Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості зі сплати
аліментів та неустойки за прострочення
сплати аліментів за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 25 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 11 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з указаним позовом, у якому
просила стягнути з відповідача
заборгованість зі сплати аліментів на
утримання дитини за період з 14 червня
2007 року по 14 листопада 2013
року у розмірі 18 100 грн, а також
неустойку за прострочення сплати
аліментів у розмірі 248 421 грн 46 коп.
Позовні вимоги мотивувала тим, що
рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 24
вересня 2007 року стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 аліменти на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 500 грн щомісячно
до досягнення дитиною повноліття.
Проте відповідач аліменти сплачував
несвоєчасно та не у повному обсязі, у
зв'язку з чим утворилась вищезазначена
заборгованість.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 25
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 11
серпня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини у розмірі 23 640 грн, а також
заборгованість зі сплати аліментів у
розмірі 18 100 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати зазначені судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної
інстанції повинна відповідати вимогам
ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній
повинні бути зазначені мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.
Суд належним чином не перевірив
доводів апеляційної скарги; не
перевірив законність і
обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення; не навів
достатніх мотивів прийнятого ним
рішення; не зазначив обставини, якими б
спростовувалися доводи апеляційної
скарги.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив із того, що у
відповідача наявна заборгованість по
сплаті аліментів з 2011 року, а тому
стягненню підлягає заборгованість та
пеня за період з 2011 року по день
ухвалення рішення судом.

Апеляційний суд
погодився з таким висновком суду
першої інстанції, зазначивши при цьому,
що суд першої інстанції правильно
розрахував пеню, виходячи з розміру
заборгованості.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_4 є батьком
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 24
вересня 2007 року стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 аліменти на утримання
сина в розмірі 500 грн щомісячно до
досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки-розрахунку
відділу державної виконавчої служби
Івано-Франківського міського
управління юстиції в
Івано-Франківській області, у зв'язку з
неналежною сплатою аліментів за період
з 2007 року по березень 2014 року ОСОБА_4 має
заборгованість по сплаті аліментів у
сумі 20 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму.

Таким чином, оскільки аліменти
призначаються та виплачуються
щомісяця, то неустойка (пеня) від суми
несплачених аліментів нараховується
не на загальну суму заборгованості, а
базою для її нарахування є сума
чергового несплаченого місячного
платежу. При цьому її нарахування не
обмежується тим місяцем, коли мали бути
сплачені аліменти, а здійснюються за
кожен день прострочення по кожному
місячному платежу окремо до повного
погашення заборгованості виходячи зі
всієї суми.

Відповідні висновки містяться у
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року (справа № 6-31цс13),
висновки якого є обов'язковими для
застосування судами України
відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі" у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
ОСОБА_3 посилалася на те, що судом
першої інстанції невірно зроблено
розрахунок пені за прострочення сплати
аліментів та до уваги судом взято лише
заборгованість, починаючи з 2011 року.
Проте, як вбачається з
довідки-розрахунку заборгованості,
відповідач має заборгованість зі
сплати аліментів, починаючи з 2007 року.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, доводи
апеляційної скарги не перевірив,
обставини справи належним чином не
з'ясував, зокрема, не перевірив доводи і
заперечення позивача щодо розміру
пені, своїх розрахунків розміру
заборгованості за аліментами та
розміру пені не навів, що позбавляє суд
касаційної інстанції належним чином
перевірити їх обґрунтованість та
законність.

Крім того, судом апеляційної інстанції
не надано оцінки довідці-розрахунку, з
якої вбачається, що відповідач має
заборгованість зі сплати аліментів з
2007 року. Будь-яке обґрунтування з цього
приводу в ухвалі суду апеляційної
інстанції відсутнє.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, ухвала
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені порушення норм
процесуального права призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою
для її скасування із направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 11
серпня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. ГончарГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О.
Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін