АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7229/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Ковальова А. Б. Доповідач -
Свистунова О.В. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 07 травня
2014 року

по цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

В С Т АН
О В И Л А:

У червні 2012 року позивач
Публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» звернувся до
Дніпровського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № 27.1498/82 від 18 квітня 2008 року
в сумі 435599,66 грн. та сплачений судовий
збір в сумі 3219,00 грн. Посилаючись
на ті обставини, що 18 квітня 2008 року між
ЗАТ «ПроКредит Банк», яке було
перейменоване у ПАТ «ПроКредит Банк»
та ОСОБА_2 було укладено Рамкову угоду
№ 82, відповідно до якої позивач
отримав право на підставі договорів
про надання траншу, які є її невід'ємною
частиною, у майбутньому надавати
відповідачу кредитні кошти у гривнях,
доларах США або євро загальним лімітом
заборгованості на дату надання траншу,
порахованої з використанням курсів
НБУ для відповідних валют не більше ніж
30 000 доларів США в межах терміну 120
місяців з моменту підписання цієї
угоди. Видача кредитів на підставі
Рамкової угоди та визначення їх умов
здійснювалися шляхом укладення
договорів про надання траншу,
овердрафту, кредитної лінії, які є
невід'ємною частиною Рамкової угоди та
не мають самостійного значення. На
підставі та в межах Рамкової угоди
сторони уклали договір про надання
траншу № 27.1498/82 від 18 квітня 2008 року,
відповідно до якого ОСОБА_2 було надано
кредит в розмірі 22 000 доларів США за
сплатою 14 відсотків річних, строком дії
на 36 календарних місяців, зі сплатою
комісії за видачу кредиту в розмірі 1%
від розміру кредиту, із зарахуванням
коштів на рахунок відповідача №
НОМЕР_1 в ЗАТ «ПроКредит Банк». ОСОБА_2,
у свою чергу, зобов'язався здійснювати
погашення кредиту та сплачувати
відсотки за його користування
періодичними платежами у порядку та
строки, визначені Графіком повернення
кредиту і сплати відсотків, та у
черговості, встановленій рамковою
угодою. Позивач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав належним
чином, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти, а
відповідач ОСОБА_2 порушив умови
кредитного договору, належним чином
взяті на себе зобов'язання не виконує,
хоча продовжує користуватися частиною
кредиту. Згідно умов Рамкової угоди
при порушенні строків погашення
кредиту та сплати відсотків, ОСОБА_2
зобов'язався сплатити банку штрафну
пеню у розмірі 0,55 від суми непогашеної
заборгованості, але не менше 15 гривень
у еквіваленті валюти кредиту за кожний
календарний день прострочення. В
зв'язку з порушенням ОСОБА_2 умов
кредитного договору станом на 15 червня
2012 року утворилася заборгованість у
сумі 435599,66 грн., розрахована за курсом
НБУ на 15 червня 2012 року - 7,9925 грн. за 1
долар США:, яка складається із
заборгованості по капіталу в сумі 17342,22
доларів США, що еквівалентно 138607,69 грн.,
заборгованості по процентам по
графіку в сумі 698,22 доларів США, що
еквівалентно 5580,52 грн., заборгованості
по процентам за фактичне
(неправомірне) користування
простроченим капіталом в сумі 3987,82
доларів США, що еквівалентно 31872,65 грн.,
пені в сумі 259538,79 грн.

Крім того, для забезпечення
виконання відповідачем ОСОБА_2
зобов'язань за Рамковою угодою та
кредитним договором між позивачем та
ОСОБА_4 було укладено договір поруки
від 18 квітня 2008 року № 82-ДП1, відповідно
до якого остання взяла на себе на
добровільних засадах відповідати
перед позивачем по зобов'язанням
ОСОБА_2 в повному обсязі, які випливають
із рамкової угоди та Кредитного
договору в рамках 30000 доларів США
максимально під 40 відсотків річних та
як солідарний із позичальником
боржник.

У добровільному порядку
достроково погасити заборгованість
відповідачі відмовляються, а тому
позивач і просив суд задовольнити його
вимоги.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 07 травня
2014 року

позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на
користь Публічного акціонерного
товариства «ПроКредит Банк»
заборгованість за кредитним договором
№ 27.1498/82 від 18 квітня 2008 року в сумі 352121
(триста п'ятдесят дві тисячі сто
двадцять одна) гривня 72 копійки, яка
складається із заборгованості по
капіталу в сумі 138607,69 грн.,
заборгованості по процентам по
графіку в сумі 5580,52 грн., заборгованості
по процентам за фактичне
(неправомірне) користування
простроченим капіталом в сумі 31872,65
грн., пені в сумі 176060,86 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» судовий збір в сумі
1609,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
Публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» судовий збір в сумі
1609,50 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

У апеляційній відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставин справи, ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення яким, відмовити у
задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, перевіривши законність
і обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 квітня 2008
року між Закритим акціонерним
товариством «ПроКредит Банк», повним
правонаступником якого внаслідок
зміни найменування є Публічне
акціонерне товариство «ПроКредит
Банк», та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено рамкову угоду № 82, відповідно
до якої ОСОБА_2 отримав право, на
підставі договорів про надання траншу,
які є невід'ємною частиною договору,
отримувати від позивача кредитні
кошти в межах ліміту у розмірі 30000
доларів США в межах терміну 120 місяців з
моменту підписання цієї угоди.

Видача кредитів на підставі
рамкової угоди та визначення їх умов
здійснювалися шляхом укладення
договорів про надання траншу,
овердрафту, кредитної лінії. На
підставі та в межах рамкової угоди
позивач та ОСОБА_2 уклали договір про
надання траншу № 27.1498/82 від 18 квітня 2008
року, відповідного до якого ОСОБА_2
отримав кредит в сумі 22000 долів США, зі
сплатою 14 відсотків річних, строком
дії на 36 календарних місяців, зі
сплатою комісії за видачу кредиту в
сумі 1 % від розміру кредиту, шляхом
зарахування кредитних коштів на
рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у ЗАТ
«ПроКредит Банк».

У забезпечення виконання
зобов'язань відповідачем ОСОБА_2 за
рамковою угодою та кредитним
договором, між позивачем та
відповідачем ОСОБА_4 було укладено
договір поруки від 18 квітня 2008 року № 82
ДП1, відповідно до якого ОСОБА_4, з
власної воли, взяла на себе обов'язок
відповідати перед позивачем за
зобов'язаннями ОСОБА_2, що випливають
із умов рамкової угоди та кредитного
договору в рамках 30000 доларів США,
максимально під 40 відсотків річних, та
як солідарний із позичальником
боржник.

Як встановлено судом першої
інстанції, позивач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав належним
чином, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти в
сумі 22000 долари США, що підтверджується
меморіальним ордером від 18 квітня 2008
року № 2792-12 про перерахування
позивачем суми кредиту у гривневому
еквіваленті у сумі 111 100 грн на
рахунок ОСОБА_2 згідно договору траншу
№ 27.1498 від 18 квітня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги, що
наданий до суду меморіальний ордер від
18 квітня 2008 року № 2792-12 про
перерахування позивачем суми кредиту
на рахунок відповідача ОСОБА_2 є
фальшивим, колегія суддів вважає
недоведеним та таким, що підлягає
відхиленню, оскільки, належних доказів,
якими встановлено факт, що даний
документ є фальшивим - суду першої
інстанції надано не було.

Крім того, необґрунтованими є і
доводи апелянта щодо неотримання
відповідачем кредиту саме у доларах
США, з посиланням на встановлення цього
факту рішенням Святошинського
районного суду м. Києва.

Так, колегія суддів, аналізуючи
матеріали справи, з урахуванням рішень
судів, що набрали законної сили у інших
справах відносно спірних рамкової
угоди та договорів про надання траншу
встановила, що сторони у справі уклали
договір про отримання ОСОБА_2 саме
валютного кредиту, і зазначене не
заперечувалась представниками сторін.
ОСОБА_2 мав право на отримання
доларового кредиту у гривневому
еквіваленті в касі банку, що ним і було
зроблено. Волевиявлення сторін по
справі було вільним, без примусу,
ризики з отримання кредиту ОСОБА_2
приймались без всяких умов, договір
підписаний сторонами без зауважень та
застережень. ОСОБА_2 перед укладанням
договору були роз»яснені можливі
валютні ризики, про що свідчить його
особистий підпис у договорі. Доказів
того, що заважало отримати відповідачу
кредит у національній валюті або у
позивача або у іншому банку суду не
надано. Також, є недоведеними доводи
апеляційної скарги щодо невірності
нарахувань за спірними угодами та
незаконність банківських операцій,
оскільки ні у суді першої інстанції, ні
апеляційної належних доказів надано не
було.

У відповідності до вимог ст.. 61 ЦПК
України обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрала
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Оскільки, рішеннями судів у
цивільних справах, що набрали законної
сили (рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська від 22.11.2011
року, яким задоволено вимоги ПАТ
«ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором та відмовлено у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
до ПАТ «ПроКредит Банк» про
встановлення факту, припинення дій, що
порушують право, відновлення
становища, яке існувало до порушення
права, зміну умов кредитного договору,
зобов»язання здійснити перерахунок та
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 20 лютого 2013 року яким
відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_2
до ПАТ «ПроКредит Банк» про захист прав
споживачів, відновлення становища, що
існувало до порушення права)
встановлені обставини, що мають
значення для вирішення оскаржуваної
справи та відповідно у зазначеній
частині доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими та такими, що
підлягають відхиленню.

Відповідно до п. 4 кредитного
договору ОСОБА_2 зобов'язався
здійснювати погашення кредиту та
сплачувати відсотки за його
користування періодичними платежами
згідно графіку повернення кредиту та
сплати відсотків.

Відповідно до п. 10.2 рамкової угоди
при порушенні встановлених договорами
строків погашення грошових
зобов'язань ОСОБА_2 зобов'язався
сплатити банку штрафну пеню в розмірі
0,5 відсотків від суми непогашеної
заборгованості, але не менше ніж 15
гривень у еквіваленті валюти кредиту
за кожний календарний день
прострочення, включаючи день повного
погашення заборгованості.

Однак, як було встановлено судом
першої інстанції відповідач ОСОБА_2
порушив умови рамкової угоди та
договору про надання траншу у частині
своєчасної сплати кредиту та відсотків
за користування ним, у зв'язку з чим,
станом на 15 червня 2012 року утворилась
заборгованість у розмірі - 435 599,66 грн.,
розрахована за курсом НБУ на 15 червня
2012 року - 7,9925 грн. за 1 долар США, яка
складається з заборгованості по
капіталу в сумі 17 342,22 доларів США, що
еквівалентно 138 607,69 грн.,
заборгованості по процентам по
графіку у сумі 698,22 доларів США, що
еквівалентно 5 580,52 грн., заборгованості
по процентам за фактичне
(неправомірне) користування
простроченим капіталом у сумі 3 987,82
доларів США, що еквівалентно 31 872,65 грн.,
пені у сумі 259 538,79 грн.

Крім того, судом першої інстанції
було встановлено, що банком
неодноразово здійснювались заходи
щодо досудового вирішення спору шляхом
направлення відповідачам письмових
вимог щодо погашення заборгованості
за кредитним договором, а у подальшому
про дострокове погашення кредиту,
однак, відповідачами вимоги банку
щодо дострокового повернення кредиту,
процентів та пені не виконані.

З урахуванням вищенаведеного,
колегія суддів дійшла до переконливого
висновку, що відповідачем ОСОБА_2
дійсно порушені умови рамкової угоди
та договору про надання траншу, у
добровільному порядку свої
зобов'язання за вказаними угодами не
виконує, порушено графік погашення
кредиту, відповідно до умов договорів
не сплачує суми кредиту, відсотків,
тобто фактично відмовився від
виконання своїх зобов'язань, що
суперечить чинному цивільному
законодавству, а тому, у відповідності
до умов договорів, що укладені між
сторонами у справі Банк дійсно має
право достроково вимагати повернення
кредиту з відшкодуванням неповерненої
суми кредиту, процентів та пені.

Крім того, колегія суддів вважає, що
суд обґрунтовано дійшов висновку про
задоволення вимог позивача шляхом
солідарного стягнення заборгованості,
оскільки виконання ОСОБА_2 своїх
зобов'язань за вищевказаним договором
було забезпечено договором поруки, що
був укладений між позивачем та
ОСОБА_4, яка у добровільному порядку
виступила фінансовими поручителем
ОСОБА_2, однак, також не відшкодувала
банку заборгованість за кредитним
договором.

Суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку щодо правильності
нарахування відсотків за
користування кредитними коштами, за
весь період, оскільки дійсно, проценти,
що сплачуються позичальником за
користування кредитом є встановленою
договором платою за користування
грошовими коштами, а тому повинні
сплачуватися за весь час фактичного
користування цими коштами до повного
виконання зобов'язань за договором. І
зважаючи на те, що позивачем не
пропущений строк звернення до суду з
цим позовом, проценти за користування
кредитними коштами повинні бути
стягнуті з відповідачів в повному
обсязі.

Що стосується доводів апеляційної
скарги з приводу пені, що нарахована
позивачем для сплати за порушення
відповідачами своїх зобов'язань за
весь період, без врахування
встановленого ч.2 ст. 258 ЦК України
спеціального строку позовної давності
у один рік, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку, що при стягненні з
відповідачів пені суд не може
застосувати встановлений законом
однорічний строк позовної давності,
оскільки, саме пунктом 10.4 Рамкової
угоди, що була підписана сторонами у
справі передбачено, що нарахування та
сплата пені проводиться за весь час
існування заборгованості, без
застосування встановлених
законодавством обмежувальних строків
та припиняється у день повного
погашення заборгованості, що свідчить
про досягнення між сторонами за
кредитним договором домовленості про
збільшення позовної давності за
вимогами щодо нарахування та сплати
пені. А тому, з урахуванням обставин у
справі, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку, що її
розмір повинен бути зменшений з 259 538,79
грн. до суми заборгованості за
кредитом та відсотками, тобто до 176 060,86
грн., що відповідає вимогам розумності
та справедливості, оскільки заявлений
позивачем до стягнення розмір пені
перевищує загальну суму
заборгованості за кредитним
договором.

На підставі досліджених доказів,
у відповідності до вимог ст. ст. 525, 526, 527,
530, 543, 575, 589, 590, 1050, 1054 ЦК України, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку, що з
відповідачів на користь позивача
належить солідарно стягнути суму
заборгованості, яка утворилася станом
на 15 червня 2012 року, у загальній сумі
352 121,72 грн., яка складається із
заборгованості по капіталу у сумі 138
607,69 грн., заборгованості по процентам
по графіку у сумі 5 580,52 грн.,
заборгованості по процентам за
фактичне (неправомірне) користування
простроченим капіталом у сумі 31 872,65
грн., пені у сумі 176 060,86 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо
відмови судом першої інстанції у
прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 не
спростовують правильно вирішеного по
суті рішення суду, а тому підлягають
відхиленню. Порушень норм
процесуального права не виявлено. Крім
того, винесена судом першої інстанції
ухвала про відмову у прийнятті
зустрічного позову не позбавляла права
позивача звернутись до суду у
загальному порядку.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків у рішенні суду, протирічать
вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, матеріалам
справи, зводяться до переоцінки
доказів по справі.

Судом першої інстанції у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення не
вбачає, а тому, доводи апеляційної
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду першої інстанції
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 312,
314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська від 07 травня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з моменту проголошення
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді