Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Розаліївський», ОСОБА_4
про встановлення нікчемності
правочину, за касаційними скаргами
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Розаліївський» та ОСОБА_4
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 19 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Розаліївський» (далі - СВК
«Розаліївський»), ОСОБА_4 про
встановлення нікчемності правочину.

Позивач посилався на те, що відповідно
до протоколу зборів співвласників
колишнього КСП «Розаліївський» від 04
лютого 2009 року № 2 громадянці ОСОБА_4
були делеговані повноваження на
підписання договору оренди цілісного
майнового комплексу. 16 червня 2009 року
між ОСОБА_4, яка діяла від імені
співвласників колишнього КСП
«Розаліївський», та СВК
«Розаліївський» був укладений договір
оренди цілісного майнового комплексу.
Вказаним договором передбачено термін
його дії на п'ять років, а також
передбачено і право орендаря на викуп.

Вказував на те, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 06 грудня 2012 року, виданого
державним нотаріусом Узинської
міської державної нотаріальної
контори Київської області, він є
власником майнового паю на суму 3 654 грн
у загальному пайовому фонді СВК
«Розаліївський», розташованого у с.
Розаліївка Білоцерківського району
Київської області. З
кримінального провадження № 00007450
від 16 грудня 2013 року, що порушене за
фактом привласнення майна КСП
«Розаліївський» за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, йому
стало відомо про вказаний договір
оренди і, як з'ясувалося, цей договір є
нікчемним правочином, оскільки договір
не було посвідчено нотаріально. При
цьому ОСОБА_4 перевищила свої службові
повноваження та уклала договір оренди
із правом викупу цілісного майнового
комплексу.

Враховуючи вказане, позивач просив
встановити нікчемність договору
оренди від 16 червня 2009 року.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 червня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 19 серпня 2014 року,
позов задоволено. Встановлено, що
договір оренди цілісного майнового
комплексу з правом викупу від 16 червня
2009 року, без номера, укладений між СВК
«Розаліївський» та головою товариства
співвласників колишнього КСП
«Розаліївський» ОСОБА_4, є нікчемним
правочином.

У касаційній скарзі СВК
«Розаліївський», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити нове рішення про відмову у
позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає
задоволенню, касаційна скарга СВК
«Розаліївський» підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що відповідно до
протоколу зборів співвласників
колишнього КСП «Розаліївський» від 04
лютого 2009 року № 2 громадянці ОСОБА_4
були делеговані повноваження на
підписання договору оренди цілісного
майнового комплексу.

16 червня 2009 року між ОСОБА_4, яка діяла
від імені співвласників колишнього КСП
«Розаліївський», та СВК
«Розаліївський» був укладений договір
оренди цілісного майнового комплексу з
правом викупу.

Згідно з п. 1.1 договору оренди
орендодавець передає належний йому на
правах спільної часткової власності
цілісний майновий комплекс орендарю в
оренду терміном на п'ять років.

Пунктом 8 договору оренди передбачено
право орендаря на викуп.

Також судами встановлено, що договір
оренди не посвідчений нотаріально.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що договір оренди
укладений без додержання передбаченої
законом нотаріально посвідченої форми,
що порушує право позивача, який на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 06 грудня 2012
року, виданого державним нотаріусом
Узинської міської державної
нотаріальної контори Київської
області, є власником майнового паю на
суму 3 654 грн у загальному
пайовому фонді СВК «Розаліївський»,
розташованого у с. Розаліївка
Білоцерківського району Київської
області, на одержання частини паю у
спадщину. При цьому про порушене право
позивач дізнався лише у 2013 році.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України
встановлено, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України,
якщо спір не врегульовано у порядку,
визначеному частиною третьою цієї
статті, суд вирішує питання про склад
осіб, які братимуть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі договору про спільне
володіння, користування і
розпорядження майном від 02 лютого 2001
року власники майнових паїв, отриманих
в результаті паювання майна КСП ім.
Кірова, реорганізованого в СВК
«Розаліївський», домовились спільно
володіти, користуватись і
розпоряджатись майном, яке вони
погодились отримати у спільну часткову
власність як єдиний майновий комплекс.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що встановлення
нікчемності договору оренди цілісного
майнового комплексу з правом викупу
впливає на права та обов'язки інших
співвласників майна, які були
учасниками договору про спільне
володіння, користування і
розпорядження майном від 02 лютого 2001
року та були присутні на зборах, на яких
надали повноваження ОСОБА_4 підписати
спірний договір.

Суд першої інстанції не вирішив
питання про склад осіб, що беруть
участь у справі, та про залучення до
участі у справі інших співвласників
майна, оскільки судовим рішенням
зачіпаються їх права.

На порушення вимог ст. 303 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув і
апеляційний суд та ухвалив рішення про
права та обов'язки інших співвласників
майна, які не брали участі у справі.

Крім того, на порушення вимог ст. ст.
212-214 ЦПК України суди попередніх
інстанцій належним чином не
встановили фактичні обставини справи.

Так, матеріали справи не містять
правовстановлюючих документів на
цілісний майновий комплекс та
відомостей про склад майна, яке
передано в оренду.

За таких обставин суд першої інстанції,
з висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
передчасного висновку про те, що за
спірним договором було передано в
оренду саме цілісний майновий
комплекс, а не майнові паї членів
колишнього КСП ім. Кірова, оскільки
вказаний висновок ґрунтується на
припущеннях, що забороняється вимогою
ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами попередніх
інстанцій не встановлені, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Розаліївський»
задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 19 серпня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: А.В.
Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська