові кошти за розпискою від 5 травня
2010 року підлягають стягненню із
спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ураховуючи,
що він не надав доказів на
підтвердження тієї обставини, що
розписка від 5 травня 2010 року написана
не ОСОБА_5 Відмовляючи у зустрічному
позові, суд виходив із його
недоведеності та дійшов висновку, що
передання коштів за договором позики
підтверджується матеріалами справи;
відповідач не надав докази, що у момент
написання розписки від 5 травня 2010 року
ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх
дій та не могла керувати ними.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін. Апеляційний суд
також виходив із того, що зустрічний
позов пред'явлено з підстав
безгрошовості договору позики і не
пред'явлено з підстав, визначених ст. 225
ЦК України.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанції погодитись не
можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною першою статті 1049 ЦК України
встановлено обов'язок позичальника
повернути позику (грошові кошти) у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Як убачається із матеріалів справи,
звертаючись до суду із зустрічним
позовом ОСОБА_4 посилався на те, що
ОСОБА_3 не має значних доходів та не міг
позичити ОСОБА_5 320 000 грн., на час
складання розписки ОСОБА_5 не
усвідомлювала значення своїх дій,
оскільки хворіла на алкоголізм та
періодично перебувала на лікуванні у
лікувальних закладах.

Поза увагою суду першої інстанції
залишилося те, що у зустрічному позові
ОСОБА_4 просив визнати договір позики
недійсним із двох підстав: за
безгрошовістю і у зв'язку з тим, що
ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх
дій та не могла керувати ними, які є
взаємовиключними.

У порушення вимог ст. ст. 119, 120 ЦПК
України суд першої інстанції не надав
позивачу строк для усунення недоліків
позовної заяви. Суд першої інстанції
також не звернув уваги на те, якщо
порушення правил ст. ст. 119, 120 ЦПК
України виявлені при розгляді справи,
то вони усуваються в ході судового
розгляду або настають наслідки,
передбачені п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України.

З огляду на викладене підлягає
скасуванню і ухвала апеляційного суду.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанції порушення норм
процесуального права унеможливлюють
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення у справі підлягають скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 9 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 4 лютого 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

Г.І.
Мостова

М.І.
Наумчук

А.С.
Олійник