Справа № 148/707/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року

м.Тульчин

Тульчинський районний
суд Вінницької області

в складі: головуючого судді
Карнауха А.П.

при секретарі
Грабовській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Тульчині справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Зарічнянської ( як у позовній заяві )
сільської ради Тульчинського району
Вінницької області про встановлення
факту спільного проживання однією
сім»єю, визнання членом робочого двору,
втрати права члена колгоспного двору,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1
звернулась до Тульчинського районного
суду з позовом до ОСОБА_2, Зарічнянської
сільської ради Тульчинського району
Вінницької області про встановлення
факту спільного проживання однією
сім»єю, визнання членом робочого двору,
втрати права члена колгоспного двору,
мотивуючи свої позовні вимоги
наступним.

Їй на праві с
особистої власності належить житловий
будинок з господарськими будівлями в
с.Зарічному Тульчинського району по
вул.Леніна,191/203/. До неї звернувся з
позовом про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди на
суму 20373 грн. ОСОБА_2 В своєму позові той
зазначив, що йому на праві особистої
власності належить житловий будинок на
підставі свідоцтва №631, виданого
виконкомом Зарічнянської сільської
ради 2.11.1994 року за рішенням виконкому
№42 від 24.10.1994 року. Розгляд справи
зупинений, бо позивачка звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним свідоцтва на право особистої
власності на житловий будинок,
господарські будівлі та споруди,
анулювання його реєстрації. Вважала, що
це свідоцтво є незаконним, бо видане на
будинок, який за заявою ОСОБА_3 ( її
покійного чоловіка та батька
відповідача ) від 13.10.1997 року він
зобов»язувався знести як старе
приміщення, непридатне для проживання,
щоб отримати дозвіл на будівництво
нового житлового будинку на земельній
ділянці 0,30 га в с.Зарічному на підставі
рішення загальних зборів колгоспників
від 22.02.1977 року і клопотання виконкому
Зарічнянської сільської ради від 13.04.1977
року. В своєму позові вона зазначала, що
новий будинок по вул..Леніна,191 в
с.Зарічному вона з ОСОБА_3 побудували на
підставі дозволу виконкому
Тульчинської райради на право
виконання будівельних робіт від 25.05.1977
року на земельній ділянці розміром 0,30
га по вул..Леніна,203 в с.Зарічному
Тульчинського району, який раніше мав
адресу №193. Але взамін вони повинні
були знести старий будинок на цій же
земельній ділянці. Після будівництва
нового будинку вони разом із дітьми, в
тому числі й відповідачем, проживали в
ньому однією сім»єю. Двір у них
рахувався робочим, тому й відповідач
був членом робочого двору. А жилий
будинок з літньою кухнею, який раніше
належав батькам чоловіка позивачки та
рахувався за адресою – с.Зарічне
Тульчинського району, вул..Леніна,193,
був за статусом – колгоспним двором. В
ньому проживали батьки чоловіка
позивачки – ОСОБА_4, яка померла 23.04.1990
року, та ОСОБА_5, який помер у 1987 році.
ОСОБА_3 помер 06.10.2002 року.

При розгляді справи їй стало
відомо, що її син ОСОБА_2 згідно запису в
по господарській книзі №5
Зарічнянської сільської ради за 1986-1990
роки з особового рахунку №422 ( голова
двору – ОСОБА_3М.) по вул.Леніна,191, в
серпні 1987 року вибув на особистий
рахунок №421 ( голова двору – ОСОБА_4 )
вул.Леніна,193. Але вони як батьки такої
згоди не давали, а без їх згоди дитина у
віці 15 років не могла стати членом
сім»ї колгоспного двору діда та баби.
Таких заяв сільська рада не може
надати, бо їх не існує в природі.

ОСОБА_2 з дня свого
народження в 1972 році і до 1997 року
проживав із ними та молодшим сином
ОСОБА_6 як члени сім»ї, а з 1977 року в
новому будинку.

Стара будівля, яку чоловік
позивачки зобов»язувався знести, не
могла рахуватись як об»єкт нерухомості
і працівники сільської ради не мали
права відкривати окремий особистий
рахунок на колгоспний двір, в якому до
цього часу записана головою двору
покійна ОСОБА_4 І це підтверджено
техпаспортом на житловий будинок.
Записи про проживання в цьому будинку
ОСОБА_2 не відповідають дійсності і на
думку позивачки вписані пізніше.

В них з відповідачем спір
щодо користування земельною ділянкою,
оскільки ОСОБА_2 не дає їй можливості
заїзду до нового будинку. Якщо вона
доведе факт, вказаний у даному позові,
то це буде законним доказом по справі
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на його ім.»я на старі
непридатні для використання за їх
цільовим призначенням будівлі та
незаконні дії сільської ради по
внесенню відповідача як члена
колгоспного двору за адресою –
с.Зарічне, вул.Леніна,193.

Просить суд визнати факт
спільного проживання однією сім»єю
ОСОБА_2 з ними – батьками ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 в с.Зарічному Тульчинського
району Вінницької області по
вул..Леніна,191.

Встановити факт, що ОСОБА_2 в
період з 1977 року по 2007 рік був членом
робочого двору по вул..Леніна,191 в
с.Зарічному Тульчинського району.

Встановити факт втрати ним
права на членство його з серпня 1987 року
в колгоспному дворі ОСОБА_4 за адресою
– с.Зарічне Тульчинського району,
вул.Леніна,193.

В судовому засіданні
позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги
змінила та просила суд встановити факт,
що ОСОБА_2 в період з 1977 року по 1997 рік
був членом робочого двору по
вул.Леніна,191 в с.Зарічному
Тульчинського району.

Решту позовних вимог
залишила без змін.

В судовому засіданні
позивачка позов підтримала та просила
його задовольнити. Пояснила суду,що
вона не знала, що документи на стару
хату були оформлені на сина. З 2002 року у
неї із сином почався конфлікт після
того як вона стала звертатись з приводу
приватизації земельної ділянки.

В 1985 році вони побудували
нову хату за №191 по вул..Леніна в
с.Зарічному. Стара нумерація - №203.

Син з 1997 року став проживати
окремо. Як його приписали до хати діда
та баби сказати не може. Дід
відповідача – ОСОБА_5, був членом
колгоспу.

Син в 1987 році вчився в ПТУ.
Проживав із ними.

Лише в 2012 році їй стало
відомо, що він власник житлового
будинку №193 по вул.Леніна в с.Зарічному.
По цьому номеру проживала мати
чоловіка – ОСОБА_4

Представник позивачки –
адвокат ОСОБА_7, позов підтримала,
просила його задовольнити. Пояснила
суду, що вона не знає який саме спір
існує між сільською радою та
позивачкою. Позивачка не була членом
колгоспного двору. Будинку, в якому
проживає позивачка до 1987 року не було,
до переобліку.

Відповідач ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнав,
просив в його задоволенні відмовити.
Пояснив суду, що на сімейній раді було
вирішено прописати його до бабиної
хати. Так тоді і зробили. З 1990 року по 1999
рік він працював у колгоспі. В 1985 році
цілий рік перебував на лікуванні і в
с.Зарічному не був. А вже в 1987 році був
прописаний до баби. В будинку за №191 по
вул..Леніна він жив до 1987 року. Потім з
1987 року по 1990 рік вчився у ПТУ і жив у
гуртожитку. З 1990 року по 2000 рік проживав
у бабиній хаті по №193. В 1995 році він
одружився. З 2000 року він проживає в
ІНФОРМАЦІЯ_1. Коли вчився в ПТУ, то
стипендію віддавав матері. Так у них
було заведено.

Представник відповідача
ОСОБА_2 – адвокат ОСОБА_8, в судовому
засіданні позов не визнав, проти його
задоволення заперечував. Пояснив суду,
що в 1996 році відповідач отримав новий
паспорт громадянина України. Була
проведена його реєстрація в
с.Зарічному Тульчинського району. Але
номер будинку, назва вулиці при
реєстрації не були вказані.

Представник відповідача –
Зарічненської сільської ради ОСОБА_9
позов не визнала, проти його
задоволення заперечувала. Пояснила
суду, що в 1987 році була проведена зміна
нумерації будинків по вул.Леніна в
с.Зарічному з №191 на №193.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив,
що підтверджує факт проживання
позивачки та відповідача однією
сім»єю. З якого по який час вже не
пам»ятає.

Свідок ОСОБА_11 суду
пояснила, що ОСОБА_2 проживав із ОСОБА_1
однією сім»єю. До 1997 року жив із
батьками. В 1997 році перейшов жити у
власну хату.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив,
що до 1994-1995 років ОСОБА_1 жили однією
сім»єю. Потім ОСОБА_2 одружився і став
жити окремо.

Свідок ОСОБА_13 в судовому
засіданні підтвердила, що ОСОБА_2 жив із
батьками. Але до якого року не пам»ятає.

Із оглянутої в судовому
засіданні заяви ОСОБА_3 від 13.04.1977 року
вбачається,що він просить виконком
Тульчинської районної ради депутатів
трудящих надати дозвіл на будівництво
житлового будинку в с.Зарічному на
присадибній ділянці, закріпленій за
колгоспом ім..Калініна. Після забудови
старий будинок зобов»язується знести.

Згідно копії ухвали судді
Тульчинського районного суду від 19.06.2013
року прийнято до провадження та
призначено до судового розгляду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
свідоцтва про право особистої
власності на житловий будинок.

Згідно свідоцтва про
народження серії 1-АМ № 276227, виданого
виконкомом Зарічненської сільської
ради, ОСОБА_2 народився 06.06.1972 року в
с.Зарічному Тульчинського району
Вінницької області. Його батьками є
ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Із свідоцтва про смерть
серії 11-АМ № 490040 вбачається, що ОСОБА_4
померла 23.04.1990 року.

Із архівного витягу з
рішення виконкому Зарічненської
сільської ради від 13.04.1977 року
вбачається, що ним погоджено рішення
загальних зборів колгоспників про
виділення присадибної ділянки ОСОБА_3
для будівництва індивідуального
житлового будинку. Вирішено просити
виконком Тульчинської районної Ради
депутатів трудящих надати дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку ОСОБА_3 в с.Зарічному по
вул.Леніна,201а.

Позивачкою також в якості
письмових доказів надані ксерокопії
свідоцтва на забудову сільських
населених пунктів УРСР та будівельного
паспорта земельної ділянки,які суд не
може оцінити через їх низьку якість та
неможливість прочитати текст цих
ксерокопій.

Вислухавши пояснення
сторін, їх представників, допитавши
свідків, вивчивши надані сторонами
письмові докази, оцінюючи їх
відповідно до ст.212 ЦПК України суд
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

Так, позивачка просить визнати факт
проживання відповідача з нею та її
чоловіком з 1977 року по 2007 рік в
с.Зарічному по вул..Леніна,191 однією
сім»єю.

В той же час, в судовому засіданні
встановлено, що відповідач в 1987-1990
роках навчався в ПТУ і проживав за
місцем навчання. Цей факт сторонами не
оспорювався.

Також судом встановлено, що в 1995 року
ОСОБА_2 одружився та створив власну
сім»ю, тому не міг одночасно бути й
членом сім»ї своїх батьків.

Не заперечували сторони також факт, що
відповідач з 2000 року проживає в
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказане свідчить, що відповідач ОСОБА_2
не міг проживати з позивачкою однією
сім»єю в с.Зарічному по вул.Леніна,191 до
2007 року, оскільки мав власну сім»ю та з
2000 року проживав за іншою адресою.

Окрім цього, не можуть бути задоволені
позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2
членом робочого двору з 1977 року по 2007
рік по вул.Леніна,191 в.Зарічному
Тульчинського району.

Із наданих позивачкою та її
представником суду письмових доказів
вбачається, що батько відповідача –
ОСОБА_3 в 1977 році лише отримав дозвіл на
будівництво житлового будинку в
с.Зарічному по вул.Леніна, але ними не
підтверджено, що на час отримання
дозволу на забудову житловий будинок
вже був збудований і придатний для
проживання. Навпаки, позивачка в
судовому засіданні пояснила, що
будівництво будинку вони закінчили в
1985 році і з того часу стали в ньому
проживати.

Окрім цього, позивачкою надано
архівний витяг з рішення №24 від 13.04.1977
року виконкому Зарічненської
сільської ради, з якого вбачається, що
ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво
будинку по вул.Леніна,201а. Вона ж в
судовому засіданні стверджувала, що її
син проживав разом із нею саме в
новозбудованому будинку, але доказів
того, що в 1977 році і в подальшому
будинок по вул..Леніна,201 а та по
вул..Леніна,191 – це один і той же будинок
не надала. В самій позовній заяві
позивачка вказувала, що виконкомом
Тульчинської районної Ради депутатів
трудящих 25.05.1977 року було надано дозвіл
на забудову по вул.Леніна,203 в
с.Зарічному. Причину такого протиріччя
в адресі забудови в судовому засіданні
пояснити не змогла.

За таких обставин суд не може
встановити факт проживання ОСОБА_2 саме
по вул..Леніна,191 в с.Зарічному
Тульчинського району.

Крім того, в судовому засіданні як і в
позовній заяві позивачка стверджувала,
що в серпні 1987 року відповідач за
даними погосподарської книги був
переведений із двору №191 по вул.Леніна
на №193 цієї ж вулиці і став членом двору
ОСОБА_4, яка була на той час членом
колгоспного двору. Цей факт сторонами
не оспорювався. При цьому позивачка
заявляла, що така зміна адреси
відповідача відбулась без її згоди, але
дії Зарічненської сільської ради з
цього приводу не оскаржувала. Вони на
час розгляду справи не визнані
незаконними.

Відповідно ж до ст.11 ЦПК України на
підставі принципу диспозитивності суд
розглядає справу в межах заявлених
вимог,тому не може визнавати дії
сільської ради незаконними.

З цих же причини не може бути
задоволена вимога позивачки щодо
встановлення факту членства ОСОБА_2 в
робочому дворі з 1977 року по 1997 рік,
оскільки сама ж позивачка в своїй
вимозі просить встановити факт втрати
ОСОБА_2 членства в колгоспному дворі
ОСОБА_4 з серпня 1987 року. Очевидно, що
цією вимогою позивачка визнає членство
відповідача у колгоспному дворі ОСОБА_4
до серпня 1987 року. Бути ж членом
робочого двору та колгоспного двору
відповідач одночасно не міг.

При прийнятті рішення суд також
враховує, що відповідно до змін,
внесених до ЦК УРСР Законом України
№3718-12 від 16.12.1993 року, із ЦК України
виключені ст.ст.120-126, які регулювали
поняття права власності на майно
колгоспних дворів. Отже, з того часу
особа не може набути і втрачає статус
члена колгоспного двору. Її права
власності на майно, набуті за час
членства у колгоспному дворі
зберігаються, але в подальшому
регулюються іншими нормами ЦК України.

Згідно ст..126 ЦК УРСР ( виключена на
підставі Закону

N 3718-12 від 16.12.93 )

працездатний член колгоспного двору
втрачає право на частку в

майні двору, якщо він не менше трьох
років підряд не брав участі

своєю працею і коштами у веденні
спільного господарства двору. Це

правило не застосовується, якщо член
двору не брав участі у

веденні господарства в зв'язку з
призовом на строкову військову

службу, навчанням в учбовому закладі
або хворобою.

Відповідно до
роз’яснень, що викладені в пункті 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20 “Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності”,
спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права
на частку в його майні. Такими, що
втратили це право, вважаються
працездатні члени двору, які не менше
трьох років підряд до цієї дати не
брали участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору
(в цей строк не включається час
перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в
учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору
може бути зменшено або відмовлено у
її виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права
на частку в його майні, вона
визначається виходячи з того майна
двору, яке було на час їх вибуття і яке
збереглося.

Доказів того, що на час
існування колгоспного двору, головою
якого до 1990 року була ОСОБА_4 ( до дня
смерті), ОСОБА_2 втратив право власності
на частку у майні колгоспного двору з
підстав, передбачених ст..126 ЦК УРСР
позивачкою не надано.

За таких обставин
встановлення факту втрати ОСОБА_2
членства у колгоспному дворі з серпня
1987 року неможливе.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.120-126 ЦК УРСР,
ст.ст.11.212,215-218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову
відмовити.

Апеляційна скарга на
рішення суду може бути подана до
апеляційного суду Вінницької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Тульчинський
районний суд.

Суддя: