Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицької
Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: Добровольській
Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи без самостійних вимог -
НАСК «Оранта» про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої внаслідок скоєння ДТП

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року позивач звернулась
до суду з вказаним позовом, в якому
просила стягнути з відповідача на свою
користь шкоду, завдану скоєною ДТП
загальною сумою 99112,08 грн., з яких 95039,08
грн. - матеріальна шкода, та 2000,00 грн. -
моральна шкода. В обґрунтування вимог
зазначила, що 02.12.2012 р. на перехресті
вулиць Войкова-Л.Українки у м. Житомирі
сталася ДТП за її участю та участю
відповідача, який керував автомобілем
«ЗАЗ-DAEWOO» д.н.з. НОМЕР_5. Внаслідок ДТП
автомобіль позивача «PEUGEOT» д.н.з. НОМЕР_4
отримав механічні пошкодження.
Відповідач в добровільному порядку не
відшкодував матеріальні збитки, в
зв'язку з чим позивач звернулася до
суду.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 11.03.2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в
розмірі 1700,00 грн., вирішено питання про
судові витрати. В решті задоволення
позову відмовлено.

Посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, позивач подала апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що при розгляді справи судом
першої інстанції були неповно
з'ясовані обставини справи, порушені
норми процесуального і матеріального
справа. Суд допустив неповноту при
дослідженні доказів, не дав їм належної
оцінки у сукупності з іншими доказами,
а тому висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог та
враховуючи що, винні дії відповідача
знаходяться в прямому причинному
зв'язку із заподіяною позивачу шкодою,
суд першої інстанції, з урахуванням
вимог ст. 1167 ЦК України, вважав за
доцільне позов в частині стягнення
моральної шкоди задовольнити частково
та відповідно стягнути з відповідача
на користь позивача 1700 грн. Відмовляючи
у задоволенні вимог про стягнення
матеріальної шкоди, суд виходив із
недоведеності вимог в частині розміру
збитків заподіяних ОСОБА_2
пошкодженням автомобіля, так як на
підставі рахунку № СА-К-0293 від 09.10.2013 р.
та калькуляції вартості робіт від
24.10.2013 р., всупереч вимогам Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
дорожніх транспортних засобів, не
можливо визначити розмір
матеріального збитку, оскільки це
суперечить діючому законодавству
України. Також через недоведеність
позовних вимог суд відмовив в
задоволенні позову і в частині
відшкодування витрат на проїзд у
громадському транспорті в сумі 2073 грн.,
понесених позивачем через пошкодження
автомобіля, який використовувався в
роботі.

Проте повністю погодитись з такими
висновками суду не можна виходячи з
наступного.

Так, питання відповідальності за шкоду
регулюється загальними та
спеціальними нормами законодавства.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

Згідно із ст.1166 ЦК України шкода,
завдана майну фізичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.999 ЦК України законом
може бути встановлений обов'язок
фізичної особи бути страхувальником
життя, здоров'я, майна або
відповідальності перед іншими особами
за свій рахунок чи за рахунок
заінтересованої особи (обов'язкове
страхування).

Відповідно до ст. 22.1 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (далі - Закон) у разі настання
страхового випадку страховик у межах
страхових сум, зазначених у страховому
полісі, відшкодовує у встановленому
цим Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

У зв'язку з пошкодженням транспортного
засобу відшкодовуються витрати,
пов'язані з відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України (ст.29 Закону).

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа,
яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Судом встановлено, що 02 грудня 2012 року о
14 год. 15 хв. ОСОБА_3, керуючи належним
автомобілем «ЗАЗ-DAEWOO» д.н.з. НОМЕР_5, на
перехресті вулиць Войкова-Л.України у
м.Житомирі, рухаючись по вул.Войкова,
яка є другорядною дорогою, не надав
перевагу в русі автомобілю «PEUGEOT» д.н.з.
НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2, що
рухався по головній дорозі, в наслідок
чого допустив зіткнення з даним
автомобілем. Після скоєння ДТП ОСОБА_3
залишив місце пригоди. За наслідками
даної пригоди автомобілі отримали
механічні пошкодження (а.с.7-11).

Постановою Корольовського районного
суду м.Житомира від 04 січня 2013 року у
справі №3-3588/12 ОСОБА_3 визнано винним у
вчинені адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.ст.
122-4, 124 КУпАП, та призначено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в сумі 340,00 грн. (а.с.5).

Згідно полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів № АВ/2097476
цивільна відповідальність відповідача
була застрахована у НАСК «Оранта» з
лімітом відповідальності за шкоду,
заподіяну майну, в сумі 50000 грн. та з
нульовим розміром франшизи (а.с.50).

Листом за № 09-02-09/15646 від 19.07.2013 року НАСК
«Оранта» повідомила позивача ОСОБА_2
про відсутність правових підстав для
здійснення страхового відшкодування
за вищевказаною ДТП. Відмова була
мотивована тим, що на момент огляду
аварійним комісаром пошкоджений
транспортний засіб «PEUGEOT» д.н.з. НОМЕР_4
було часткового розібрано. І власник
пошкодженого майна (транспортного
засобу), в порушення вимог ст. 33.3 Закону,
не забезпечив збереження пошкодженого
майна у такому стані, в якому воно
знаходилося після ДТП, до тих пір, поки
його не оглянув призначений
страховиком представник (працівник,
аварійний комісар або експерт), що в
свою чергу призвело до неможливості
визначити розмір матеріального збитку,
завданого власнику транспортного
засобу «PEUGEOT» д.н.з. НОМЕР_4 внаслідок
ДТП (а.с.49).

Пунктом 16 Постанови Пленуму ВСС
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 4 від 01.03.2012 р. «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» роз'яснено, що
при пред'явленні позовних вимог про
відшкодування такої шкоди в результаті
ДТП безпосередньо до особи, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, суд має право
виключно в порядку, передбаченому ст. 33
ЦПК України, залучити до участі у
справі страхову організацію
(страховика), яка застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавала шкоди у
відповідному розмірі.

Питання про відшкодування шкоди
особою, відповідальність якої
застрахована, вирішується залежно від
висловленої нею згоди на таке
відшкодування, у разі відсутності
такої згоди за її заявою до
субсидіарної відповідальності
залучається страховик.

З матеріалів справи вбачається, що
представник відповідача заперечував
проти стягнення з його довірителя
шкоди, звернувся із клопотанням про
залучення до участі у справі
страховика НАСК «Оранта» (а.с.67), яка
була протокольною ухвалою суду
залучена в якості 3-ї особи. Проте
обставини звернення до страховика,
умови договору страхування залишилися
поза увагою суду, що свідчить про
неповне з'ясування обставин справи.

Крім того, звернення позивача до суду з
позовом про відшкодування вартості
відновленого ремонту пошкодженого
автомобіля саме з винної особи,
суперечить нормам законодавства про
обов'язкове страхування, за яким
відповідач застрахував свою
відповідальність і витрати повинен
нести страховик у межах страхового
ліміту. А у разі його перевищення, винна
особа відшкодовує потерпілому різницю
між вартістю відновлювального ремонту
автомобіля та лімітом
відповідальності страховика.

У суді першої інстанції страховик (НАСК
«Оранта») не був залучений до участі в
справі в якості відповідача, а тому на
даний час, неможливо вирішити питання
щодо визначення розміру заподіяної
пошкодженням автомобіля позивачу
шкоди тільки за участю відповідача
ОСОБА_3 Визначення судом розміру такої
шкоди, призведе до обов'язку
страховика, який не є стороною у справі,
провести виплату страхової суми, що в
свою чергу призведе до порушення прав
останнього.

З огляду на викладені обставини
рішення суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог щодо
відшкодування матеріальних збитків
заподіяних ОСОБА_2 пошкодженням
автомобіля не може вважатися таким, що
відповідає вимогам ст.214 ЦПК, тому
підлягає скасуванню із ухваленням
нового про відмову в задоволенні
позову з вищевказаних підстав.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
рішення суду в частині визначення
розміру моральної шкоди та відмови у
відшкодуванні витрат на проїзд у
громадському транспорті, понесених
позивачем через пошкодження
автомобіля відповідає вимогам закону
виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року N 4, розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Як зазначено вище, внаслідок
неправомірних дій відповідача ОСОБА_3
мала місце дорожньо-транспортна
пригода, яка сама по собі є стресовою
ситуацією. Внаслідок вчиненої ДТП
автомобіль, який належить позивачу
ОСОБА_2, зазнав механічних пошкоджень.
Дана обставина зумовила вимушені зміни
у життєвих стосунках позивача, чим
останній завдано моральної шкоди.
Проте, доказів того, що в наслідок
дорожньо-транспортної пригоди у
останньої погіршився стан здоров'я
матеріали справи не містять, і в суді
апеляційної інстанції їх не надано.

Тому, з урахуванням характеру, обсягу
та глибини заподіяних позивачу
моральних страждань, їх негативних
наслідків, виходячи з засад розумності,
виваженості та справедливості, суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
достатнім відшкодуванням спричинення
їй моральної шкоди буде грошова
компенсація в розмірі 1700 грн.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК
України).

Судом встановлено, що під час розгляду
справи позивачем не було надано
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували використання даного
автомобіля позивачем в робочих цілях
(договір з компанією на використання
власного автомобіля, наказ тощо), а
також не доведено причино-наслідковий
зв'язок між користуванням громадським
транспортом через пошкодження
автомобіля та неможливістю через це
повноцінно виконувати свою роботу, а
тому в цій частині позову є правомірною
відмова суду в його задоволенні з
наведенням відповідних мотивів.

Висновок суду в цій частині відповідає
вимогам закону та наявним у справі
доказам.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 11 березня 2014 року в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо відшкодування матеріальних
збитків заподіяних ОСОБА_2
пошкодженням автомобіля скасувати,
ухваливши в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позову в цій
частині з інших підстав.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: