Головуючий у першій інстанції:
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Комлевої О.С., Журавльова
О.Г.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 4 листопада 2014 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до Управління
житлово-комунального господарства та
паливно-енергетичного комплексу
Одеської міської ради, ОСОБА_4, третя
особа - комунальне підприємство
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості»- про визнання недійсним
та скасування свідоцтва про право
власності на житло,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
недійсним та скасувати розпорядження
органу приватизації - Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 12 листопада
2001 року № 164237 про передачу у власність
ОСОБА_4 житлового будинку по АДРЕСА_1;
визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право власності на житло
від 12 листопада 2001 року № 3-17674, яким
посвідчується право приватної
власності ОСОБА_4 на житловий будинок
по АДРЕСА_1; визнати недійсним та
скасувати розпорядження Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 25 липня 2002
року № 1548 про належність на праві
приватної власності ОСОБА_4 житлового
будинку по АДРЕСА_1; визнати недійсним
та скасувати свідоцтво про право
власності на житло від 25 липня 2002 року
№ 020384, яким посвідчується право
приватної власності ОСОБА_4 на житловий
будинок по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
вказувала на те, що спірний житловий
будинок, право власності на який
оформлений за ОСОБА_4, у комунальній
власності не перебував, тому не міг
бути набутий відповідачем у порядку
приватизації. З огляду на це спірний
будинок був побудований спадкодавцем ,
тому право на нього повинно
визначатись як на об'єкт спадкування.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 листопада 2012 року позов
ОСОБА_3 було задоволено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 20 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 червня 2014 року
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 листопада 2012 року та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 20 грудня 2013 року були
скасовані, а справа була передана на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від справа була прийнята до
провадження.

Рішенням суду від 4 листопада 2014 року у
задоволенні позову було відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_3 принесла
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати, постановити
нове, яким задовольнити позов,
посилаючись на те, що судом неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, а також, що судом порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
матеріали справи, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

У судовому засіданні
встановлено наступне.

У 1997 році помер ОСОБА_5,
спадкоємцями якого є позивачка - донька
від першого шлюбу ОСОБА_3, дружина -
ОСОБА_6 і відповідач - донька від
другого шлюбу - ОСОБА_4, які фактично
прийняли спадщину, про що зазначено у
рішенні Малиновського районного суду
м. Одеси від 18 червня 2002 року.

Відповідно до цього рішення
вказані особи успадкували спадкове
майно, а саме 13/20 частин будинку
АДРЕСА_1. Позивач отримала 4/20 частин
вказаного будинку та ОСОБА_6 9/20 частин
будинку, з урахуванням відмови ОСОБА_4
від своєї частини на користь матері. У
цьому ж судовому рішенні вказано, що
право спадкодавця на 13/20 частин будинку
набуте ним теж у порядку спадкування
після смерті свого батька ОСОБА_7, що
встановлено рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 21 серпня 2001
року.

На підставі розпорядження органу
приватизації - Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 12 листопада
2001 року № 164237 було передано у власність
ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_1 та
видано свідоцтво про право власності
на це житло від 12 листопада 2001 року №
3-17674.

На підставі розпорядження
Управління житлово-комунального
господарства Одеської міської ради від
25 липня 2002 року № 1548 посвідчено
належність на праві приватної
власності ОСОБА_4 житлового будинку
АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право
власності на житло від 25 липня 2002 року
№ 020384, яким посвідчується право
приватної власності ОСОБА_4 на цей
житловий будинок.

Із наявного у матеріалах справи
витягу із рішення народного суду
Іллічівського району м. Одеси від 02
серпня 1965 року в справі № 2-1889
вбачається, що на підставі ст. 105 ЦК УРСР
самовільно зведене домоволодіння
АДРЕСА_1 було вилучено у спадкодавця
ОСОБА_5 за позовом Житлокомунвідділу
Іллічівського району.

Одночасно до матеріалів справи
залучена копія цього рішення, із тексту
якого вбачається, що вилучено
домоволодіння за НОМЕР_1, а не НОМЕР_2, як
зазначено у витязі з цього рішення.

Судом встановлено, що у рішенні
народного суду Іллічівського району м.
Одеси від 02 серпня 1965 року в справі №
2-1889 була допущена описка, а саме
замість номеру будинку - НОМЕР_2 було
помилково вказано будинок під номером
НОМЕР_1. В той же час у виписці із
рішення народного суду Іллічівського
району м. Одеси від 02 серпня 1965 року в
справі № 2-1889 номер будинку зазначено
вірно - будинок НОМЕР_2.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом та
підтверджено матеріалами справи
будинок АДРЕСА_1 не входив до
спадкового майна після смерті ОСОБА_5,
оскільки будинок не знаходився у
приватній власності померлого, та у
відповідності до рішення народного
суду Іллічівського району м. Одеси від
02 серпня 1965 року в справі № 2-1889 був
переданий до фонду виконавчого
комітету Іллічівської районної ради
депутатів трудящих.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», приватизація
державного житлового фонду (далі -
приватизація) - це відчуження квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках, призначених для
проживання сімей та одиноких осіб,
кімнат у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Згідно ст. 2 Закону до об'єктів
приватизації належать квартири
багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, житлові
приміщення у гуртожитках (житлові
кімнати, житлові блоки (секції), кімнати
у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів (далі - квартири (будинки), які
використовуються громадянами на
умовах найму.

У відповідності до ч.4. ст.5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», право на
приватизацію квартир державного
житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни
України, які постійно проживають в цих
квартирах.

До членів сім'ї наймача включаються
лише громадяни, які постійно
проживають у квартирі разом з наймачем
або за якими зберігається право на
житло.

На підставі матеріалів справи судом
встановлено, що ОСОБА_4 постійно
проживала і була зареєстрована у
будинку АДРЕСА_1, а тому мала право на
приватизацію займаного житлового
приміщення.

Натомість, позивач на спірній житловій
площі зареєстрована не була і фактично
там не проживала, а отже відповідно до
ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» не набула
права на приватизацію цього житлового
приміщення , в той же час
розпорядженнями Управління
житлово-комунального госдодарства
Одеської міської ради від 12.11.2001 року та
25.07.2002 року її права не було порушено.

ОСОБА_4 було дотримано усіх вимог
чинного законодавства при порядку
приватизації нерухомого майна за
адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 набула
право власності на будинок АДРЕСА_1 на
законних підставах.

А отже розпорядження Управління
житлово-комунального господарства про
дозвіл на приватизацію нею спірного
житла відповідає вимогам закону і
підстави для скасування даних
розпоряджень відсутні.

В той же час позовні вимоги ОСОБА_3 щодо
визнання недійсними: розпорядження
органу приватизації - Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 12 листопада
2001 року № 164237, свідоцтва про право
власності на житло від 12 листопада 2001
року № 3-17674, розпорядження Управління
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 25 липня 2002
року № 1548 та свідоцтва про право
власності на житло від 25 липня 2002 року
№ 020384 не підлягали задоволенню із
наступних підстав.

ОСОБА_3 в обґрунтування свого позову
посилалась на ст. 393 ЦК України, яка
передбачає, що правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується.

Відповідно до узагальнення Верховного
суду України від 24 листопада 2008 року
«Про практику розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», необхідно
проаналізувати використання терміна
"недійсність" у цивільному
законодавстві, оскільки у суддів та
учасників процесу виникають певні
труднощі в його розумінні. Зокрема, у ЦК
цей термін застосовується до: визнання
прав інтелектуальної власності
недійсними (статті 469, 479, 499);
недійсності заборони відступлення
права грошової вимоги (ст. 1080); визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину (ст. 1301); недійсності права
вимоги (статті 197, 519); недійсності
зобов'язання (статті 198, 548, 565);
недійсності акта (ст. 882); недійсності
чека (ст. 1102) тощо.

Це становище невиправдано розширює
поняття «недійсність», підстави його
застосування та правові наслідки.
Зокрема, некоректним є застосування
цього терміна до нормативно-правових
актів - у цьому випадку може йтися про
їх нечинність або неправомірність
(незаконність, протиправність), а також
до документів, якими оформлюється,
підтверджується право, оскільки право
не може бути недійсним - воно або є, або
ні.

Відповідно, за правилами недійсності
правочинів не можна визнавати
документи, які за своїм змістом не є
правочинами. Вбачається, що до таких
документів слід відносити, наприклад,
рішення органів державної влади;
свідоцтва (про право власності на
житло, про право на спадщину, про
придбання майна з публічних торгів,
державний акт на земельну ділянку,
ордер тощо); рішення, записи про
реєстрацію (реєстрація домоволодіння,
актів громадянського стану); протоколи
загальних зборів господарських
товариств, рішення

загальних зборів громадських
об'єднань, розпорядження про
реєстрацію за місцем проживання
фізичної особи та багато інших
документів (акт приймання-передачі,
товарний чек).

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_3 не довела незаконність
розпоряджень № 164237 від 12 листопада 2001
року № 1548 та від 25 липня 2002 року так як і
не довела незаконність свідоцтв про
право власності № 3-17674 від 12 листопада
2001 року та № 020384 від 25 липня 2002 року

Таким чином, встановлено, що на
момент смерті спадкодавця він не був
власником спірного домоволодіння, а
заява представника ОСОБА_3 в судовому
засіданні апеляційного суду про те, що
вона має право на будівельні матеріали
не може бути прийнята до уваги, тому як
позовні вимоги не містили таких
підстав.

Інші доводи апеляційної скарги
також не приймаються до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи, а
письмових доказів на підтвердження
доводів апеляційної скарги до
апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів розглянувши скаргу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги на увагу не
заслуговують та задоволенню не
підлягають, підстави для ухвалення
нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу,
прийшла до висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 4 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, однак її може
бути оскаржено до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя Н.В.Ісаєва

Судді:
О.С. Комлева

О.Г. Журавльова