Ухвала

іменем україни

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення
на предмет іпотеки і виселення, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит», яке діє через
представника Лук'янова Олександра
Васильовича, на рішення апеляційного
суду Рівненської області від 26 вересня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
і виселення.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 08 жовтня 2012
року позов ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» задоволено. Звернуто стягнення
на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_4 перед ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» в особі філії Північно-Західне
регіональне управління АБ «Банк
«Фінанси та Кредит» за кредитним
договором від 10 лютого 2006 року в
розмірі 405 320,06 грн, шляхом продажу з
прилюдних торгів у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про виконавче
провадження» за початковою ціною
предмета іпотеки для його подальшої
реалізації, встановленої на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності -
незалежним експертом на стадії оцінки
майна під час проведення виконавчих
дій. Виселено та знято з
реєстраційного обліку ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 26 вересня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись
на порушення судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судами першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення
апеляційного суду залишити без змін.

Доводи касаційної скарги представника
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не дають
підстав для висновку про порушення
апеляційним судом норм процесуального
і матеріального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Звертаючись до суду з позовом, банк
зазначав, що відповідач після
ухвалення судового рішення
продовжував ухилятись від виконання
зобов'язань з повернення кредиту,
рішення суду про стягнення
заборгованості не виконано, у зв'язку з
чим заборгованість за кредитним
договором станом на 05 жовтня 2012 року
склала 405 320,06 грн.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про
іпотеку» (далі - Закон) у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання −? звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Згідно з п. 8.4.3 договору іпотеки
іпоткодержатель має право звернути
стягнення на предмет іпотеки
відповідно до чинного законодавства
України у разі, коли в момент настання
терміну виконання позичальником
зобов'язань, забезпечених іпотекою за
цим договором, вони не будуть виконані.
Звернення стягнення на предмет іпотеки
відбувається на підставі: рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса,
домовленості сторін на передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки на виконання
кредитного договору у порядку,
встановленому ст. 37 Закону; права
позивача від свого імені продати
предмет іпотеки будь-якій особі на
підставі договору купівлі-продажу у
порядку, встановленому ст. 38 Закону.
Іпотекодежатель має право на свій
розсуд вибрати умови та порядок
звернення стягнення на предмет іпотеки
у межах, передбачених договором.

Відповідно до ст. 40 Закону передбачено,
що звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення
стягнення на передане в іпотеку
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх громадян, що мешкають у
ньому, за винятками, встановленими
законом. Після прийняття кредитором
рішення про звернення стягнення на
передане в іпотеку житлове приміщення
всі громадяни, що мешкають у ньому,
зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

09 липня 2012 року на адресу відповідачів
була направлена вимога про добровільне
виселення з квартири (а. с. 18, Т.1).

Кредитний договір від 10 лютого 2006 року
укладено на придбання відповідачем
спірної квартири АДРЕСА_1, яка
відповідно до договору купівлі-продажу
придбана у день укладення кредитного
договору та договору іпотеки.

07 червня 2014 року, після ухвалення
рішення судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
заставу», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами −?
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.
м для житлового будинку. Іпотекодавець
чи позичальник не відноситься до
категорії осіб, які є суб'єктами Закону
України «Про засади запобігання і
протидії корупції».

При розгляді справи, суд апеляційної
інстанції правильно зазначив, що він
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Крім того при розгляді будь-якої
цивільної справи суд має враховувати,
що відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобов'язані
враховувати не тільки буквальне
текстове вираження норми права, але
тлумачити і застосовувати вказану
норму у контексті тих завдань та
очікувань, які стали підставою для
прийняття конкретного нормативного
акта.

Підставою для прийняття Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» стала втрата значних коштів
громадянами України внаслідок різких
курсових коливань на валютному ринку
України, знецінення національної
валюти. У пояснювальній записці до
проекту зазначеного закону
вказувалося, що через знецінення
національної валюти десятки тисяч
людей не мають можливості
обслуговувати кредитні зобов'язання за
споживчими кредитами в іноземній
валюті. Банки та інші фінансові
установи масово звертають стягнення і
примусово вилучають у таких боржників
рухоме і нерухоме майно. В тому числі,
викидаючи людей із неповнолітніми
дітьми з житла на вулицю і забираючи
засоби до існування. Це викликає гостре
незадоволення у людей і напруження у
суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з
метою підтримки громадян України, які
мають невиконані зобов'язання за
договорами споживчого кредиту в
іноземній валюті (валютних кредитів),
укладеними з фінансовими установами та
банками України шляхом встановлення
порядку і умов конвертації зобов'язань
за кредитними договорами в іноземній
валюті в національну валюту України та
пропонувалося мінімалізувати
негативні наслідки інфляції
національної валюти для громадян
України та убезпечити зазначених
громадян від виникнення скрутної
фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як
зазначалося у пояснювальній записці, є
забезпечення конституційних прав
громадян та відновлення довіри до
банків та інших фінансових установ,
вжиття оперативних заходів та
мінімалізації можливих збитків
громадян при виконанні своїх кредитних
зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» можна зробити висновок, що вони
містять як норми матеріального права,
так є і процесуальними нормами, які
необхідно застосовувати судам на
будь-якій стадії розгляду справи,
враховуючи, що саме поняття
«мораторій» є відстроченням виконання
зобов'язань, що встановлюються на
певний термін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.
Тобто, встановивши галузь або інститут
права, що регулюють спірні
правовідносини, суд має перейти до
конкретного правозастосування -
визначити ту норму права, яка підлягає
застосуванню до цих правовідносин, з
урахуванням змісту вказаної норми,
наявність її офіційного тлумачення, а
також дію норми права у часі, просторі
та за колом осіб.

Набрання чинності Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» після
прийняття рішення судом першої
інстанції не позбавляє права, а
зобов'язує суд апеляційної інстанції
застосувати його норми при перегляді
рішення суду першої інстанції, як і не
виключає того, що суд має застосовувати
цей закон за наявності критеріїв,
викладених у ст. 1 цього Закону.

Матеріали цивільної справи містять
докази того, що відповідач отримав
кредит в іноземній валюті на придбання
житла, загальна площа такого
нерухомого житла не перевищує 140 кв. м,
це житло використовується як місце
постійного проживання позичальника і
зазначене житлове приміщення передано
банку в іпотеку (а. с. 5−?6, 14−?15, 26).

Позивачем обставини, які
унеможливлюють застосування чи
незастосування Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» не
зазначені та не спростовані
встановлені судом обставини, тому
колегія суддів приходить до
висновку,що оскаржуване рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін, а касаційну скаргу -
відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит», яке діє через
представника Лук'янова Олександра
Васильовича, відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 26 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

А.О. ЛеванчукА.В. Маляренко Т.О. Писана