У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцов В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «ВДП», публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про визнання поруки припиненою, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
13 лютого 2014 року, ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, на підставі ч. 4
ст. 559 ЦК України просив визнати поруку
припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16
березня 2007 року між товариством з
обмеженою відповідальністю «ВДП» (далі
- ТОВ «ВДП») і публічним акціонерним
товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ
«Укрсоцбанк») було укладено договір
про відкриття невідновлювальної
кредитної лінії № 24-11/47, за умовами
якого банк надав ТОВ «ВДП» кредитні
кошти окремими траншами, які боржник
зобов'язався повернути до 13 березня 2009
року зі сплатою 18,5 % річних та комісії в
межах ліміту заборгованості до 7 000 000
грн.

Із метою забезпечення виконання ТОВ
«ВДП» зобов'язань за кредитним
договором того ж дня між ОСОБА_3 та ПАТ
«Укрсоцбанк» було укладено договір
поруки, за умовами якого поручитель
зобов'язався відповідати перед банком
за повне та своєчасне виконання ТОВ
«ВДП» зобов'язань за кредитним
договором.

Із моменту настання строку виконання
основного зобов'язання - 13 березня 2009
року у шестимісячний строк банк не
пред'явив до нього як до поручителя
вимоги.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 12 липня 2012 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 25 жовтня 2012 року, в позові
відмовлено.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 листопада 2012
року відмовлено ОСОБА_3 у відкритті
касаційного провадження на підставі п.
5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від
16 жовтня 2013 року скасовано ухвалу судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 листопада 2012 року, справа
направлена на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 листопада 2013
року рішення Печерського районного
суду м. Києва від 12 липня 2012 року, ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня
2012 року скасовано, справу передано на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 13 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 15 квітня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що спір про відповідальність
ОСОБА_3 за невиконання умов кредитного
договору як поручителя ТОВ «ВДП» уже
вирішено третейським судом, суму
заборгованості за кредитним договором
стягнуто солідарно з боржника та
поручителя, а тому відсутні підстави
вважати поруку припиненою.

Із висновками суду апеляційної
інстанції про залишення без змін
рішення суду першої інстанції
погодитись не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що 16 березня 2007
року між ТОВ «ВДП» та ПАТ «Укрсоцбанк»
було укладено договір про відкриття
невідновлювальної кредитної лінії
24-11/47, за умовами якого банк
зобов'язався надати ТОВ «ВДП» кредит
окремими траншами, а ТОВ «ВДП» -
повернути кошти до 13 березня 2009 року зі
сплатою 18,5 % річних та комісії в межах
максимального ліміту заборгованості
до 7 000 000 грн.

Того ж дня між ОСОБА_3 і ПАТ
«Укрсоцбанк» було укладено договір
поруки, за умовами якого поручитель
зобов'язався відповідати перед банком
за повне та своєчасне виконання
боржником умов вказаного кредитного
договору.

Оскільки кредит вчасно повернуто не
було, то у квітні 2011 року банк звернувся
до Третейського суду при Асоціації
українських банків про стягнення
заборгованості за кредитним договором
солідарно з боржника та поручителя.
Рішенням цього суду від 12 травня 2011
року стягнуто на користь банку
солідарно з боржника та поручителя 12 220
671 грн 14 коп. заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Як установлено судами, в укладеному між
сторонами договорі поруки не
встановлено строку, після якого порука
припиняється, у кредитному договорі
строк виконання зобов'язання
визначений - строк повного погашення
кредиту 13 березня 2009 року.

За таких обставин, у ПАТ «Укрсоцбанк»
право пред'явити вимогу до поручителя
ОСОБА_3 про виконання порушеного
боржником зобов'язання щодо повернення
кредиту виникло, починаючи з 14 березня
2009 року, протягом наступних шести
місяців.

Таку вимогу до поручителя банк
пред'явив лише у квітні 2011 року,
звернувшись до третейського суду,
тобто вже після спливу встановленого ч.
4 ст. 559 ЦК України шестимісячного
строку.

Наявність рішення третейського суду не
позбавляє поручителя можливості
звернутися до суду за захистом свого
права з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст.
16 ЦК України.

Такий висновок викладений у постанові
Верховного Суду України від 16 жовтня 2013
у цій справі, який, відповідно до ст. 360-7
ЦПК України, є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Правовий висновок Верховного Суду
України про правильне застосування
норм матеріального права щодо спірних
правовідносин, викладений у його
рішенні, є обов'язковим для судів при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення, є обов'язковими для суду
першої чи апеляційної інстанції при
новому розгляді справи.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
ст. ст. 303, 315 ЦПК України на зазначене
уваги не звернув, не з'ясував обставини
справи, не дослідив докази у справі, не
надав їм оцінки, не визначився з нормою
права, яка підлягає застосуванню, не
мотивував, чому не взяв до уваги
правовий висновок Верховного Суду
України в цій справі та дійшов
передчасного висновку про залишення
без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судове
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15
квітня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник