№ 336/5612/14-ц
пр. № 2/336/2579/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

25 грудня 2014 року
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя у складі головуючого судді
Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в
будинок, зобов'язання дати ключі та
звільнити кімнати від особистих речей,
не перешкоджати користуватися
будинком, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2,
вказавши, що є власником житлового
будинку по АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 26.06.2014
року, але фактично користуватися ним не
може, оскільки відповідач ОСОБА_2
перешкоджає йому потрапити до будинку,
а також будинку знаходяться речі
відповідачки. Посилаючись на ст. 150 ЖК
України позивач просив вселити ОСОБА_1
у належний йому будинок 11 по вул.
Профспіковій у м. Запоріжжя,
зобов'язавши відповідача дати ключ та
звільнити кімнати від особистих речей,
не перешкодати позивачеві
користуватися будинком.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав на зазначених в
позовній заяві підставах, додатково
пояснив, що фактично на момент
укладення договору купівлі-продажу
будинку у червні 2014 року житловий
будинок по АДРЕСА_1 відсутній, оскільки
був знесений, на земельній ділянці
знаходиться сарай. Відповідачка ОСОБА_2
перешкоджає позивачеві користуватися
розташованими на ділянці спорудами, не
надає ключів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засіданні
не з'явилась, про місце та час розгляду
справи повідомлялась судовими
повістками, направленими за
зареєстрованим місцем проживання.
Керуючись ст. 224 ЦПК України, суд
розглянув справу заочно.

В судовому засіданні судом досліджені
наступні письмові докази та допитані
свідки.

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
житлового будинку від 26.06.2014 року (а.с.
9-11) ОСОБА_3, від імені якої діяла ОСОБА_4,
продала, а ОСОБА_1 купив житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 за 60000 гривень. Як вказано в п. 3
договору на земельній ділянці
знаходяться житловий будинок літ. А,
сараї літ. Б, В, погреб з шийкою пг,
вбиральня літ. Г, водопровід № 3 та
паркан № 3.

Такі самі відомості щодо об'єктів
нерухомості, які розташовані на
земельній ділянці, зазначено і в
технічному паспорті на домоволодіння
(а.с. 6-8).

Водночас допитана в удовому засіданні
свідок ОСОБА_4, яка укладала договір
купівлі-продажу від імені продавця
домоволодіння, в судовому засіданні
пояснила, що будинок по АДРЕСА_1 належав
її доньці ОСОБА_3, а домоволодіння по
АДРЕСА_2 самій ОСОБА_4. За рішенням суду
ОСОБА_2 отримала право власності на
домоволодіння по АДРЕСА_2, а потім
самовільно захватила ділянку по
АДРЕСА_1. На земельній ділянці по
АДРЕСА_1 на момент укладення договору
купівлі-продажу з ОСОБА_1 житлового
будинку літ. А фактично не існувало, там
розташовані гараж, сараї та вбиральня.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що на прохання ОСОБА_1 разом з
останнім приїздили до домоволодіння по
АДРЕСА_1, ворота були зачинені, потім,
перелізши через паркан, ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 зайшли на територію
домоволодіння, але одразу ж з'явились
жінка та чоловік, які вказували, що
зазначене домоволодіння належить їм.

При вирішенні справи суд виходить з
наступного.

Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Таким чином, захисту в судовому порядку
підлягають виключно порушені,
оспорювані або невизнані права,
свободи чи інтереси особи.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Як вказує ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Стаття 150 ЖК України, на яку позивач
посилався в обґрунтування заявлених
вимог, вказує, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Стаття 379 ЦК України дає визначення
житла фізичної особи, яким є житловий
будинок, квартира, інше жиле
приміщення, призначені та придатні для
постійного або тимчасового проживання
в них.

Житловим будинком є будівля
капітального типу, споруджена з
дотриманням вимог, встановлених
законом, іншими нормативно-правовими
актами, і призначена для постійного у
ній проживання, як вказує ст. 380 ЦК
України.

Стаття 79 Закону України «Про виконавче
провадження» № 606 від 21.04.1999 року
вказує, що примусове вселення полягає у
забезпеченні державним виконавцем
безперешкодного входження стягувача у
приміщення, зазначене у виконавчому
документі, та його проживання
(перебування) в ньому.

З пояснень позивача, які узгоджуються
зі свідченнями ОСОБА_4, вбачається, що
на цей час на земельній ділянці по
АДРЕСА_1 житлового будинку під літ. А
фактично не існує, на земельній ділянці
розташовані сараї, гараж та вбиральня,
тобто господарсько-побутові будівлі,
не пристосовані для постійного чи
тимчасового проживання у них.

Таким чином, позивачем заявлено вимогу
про вселення до житлового будинку,
якого не існує, та зобов'язання
звільнення відповідачем кімнат та не
створення перешкод у користуванні
будинком, якого немає, що унеможливлює
фактичне виконання рішення суду, а
також свідчить про відсутність доказів
порушення вказаних прав позивача
відповідачем, що є підставою для
відмови у позові в цій частині.

Позовні вимоги щодо зобов'язання
ОСОБА_2 надати позивачеві ключ
неконкретизовані, оскільки позивач не
вказав який саме ключ та від якого саме
приміщення він просить зобов'язати
відповідача надати йому та які
підстави вважати, що ключ від цього
приміщення перебуває у відповідача.
Тож позовні вимоги в частині
зобов'язання відповідача надати ключ
також не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення
в будинок, зобов'язання дати ключі та
звільнити кімнати від особистих речей,
не перешкоджати користуватися
будинком відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії. У разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути
оскаржено відповідачем в загальному
порядку.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення через
Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя.

Суддя О.І.
Дацюк