АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/8341/14
Головуючий 1 інст. - Зуб Г.А.
Справа № 640/8384/14-ц
Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого судді - КРУГОВОЇ
С.С.

суддів колегії -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

- МІНЕНКОВОЇ Н.О.

за участю секретаря - Шпарага
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Київського районного
суду міста Харкова від 30 жовтня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила
право користування квартирою, усунення
з її боку перешкод у користуванні
квартирою, примусове виселення та
зняття з реєстраційного обліку та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання удаваним правочину
договору купівлі-продажу квартири,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом у якому просив визнати
ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
такою, що втратила право користуватися
квартирою АДРЕСА_1; усунути ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_3 з вказаної
квартири та зняти її з реєстраційного
обліку з цієї квартири; розподілити
понесені позивачем і документально
підтверджені судові витрати.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3
просила визнати договір
купівлі-продажу квартири від 16 січня 2009
року удаваним правочином, який
вчинений з метою приховування іншого
правочину - договору застави
нерухомого майна (іпотеки).

Рішенням Київського районного суду
міста Харкова від 30 жовтня 2014 року
позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
ОСОБА_3 звернулася з апеляційною
скаргою в якій просила скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її вимоги та відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_4; та покласти
на нього судові витрати.

Зокрема, в своїй апеляційній скарзі
зазначала, що рішення не відповідає
дійсним обставинам справи і вимогам
закону.

Вказує, що між сторонами було укладено
та нотаріально посвідчено 16 січня 2009
року договір купівлі-продажу, у зв'язку
з чим, саме з цієї дати почав спливати
трирічний строк позовної давності,
який позивач пропустив без поважних на
те причин і подав позов на сьомий рік
після підписання договору.

Зазначає, що з моменту купівлі у січні
2009 року квартири ОСОБА_4 нею не
цікавився, а відповідач сама
сплачувала комунальні платежі.

Крім того, в позові ОСОБА_4 не вказав
жодної норми матеріального права, на
яку б він посилався.

Звертає увагу, що у суді першої
інстанції нею було подано заяву про
застосування строків позовної
давності, наслідком пропущення якої є
відмова у задоволенні позову.

Вказує, що суд знехтував її доводами,
тоді як прийняв до уваги аналогічну
заяву позивача.

Сторони і їх представники в судове
засідання не з"явились. Представники
сторін належним чином повідомлені про
час і місце розгляду справи,
представник відповідача просила
розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
дослідивши матеріали справи, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Постановлюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач за первісним позовом набув
право власності на спірну квартиру і
відповідно до ст.16 ЦК України одним із
способів захисту цивільних прав
визначено примусове виконання
обов'язку в натурі. Відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для визнання даного договору
удаваним, оскільки відсутні докази
щодо наміру сторін договору на
укладання удаваного договору.

З таким висновком суду, судова колегія
погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 16
січня 2009 року між сторонами був
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідчений ПН ХМНО
ОСОБА_5 (а.с.6-7) і був проведений
розрахунок за яким ОСОБА_3 отримала від
ОСОБА_4 грошові кошти (25000+120000)=145000 грн.,
що підтверджується договором,
розпискою і додатковим договором
(а.с.6-10), але квартиру не звільнила і
продовжує в ній проживати.

Право позивача тривалий час
порушується відповідачем, яка не
звільняє продану квартиру.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочінів.

Згідно ч.4 ст.334 ЦПК України якщо договор
про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Матеріали справи містять витяг з
Державного реєстру правочинів з якого
вбачається, що 16 січня 2009 року
проведена реєстрація правочину
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 за яким відчужувачем вказана
ОСОБА_3, а набувачем ОСОБА_4 (а.с.6-7,9-10).

Таким чином, ОСОБА_4 набув право
власності на спірну квартиру, а ОСОБА_3
втратила право власності і відповідно
користування цим житлом.

Спірні правовідносини виникли між
власником та колишнім власником житла.
Позивач, як новий власник житла має
право вимагати визнання відповідача,
як колишнього власника такою, що
втратила право користування житлом, та
зняття її з реєстраційного обліку.

При цьому, втрата права користування
житловим приміщенням є наслідком
припинення права власності на житлове
приміщення увідповідача як у
колишнього власника житла, а наслідком
втрати права користування житловим
приміщенням є виселення.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
позовних вимог про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення, предметом доказування є
втрата права на житло.

Судовим розглядом достовірно
встановлено факт втрати відповідачем
права на житло, а тому суд правильно
задовольнив позовні вимоги в повному
обсязі.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про сплив позовної давності за
позовними вимогами ОСОБА_4, то вони не
заслуговують на увагу, оскільки суд
відмовив у задоволенні позову по суті в
повному обсязі, а не за спливом
позовної давності.

Зазначення в мотивувальній частині
рішення, що "заява ОСОБА_4 щодо
застосування строків позовної
давності до вимог ОСОБА_3 є
обгрунтованою" на правильність рішення
суду про відмову у задоволенні позову
вцілому по суті не вплинуло.

Висновок суду про безпідставність
доводів ОСОБА_3 про сплив позовної
давності за вимогами ОСОБА_4 є
правильним, оскільки правопорушення є
тривалим у часі і існує на сьогоднішній
день.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308,313, 314, 315,317, 319,
324 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду
міста Харкова від 30 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя -

Судді -