Провадження № 2/127/7007/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року
м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участю позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі,
гідності, ділової репутації,
спростування недостовірної
інформації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною
заявою до ОСОБА_3 про захист честі,
гідності, ділової репутації,
спростування недостовірної
інформації. Свої вимоги мотивувала тим,
що 14 липня 2014 року відповідачка
направила письмове звернення до
Вінницького МВ УМВС України у
Вінницькій області за фактом
неправомірних дій позивачки, а саме:
вимагання у мешканців грошових коштів
на асфальтування дороги. За
результатами його розгляду складено
висновок від 22 липня 2014 року,
відповідно до якого в діях позивачки не
вбачаються ознаки вчинення
кримінального правопорушення.
Позивачка вважає, що у зазначеному
зверненні відповідачкою поширено
неправдиві відомості, що принижують її
честь, гідність та ділову репутацію.
Крім того, позивачка вважає, що
інформація викладена в заяві не
відповідає дійсності, нічим не
підтверджена, носить образливий
характер, а тому є неправдивою,
оскільки по своїй суті є звинуваченням
у вчинені злочину. Також позивачка
зазначає, що негативна недостовірна
інформація порушує її право на
недоторканість ділової репутації,
оскільки спотворює та принижує оцінку
діяльності з боку громадськості та
суспільства. Просить визнати
неправомірною та такою, що принижує
честь, гідність, а також порушує право
на недоторканість ділової репутації
інформацію поширену відповідачкою у
своїй заяві від 14 липня 2014 року до
Вінницького МВ УМВС України у
Вінницькій області, зобов'язати
відповідачку письмово спростувати
поширену неправдиву інформацію шляхом
написання відповідного листа до
Вінницького МВ УМВС України у
Вінницькій області та стягнути з
відповідачки витрати пов'язані з
розглядом справи.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
повністю з підстав, викладених у
позовній заяві, та просили їх
задовольнити.

Відповідачка проти позовних вимог
заперечила та просила відмовити в їх
задоволенні, надавши письмове
заперечення. При цьому відмічала, що
звернувшись до правоохоронних органів
із заявою про дії позивачки, вона
намагалася захисти себе та свою родину.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили той
факт, що між сторонами у справі з
приводу збирання коштів на
асфальтування вулиці мала місце
неприємна розмова, яка
супроводжувалось нецензурною лайкою
зі сторони позивачки. Свідок ОСОБА_7 з
приводу предмету спору показів не
надав.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши
матеріали перевірки за результатами
розгляду звернення ОСОБА_3, заслухавши
показання свідків та оцінивши докази в
їх сукупності, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини справи та правовідносини,
врегульовані нормами Конституції
України, глав 3, 20 Цивільного кодексу
України в частині захисту цивільних
прав та інтересів судом, визнання
недостовірної інформації, захисту
особистого немайнового права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України,
людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Згідно ст.68 Конституції України кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції України та законів
України, не посягати на права і
свободи,честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.297 ЦК України, яка
базується на положенні ч.4 ст.32
Конституції України, кожен має право на
повагу до його гідності та честі,
гідність та честь фізичної особи є
недоторканими. Фізична особа може
звернутися до суд з позовом про захист
її гідності та честі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України,
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України від 27 лютого 2009
року №1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», «чинне
законодавство не містить визначення
понять гідності, честі чи ділової
репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. При
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто
позивача;в)поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності;г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право. Під поширенням
інформації слід розуміти:
опублікування її у пресі, передання по
радіо, телебаченню чи з використанням
інших засобів масової інформації;
поширення в мережі Інтернет чи з
використанням інших засобів
телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі».

Відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. Суди
повинні мати на увазі, що у випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції. У випадку
звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003. Разом з
тим, наявність у такому зверненні
завідомо неправдивих відомостей, а
також у разі встановлення, що для
звернення особи до вказаних органів не
було жодних підстав і було викликано не
наміром виконати свій громадський
обов'язок або захистити свої права,
свободи чи законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК
України обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу;
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі;
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що
зборами мешканців вул. Достоєвського у
м. Вінниці, які проведені організацією
органів самоорганізації м. Вінниці,
останні погодились взяти участь у
співфінансуванні та зібрати кошти в
сумі 30000,00 грн. для проведення
асфальтування дорожнього покриття на
зазначеній вулиці. Одним із
організаторів зібрання мешканців та
проведення робіт по асфальтуванню
дороги є позивачка по справі - ОСОБА_1
Станом на 18 серпня 2014 року зазначені
роботи виконані та асфальтування
проведено, що підтверджено листами
Департаменту комунального
господарства та благоустрою
Вінницької міської ради від 23 червня, 23
липня та 20 серпня 2014 року (а. с. 22-24).

ОСОБА_3 14 липня 2014 року звернулася до
ВМВ УМВС України у Вінницькій області
із заявою, в якій просила прийняти міри
до громадянки ОСОБА_8, яка неодноразово
вимагала з усіх мешканців вулиці кошти
на асфальтування дороги, при цьому
погрожувала застосуванням фізичної
розправи та ображала нецензурною
лайкою, що в останнє мало місце за
адресою її проживання 14 липня 2014 року.
Під час проведення перевірки за заявою
гр.ОСОБА_3 відібрано пояснення від
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_1 та
зроблено висновок від 22 липня 2014 року,
відповідно до якого в діях громадянки
ОСОБА_10 ознаки вчинення кримінального
правопорушення не вбачаються, між
сторонами виникли цивільно-правові
взаємовідносини ,а з ОСОБА_1 проведено
бесіду профілактичного характеру.
Заявниці надано письмова відповідь від
14 серпня 2014 року № 5610.

Як вбачається зі змісту позовної
заяви та пояснень, наданих позивачем
та його представником в судовому
засіданні, поширенням негативної
інформації позивач вважає дане
звернення ОСОБА_3 до правоохоронних
органів та відомості, викладені у
заяві останньої, що відображена в
протоколі від 14 липня 2014 року при
прийнятті заяви.

Суд надавши оцінку відомостям, що
містяться в змісті цієї заяви, та
враховуючи характер звернення, дійшов
висновку, що відповідач звернулася до
правоохоронних органів саме для вжиття
останнім відповідних заходів
реагування, передбачених чинним
законодавством України. Даний орган є
компетентний перевірити інформацію та
надати відповідь. Тому таке звернення
виключає можливість застосування до
таких дій відповідача терміну
„поширення" або аналогічних. При цьому
суд звертає увагу, що звернення
відповідача була викликане поведінкою
позивача, зокрема її висловлюваннями,
пов'язаними із збором коштів на
фінансування асфальтування дороги, що
підтверджено показаннями свідків в
судовому засіданні.

Враховуючи викладене, зважаючи на
відсутність поширення інформації, яка
порочить честь, гідність та
недоторканість ділової репутації
особи, в розумінні ст.277 ЦК України, суд
приходить до висновку, що юридичний
склад правопорушення, який є підставою
для задоволення позову про захист
честі, гідності та ділової репутації,
відсутній, і тому в задоволенні позову
слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
28, 40, 68 Конституції України, ст.ст. 23, 269,
277, 297 ЦК України, постановою Пленуму
Верховного суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
ст.ст.10,60,88,212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про захист честі, гідності, ділової
репутації, спростування недостовірної
інформації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом 10 днів з моменту
його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлений
у встановлений ч. 3 ст. 209 ЦПК України
п'ятиденний строк.

Суддя: