СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва у складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Індіго» на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
28 травня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Індіго»

про стягнення коштів,

встановила:

у березні 2013р. позивач звернувся до
суду з позовом, який змінював протягом
судового розгляду, і остаточно просив
стягнути з відповідача 32 320грн. 60коп.
страхового відшкодування, 100грн. 07коп.
інфляційних втрат, 1000грн. 73коп. - три
проценти річних, 4 336грн. 48коп. пені за
період з 24 серпня 2012р. по 18 листопада
2013р., 187грн. 20коп. витрат на огляд,
дефективну та калькуляцію ремонту
автомобіля, 2 574грн. 60коп. та 6 364грн. 80коп.
витрат на проведення експертиз та
325грн. судового збору. Також позивач
просив стягнути витрати на оплату
правової допомоги в розмірі фактично
понесених витрат, але не більше, ніж
передбачено Законом України «Про
граничні розміри компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 19 грудня 2011р. уклав
з відповідачем договір добровільного
страхування автотранспортного засобу -
автомобіля «Мітсубіші», державний
номер НОМЕР_1. 21 липня 2012р. він виявив
пошкодження автомобіля, який перебував
на парковці по вул. Луначарського, 24 у м.
Києві, про що 23 липня 2012р. був
повідомлений страховик. Відповідно до
рахунку станції технічного
обслуговування ТОВ «Ніко-Україна» від
23 липня 2012р. вартість відновлювальних
робіт становить 26 936грн. 97коп., а
відповідно до рахунку від 6 березня 2014р.
- 32 320грн. 60коп.

Позивач посилався на те, що 8
серпня 2012р. відповідач повідомив йому
про затримку на три місяці розгляду
страхового випадку та прийняття
рішення щодо виплати страхового
відшкодування, а 14 вересня 2012р.
відмовив у виплаті страхового
відшкодування, посилаючись на висновок
експерта ТОВ «Українські незалежні
судові експерти» про невідповідність
пояснень водія обставинам пошкодження
автомобіля.

Позивач стверджував, що відмова
відповідача у виплаті страхового
відшкодування є неправомірною, так як
висновком експертів Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 7 грудня 2012р. встановлено,
що пошкодження на автомобілі могли
виникнути за обставин, які зазначені
водієм.

Повторним заочним рішенням суду
від 28 травня 2014р. позов задоволено
частково. Стягнуто з Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Індіго» на

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/13119/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Новак Р.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.користь ОСОБА_1 32
320грн. 77коп. страхового відшкодування,
100грн. 07коп. інфляційних втрат, 1000грн.
73коп. три відсотка річних, 4 336грн. 48коп.
пені, 187грн. 20коп.

- 2
-

витрат на огляд, дефектовку та
калькуляцію, 2 574грн. 80коп. та 6 364грн.
80коп. витрат на проведення експертиз, 4
872грн. на правову допомогу, 325грн.
сплаченого судового збору.

Ухвалою суду від 22 вересня 2014р.
заву Товариства з додатковою
відповідальністю «Індіго» про
перегляд заочного рішення залишено без
задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ
«Страхова компанія «Індіго» просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи,
неналежну оцінку наданим доказам та
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права.

Позивач та його представник,
будучи належним чином повідомленими
про день та час розгляду апеляційної
скарги (с.с.120-122 т.2), у судове засідання
не з'явилися, клопотання про
перенесення засідання не подали, тому
відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія
суддів провела судовий розгляд у їх
відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, яка підтримала апеляційну
скаргу, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що 19
грудня 2011р. сторони уклали договір
страхування наземного транспорту,
предметом якого є автомобіль
«Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1,
який належить позивачу.

Згідно довідки Відділу ДАІ
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 21 липня 2012р. в цей же день на
вул. Луначарського, 24 у м. Києві
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди застрахований автомобіль був
пошкоджений у задній частині.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що пошкодження автомобіля є
страховим випадком відповідно до
укладеного сторонами договору, а
відмова страховика у виплаті
страхового відшкодування є
неправомірною.

Згідно ст. 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальнику) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України
страховик здійснює страхову виплату
відповідно до умов договору на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника) або іншої особи,
визначеної договором, і страхового
акта (аварійного сертифіката).

Частиною 1 ст. 991 ЦК України
передбачено, що страховик має право
відмовитися від здійснення страхової
виплати у разі, зокрема, подання
страхувальником завідома неправдивих
відомостей про об'єкт страхування або
про факт настання страхового випадку
(пункт 3) або створення страховикові
перешкод у визначенні обставин,
характері та розміру збитків (пункт 5).

Пунктом 16.1. договору страхування
сторони визначили, що страховим
випадком визнається подія,
передбачена п.п.6.1.-6.6. цього договору, що
сталася із застрахованим ТЗ у період
дії договору страхування, внаслідок
якої заподіяна шкода застрахованому ТЗ
страхувальника і з настанням якої
виникає обов'язок страховика виплатити
страхове відшкодування страхувальнику
(вигодонабувачу) на умовах цього
договору

Пунктом 6.1. договору страховим
випадком визначено
дорожньо-транспортну пригоду.

23 липня 2012р. позивач подав до
відповідача заява про страхову подію.

Листом від 8 серпня 2012р. позивача
було повідомлено про рішення затримати
на строк до трьох місяців розгляд
даного страхового випадку та прийняття
рішення щодо виплати страхового
відшкодування.

Листом від 14 вересня 2012р.
страховиком позивачу відмовлено у
виплаті страхового відшкодування на
підставі пунктів 9.6.1.3. та 9.6.1.7. Правил
страхування та пункту 23.1.3. договору
страхування.

Згідно пункту 23.1.3. договору
страхування підставою для відмови у
виплаті страхово-

- 3 -

го відшкодування є подання
страхувальником свідомо неправдивих
відомостей про предмет страхування або
про факт та/або обставини настання
страхового випадку.

При здійсненні відповідачем
перевірки викладених позивачем
обставин пошкодження застрахованого
автомобіля, страховиком був отриманий
висновок, складений експертом ТОВ
«Українські незалежні судові
експерти» від 23 серпня 2012р., згідно
якого з технічної точки зору
пошкодження застрахованого автомобіля
не відповідають обставинам, які
наведені у поясненні водія, а комплекс
пошкоджень на автомобілі не міг
утворитися одномоментно в дорожній
ситуації, зафіксованій у наданих
документах та за обставин, викладених у
поясненнях водія.

14 грудня 2012р. позивач повторно
звернувся до відповідача із заявою про
виплату страхового відшкодування та
надав висновок експертів Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 7 грудня 2012р., згідно
якого задня частина застрахованого
автомобіля, який знаходився на
парковці, могла бути пошкоджена
внаслідок ударної дії передньої
частини іншого автомобіля, зокрема,
автомобіля моделі UAZ Patriot. Це свідчить
про обґрунтованість з
транспортно-трасологічної точки зору
версії водія застрахованого
автомобіля щодо причин утворення цих
пошкоджень.

Вказаний висновок був
підтверджений висновком судової
комплексної транспортно-трасологічної
експертизи та авто товарознавчої
експертизи від 25 жовтня 2013р.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про безпідставність відмови
відповідачем у виплаті страхового
відшкодування позивачу.

Доводи апелянта про те, що
відсутні підстави вважати
необґрунтованим висновок спеціаліста
від 23 серпня 2012р., колегія суддів вважає
безпідставним, виходячи з наступного.

З тексту зазначеного висновку
вбачається, що дослідження
спеціалістом проведено за наданими
електронною поштою кольоровими
фотографіями. Крім того, спеціаліст
виходив з того, що сучасні автомобілі
на висоті, на якій пошкоджена задня
частина застрахованого автомобіля, не
мають виступаючих елементів з гострими
ріжучими кінцями. Проте, спеціалістом
не було враховано, що такі елементи має
автомобіль марки «УАЗ» сімейства
«Патріот».

Із заяви спеціаліста Остапенко
З.О. від 27 червня 2013р., яка направлена на
адресу суду першої інстанції,
вбачається, що висновок ним був
зроблений без дослідження
пошкодженого автомобіля, та без
співставлення пошкоджень з
виступаючими частинами інших
автомобілів, що також ставить під
сумнів достовірність зробленого
спеціалістом висновку (с.с.138-139 т.1).

Відповідно до рахунку станції
технічного обслуговування ТОВ
«Ніко-Україна» від 23 липня 2012р.
вартість ремонтних робіт
застрахованого автомобіля становила 26
936грн. 97коп.

У зв'язку із тривалим розглядом
справи позивачем був наданий рахунок
зазначеної СТО станом на 6 березня 2014р.,
відповідно до якого вартість ремонтних
робіт становить 32 320грн. 60коп. (с.с.14-15
т.2). Саме із зазначеного доказу виходив
суд першої інстанції визначаючи розмір
страхового відшкодування, що не
суперечить пункту 22.3. договору
страхування.

Апеляційна скарга не містить
доводів незаконності рішення суду в
частині визначення розміру страхового
відшкодування, тому відповідно до
положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія
суддів не вбачає підстав для перегляду
рішення суду в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону
України «Про страхування» страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.
Страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасне
здійснення страхової виплати
(страхового відшкодування) шляхом
сплати страхувальнику неустойки
(штрафу, пені), розмір якої визначається
умовами договору страхування або
законом.

Пунктом 22.2. договору страхування
передбачено, що після одержання всіх
необхідних документів страховик
протягом 20 робочих днів приймає
рішення про виплату страхового

- 4 -

відшкодування, яке здійснюється
протягом 5 робочих днів після
затвердження страхового акту.

Пунктом 25.4. договору страхування
сторони погодили, що за несвоєчасне
проведення розрахунків винна сторона
сплачує іншій стороні пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка діє
під час виникнення заборгованості, від
суми, що підлягає сплаті за кожен день
затримки.

14 грудня 2012р. позивач звернувся
до відповідача із повторною заявою про
виплату страхового відшкодування, до
якої додав висновок експертів від 7
грудня 2012р. та рахунок на виконання
ремонтних робіт на 26 926грн. 97коп., тому
згідно умов договору страхове
відшкодування підлягало виплаті 3
січня 2013р.

Оскільки страховик свої
зобов'язання за договором страхування
не виконав, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
стягнення з відповідача пені, проте,
при визначенні її розміру не врахував,
що пеня підлягає стягненню з 3 січня
2013р. по 18 листопада 2013р., згідно
позовних вимог, і що на даний період
розмір страхового відшкодування
становив 26 926грн. 97коп., тому розмір пені
становить 3 350грн. 40коп.

Колегія суддів погоджується з
доводами апелянта про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права при вирішенні
даного спору, оскільки правовідносини
сторін виникли на підставі договору
добровільного страхування, тому
правовідносини сторін з приводу
невиконання договору не регулюються
нормами статті 1166 ЦК України та Законом
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Правовідносини сторін
регулюються Законом України «Про
страхування», главою 67 «Страхування»
ЦК України та іншими нормами
матеріального права, які регулюють
зобов'язальні правовідносини.

Оскільки неправильне
застосування судом норм матеріального
права не призвело до неправильного
вирішення спору по суті, колегія суддів
вважає, що рішення суду в цій частині
підлягає зміні, та зазначенню, що спір
сторін вирішено на підставі
вищезазначених норм матеріального
права.

Також правомірними вважає
колегія суддів твердження апелянта про
неврахування судом першої інстанції
умов договору при задоволенні позовних
вимог про стягнення зі страховика
витрат, понесених позивачем на огляд,
дефектовку та калькуляцію, і витрат на
оплату висновку Київського НДІ
судових експертиз від 7 грудня 2012р.

Задовольняючи вимоги про
стягнення з відповідача понесених
позивачем витрат у сумі 2574грн. 60коп. за
проведене 7 грудня 2012р. дослідження, суд
послався на ст. 88 ЦПК України, проте, не
звернув уваги, що вказане дослідження
не є висновком судової експертизи, а
було проведено страхувальником для
отримання документів, необхідних для
виплати страхового відшкодування.

Згідно пункту 26.2.1. договору
страхування сторони встановили ліміт
оплати послуг за отримання документів,
що стосуються страхового випадку і
визначають розмір збитку, який
становить 1000грн.

За таких обставин, позовні
вимоги в цій частині підлягають
частковому задоволенню, а саме, у
розмірі 1000грн., а рішення суду в цій
частині підлягає зміні.

При цьому, вартість проведення
судової експертизи, яку оплатив
позивач у сумі 6 364грн. 80коп. та судовий
збір у сумі 325грн., підлягають стягненню
з відповідача відповідно до положень
ст. 88 ЦПК України

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Доводи апелянта про те, що до
правовідносин сторін зазначена норма
матеріального права не підлягає
застосування, є неправомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна

- 5 -

сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625
ЦК України, можна дійти висновку, що
грошовим є зобов'язання, яке
виражається в грошових одиницях
України (грошовому еквіваленті в
іноземній валюті), тобто будь-яке
зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є
таке правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана сплатити
гроші на користь другої сторони
(кредитора), а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Крім того, стаття 625 ЦК України
розміщена в розділі І «Загальні
положення про зобов'язання» книги 5 ЦК
України, а тому поширює свою дію на всі
зобов'язання, якщо інше не передбачено
в спеціальних нормах, які регулюють
суспільні відносини з приводу
виникнення, зміни чи припинення
окремих видів зобов'язань.

Зобов'язання страховика про виплату
страхувальнику страхових виплат у разі
настання страхового випадку є грошовим
зобов'язанням, у разі невиконання якого
одночасно можуть застосовуватись
наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст.
625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 - 550
ЦК України (правова позиція Верховного
Суду України у справі 6-49цс12).

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про стягнення з відповідача
інфляційних втрат та 3% річних, проте,
неправильно визначив їх розмір, не
врахувавши, що позивач просив стягнути
зазначені кошти за період з 3 січня 2013р.
по 18 листопада 2013р., а розмір страхового
відшкодування на цей період становив 26
936грн. 90коп., тому рішення суду в цій
частині підлягає зміні, а стягненню з
відповідача підлягає інфляційні
втрати у розмірі 100грн. та 3% річних у
сумі 708грн. 45коп.

Інфляційні втрати обраховуються
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочки
виплати заборгованості.

Три відсотки річних розраховуються по
формулі: сума боргу х 3% х кількість днів
прострочення платежу : 365 : 100.

Колегія суддів погоджується з
доводами апелянта про порушення судом
норм процесуального права в частині
стягнення з відповідача витрат
позивача на правову допомогу, виходячи
з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Частиною 2 статті 79 ЦПК України до
судових витрат віднесені витрати на
правову допомогу.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України
встановлено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У тексті позовної заяви позивач
зазначив, що просить стягнути витрати
на оплату правової допомоги в розмірі
фактично понесених витрат, але не
більше, ніж передбачено Законом
України «Про граничні розміри
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах». При цьому, ні позивачем, ні
його представником не було зазначено
розмір даних витрат, а також не надано
розрахунку цих витрат.

Задовольняючи позовні вимоги в
цій частині, суд виходив із приблизного
розміру часу, витраченого
представником позивача на надання
останньому правової допомоги, та
визначив розмір допомоги на власний
розсуд, що є порушенням вимог ст.ст. 11 та
60 ЦПК України.

Крім того, матеріали справи не містять
ухвали суду про допуск до участі у
справі особи, яка має право на надання
правової допомоги, як це передбачено
ст. 56 ЦПК України.

- 6 -

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції не мав
правових підстав для стягнення з
відповідача понесених позивачем
витрат на правову допомогу.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню страхове
відшкодування у сумі 32 320грн. 60коп., пеня
у сумі 3 350грн. 40коп., інфляційні втрати у
сумі 100грн., 3% річних у сумі 708грн. 45коп.,
витрати за отримання документів у сумі
1000грн., витрати за проведення
експертизи у сумі 6 364грн. 80коп. та
повернення сплаченого судового збору у
сумі 325грн., а всього 44 169грн. 42коп.

Судом першої інстанції неправильно
застосовані норми матеріального та
процесуального права, що відповідно до
ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни
судового рішення із вищевикладених
обставин.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Страхова
компанія «Індіго» задовольнити
частково.

Заочне рішення Печерського
районного суду м. Києва від 28 травня
2014р. змінити, зменшивши розмір
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Страхова компанія
«Індіго» на користь ОСОБА_1 до 44 169грн.
42коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: