У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
заставодержателем транспортного
засобу за договором застави та
стягнення боргу, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання його заставодержателем
транспортного засобу за договором
застави та стягнення боргу.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 28 вересня 2007 року
між Відкритим акціонерним товариством
Комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ
«КБ «Надра»), правонаступником якого
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ
«Надра»), та ОСОБА_5 укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 10 000
доларів США строком до 28 вересня 2012
року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 28 вересня 2007
року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5
укладено договір застави, відповідно
до умов якого позичальник передав в
заставу банку належний йому на праві
власності автомобіль марки «Fiat»,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Також у забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4
28 вересня 2007 року укладено договір
поруки № 27/09/2007/419-1.

28 вересня 2007 року у забезпечення
виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5
між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_6 укладено
договір поруки № 28/09/2007/419-2.

У зв'язку з тим що ОСОБА_5 свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконував, ПАТ КБ «Надра» звернулося з
вимогою до ОСОБА_4 про погашення
заборгованості.

У період з 26 листопада 2009 року до 20
листопада 2011 року ОСОБА_4 у повному
обсязі виконав зобов'язання перед
банком за ОСОБА_5, перерахувавши банку 11
546, 09 доларів США.

Позивач, посилаючись на те, що до нього
перейшли всі права кредитора за
кредитним договором, в тому числі і ті,
що виникають з договорів забезпечення
зобов'язання, зокрема, поруки та
застави транспортного засобу, просив
суд визнати його заставодержателем
транспортного засобу за договором
застави, укладеним між банком та
позичальником, а також стягнути з
відповідачів солідарно сплачену ним
суму боргу за кредитним договором з
урахуванням трьох відсотків річних з
часу сплати ним зазначеного боргу, а
саме: 97 133 грн.

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 02 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково.

Визнано ОСОБА_4 заставодержателем за
договором застави від 28 вересня 2007
року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_5 на забезпечення кредитного
договору від 28 вересня 2007 року №
419/МК/2007/ЦВ-840 на транспортний засіб
марки «Fiat», моделі «Ducato», 2000 року
випуску, колір білий, тип - мікроавтобус
- D, державний номер НОМЕР_1, що належить
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_2, виданого Вінницьким МРЕВ ДАІ ГУ
УМВС України у Вінницькій області 25
листопада 2005 року.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_4 92 287 грн 89 коп. У
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
стягнення судового збору.

Вказане рішення районного суду в
апеляційному порядку оскаржувалося
ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 16 січня 2014 року рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 02 грудня 2013 року в частині
стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 92
287 грн 89 коп. скасовано, ухвалено в цій
нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у
задоволенні позову в частині стягнення
з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 92 288 грн 89
коп.

В іншій частині рішення Вінницького
районного суду Вінницької області від
02 грудня 2014 року залишено без змін.

Також вказане рішення районного суду в
апеляційному порядку оскаржено ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 25 лютого 2014 року рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 02 грудня 2013 року
скасовано в частині визнання ОСОБА_4
заставодержателем за договором
застави від 28 вересня 2007 року,
укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5
на забезпечення кредитного договору
від 28 вересня 2007 року № 419/МК/207/ЦВ-840 на
транспортний засіб марки «Fiat», моделі
«Ducato», 2000 року випуску, колір білий, тип
- мікроавтобус - D, державний номер
НОМЕР_1, що належить ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, виданого
Вінницьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України у
Вінницькій області 25 листопада 2005 року,
та в цих вимогах відмовлено.

У частині стягнення з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 сплачених позивачем коштів у
сумі 92 287 грн 89 коп. та судового збору у
сумі 1 037 грн 58 коп. рішення Вінницького
районного суду Вінницької області від
02 грудня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_7 порушує питання про скасування
рішення суду апеляційної інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
про визнання позивача
заставодержателем із залишенням у силі
в цій частині рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 вересня 2007
року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5
укладено кредитний договір №
419/МК/2007/ЦВ-840, відповідно до умов якого
ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 10 000
доларів США строком до 28 вересня 2008
року та прийняв на себе зобов'язання
повернути кредит за умовами кредитного
договору відповідно до графіка
повернення кредиту та сплати
процентів.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 28 вересня 2007
року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_5
укладено договір застави, відповідно
до умов якого позичальник передав в
заставу банку належний йому на праві
власності автомобіль марки «Fiat»,
моделі «Ducato», 2000 року випуску, колір
білий, тип - мікроавтобус - D, державний
номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, виданого
Вінницьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України у
Вінницькій області 25 листопада 2005 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором між
ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 28 вересня 2007
року укладено договір поруки №
27/09/2007/419-1.

28 вересня 2007 року у забезпечення
виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5
між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_6 укладено
договір поруки № 28/09/2007/419-2.

У зв'язку з тим що ОСОБА_5 свої
зобов'язання за кредитним договором
виконував неналежним чином, у період з
26 листопада 2009 року до 20 листопада 2011
року ОСОБА_4 виконав зобов'язання,
забезпечене його порукою, в повному
обсязі, а саме: сплатив борг за
кредитним договором ОСОБА_5 у розмірі 11
546, 09 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання позивача заставодержателем
транспортного засобу за договором
застави, суд першої інстанції виходив з
того, що до ОСОБА_4, як поручителя, який
виконав зобов'язання перед банком,
перейшли права кредитора у цьому
зобов'язанні, в тому числі й ті, що
виникають із договору застави.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в цій частині, суд
апеляційної інстанції керувався
положеннями ст. 559 ЦК України та виходив
з того, що оскільки поручитель виконав
зобов'язання боржника перед банком, то
основне зобов'язання за кредитним
договором погашено (припинено), а тому
припинилося право застави, внаслідок
чого поручитель, який виконав
зобов'язання, має право зворотної
вимоги до боржника лише в розмірі
виплаченої ним суми.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено за договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Якщо кредитор пред'являє вимоги до
поручителя і поручитель виконує
зобов'язання, забезпечене порукою, то
до нього переходять усі права
кредитора у цьому зобов'язанні як ті, що
входять до змісту основного
зобов'язання, так і ті, які забезпечують
виконання вимог кредитора.

Згідно з п. 2.7 договору поруки, за умови
виконання поручителем зобов'язань
позичальника в цілому (чи у тій чи іншій
частині) відповідно до цього договору
до поручителя переходять всі (чи у
виконаній частині) права кредитора за
кредитним договором, а також всі права
та зобов'язання, що витікають із
договорів забезпечення зобов'язання.
Поручитель набуває відповідні права
кредитора по кредитному договору в
момент зарахування на рахунок
кредитора відповідної грошової суми,
що належить сплатити поручителю
відповідно до цього договору.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Закону України «Про
заставу» застава зберігає силу і у
випадках, коли у встановленому законом
порядку відбувається уступка
заставодержателем забезпеченої
заставою вимоги іншій особі або
переведення боржником боргу, який
виник із забезпеченої заставою вимоги,
на іншу особу.

З огляду на викладене слід дійти
висновку про те, що заміна кредитора не
тягне зміни змісту зобов'язання, тому
права первісного кредитора переходять
до поручителя (нового кредитора) у
повному обсязі, тобто переходять як ті
права, що виходять із змісту основного
зобов'язання, так і ті, які забезпечують
виконання вимоги кредитора, зокрема
право застави.

У той же час зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином,
а у разі заміни кредитора у боржника
продовжує існувати зобов'язання перед
новим кредитором.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що до ОСОБА_4, як поручителя, який
виконав зобов'язання перед банком,
перейшли права кредитора у цьому
зобов'язанні, в тому числі й ті, що
виникають із договору застави.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції на
підставі наявних у справі доказів
обґрунтував свої висновки та правильно
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 в
частині визнання його
заставодержателем транспортного
засобу за договором застави.

В іншій частині рішення суду
апеляційної інстанції не
оскаржувалося, тому його законність та
обґрунтованість судом касаційної
інстанції не перевіряється.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалене у справі
судом апеляційної інстанції рішення в
частині позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання його заставодержателем
транспортного засобу за договором
застави підлягає скасуванню як таке, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції.

Крім цього, апеляційний суд у порушення
ст. 318 ЦПК України, розглядаючи
апеляційну скаргу ОСОБА_5 після того, як
закінчив апеляційний розгляд справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_6, ухвалив
рішення по суті позовних вимог, при
цьому не скасувавши свого рішення від 16
січня 2014 року (а. с. 126-128) протилежного
змісту та висновків, ухвалених за
результатами розгляду апеляційної
скарги ОСОБА_6

З огляду на положення ст. 223 ЦПК України
зазначені обставини призвели до
суперечностей щодо набрання законної
сили рішенням апеляційного суду від 16
січня 2014 року та від 25 лютого 2014 року,
оскільки, з одного боку, рішенням суду
апеляційної інстанції, яке є чинним та
обов'язковим до виконання, судове
рішення районного суду в частині
позовних вимог про визнання ОСОБА_4
заставодержателем залишено в силі, а з
іншого боку, воно в цій частині
скасовано рішенням того ж апеляційного
суду від 25 лютого 2014 року.

Однак з урахуванням того, що рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог про
визнання ОСОБА_4 заставодержателем та
стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
боргу за кредитним договором залишенню
у силі, то зазначений недолік не
впливає на прийняття судом касаційної
інстанції рішення за наслідками
розгляду касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 25 лютого 2014 року скасувати
в частині позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання його заставодержателем
транспортного засобу за договором
застави, залишити в силі рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 02 грудня 2013 року про
визнання ОСОБА_4 заставодержателем за
договором застави від 28 вересня 2007
року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_5 на забезпечення кредитного
договору від 28 вересня 2007 року №
419/МК/2007/ЦВ-840 на транспортний засіб
марки «Fiat», моделі «Ducato», 2000 року
випуску, колір білий, тип - мікроавтобус
- D, державний номер НОМЕР_1, що належить
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_2, виданого Вінницьким МРЕВ ДАІ ГУ
УМВС України у Вінницькій області 25
листопада 2005 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук