АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції -Саламон О.Б.
Доповідач-Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

Головуючого судді
Панченка М.М.

Суддів
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

При секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м.Києва
від 18 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
майна спільним сумісним майном та
визнання права власності на частину
майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2
і просила винести рішення, яким:
встановити факт проживання сторін
однією сім»єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу за період з жовтня 1996
року по липень 2003 року; визнати
квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним
майном сторін та визнати право
власності на Ѕ частину зазначеної
квартири /а.с.3-6/.

В ході розгляду справи позивачка
уточнила позовні вимоги і з
урахуванням уточнень до позову просила
лише визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним
сумісним майном сторін та визнати за
позивачкою право власності на Ѕ
частину цієї квартири /а.с.60-61/.

Зазначала, що сторони після
розірвання шлюбу 25.10.1996 року
продовжували спільно проживати однією
сім»єю та спільно виховувати малолітню
доньку. Зазначала, що 24 січня 2003 року
сторонами за спільні кошти придбано
спірну квартиру АДРЕСА_1, яка була
оформлена на відповідача.

Повторно сторони уклали шлюб
22.07.2003 року, який, 21.03.2006 року, також
розірваний.

Оскільки в період спільного проживання
сторін, без реєстрації шлюбу, ними за
спільні кошти зароблені спільною
працею, було придбано у власність вище
зазначену квартиру, яка була оформлена
на ім»я чоловіка, позивачка вважала
правомірним визнання указаної
квартири спільним сумісним майном та
визнати за нею право власності на Ѕ
частину цієї квартири.

Рішенням Деснянського районного суду
м.Києва від 18 вересня 2014 року позов
задоволено /а.с.84-88/.

Судовим рішенням встановлено факт
проживання однією сім»єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у
період з жовтня 1996 року по липень 2003
року. Також визнано квартиру АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю сторін
ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_3
право власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1, а іншу Ѕ частину цієї квартири
залишено у власності відповідача
ОСОБА_2.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
пославшись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_2 оскаржив його до апеляційної
інстанції. Просив скасувати рішення та
ухвалити нове рішення, зазначивши, що
квартира придбана за його особисті
кошти /а.с.91-94/.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу свої вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі рішення першої
інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, та,
визнаючи спірну квартиру АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю сторін, а
також визнаючи за ОСОБА_3 право
власності на Ѕ частину цієї квартири,
суд першої інстанції виходив з того, що
сторони в період придбання спірної
квартири (24.01.2003 року) у період з жовтня
1996 року по липень 2003 року, проживали без
реєстрації шлюбу однією сім»єю, а
квартира придбана за спільно зароблені
кошти від вирощування на продаж свиней
та домашньої птиці.

Дійшовши висновку про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову у позові, колегія суддів
виходить з наступного.

З урахуванням, що спірні відносини
виникли до 1.01.2004 року, тобто, до
набрання чинності Сімейним Кодексом
України та ЦК України, колегія суддів
вважає правильним здійснювати
регулювання спірних відносин на
підставі законодавства, що діяло на час
виникнення цих спірних правовідносин.

Як слідує з матеріалів справи,
сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з
23.05.1992 року по 25.10.1996 року, від спільного
проживання у якому мають доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.14/.

Повторно сторони зареєстрували шлюб
22.07.2003 року, який 21.03.2006 року був також
розірваний, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу від
21.03.2006 року /а.с.16,17/.

Встановлено, що 24.01.2003 року, тобто, в
період відсутності офіційних шлюбних
відносин між сторонами, відповідачем
за власні кошти на своє ім»я придбана
трикімнатна квартира АДРЕСА_1/а.с.22/.

Проте, виходячи з норм законодавства,
яке було чинним на час придбання
спірної квартири (24.01.2003) правових
наслідків з наведених підстав не могло
наступити, оскільки чинний на той час
КЗпШС не передбачав права спільної
сумісної власності на майно жінки та
чоловіка, які проживають однією сім»єю,
але не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до п.1 розділу VІІ
«Прикінцеві положення» Сімейного
кодексу України, за нормами якого судом
першої інстанції встановлено факт
проживання однією сім»єю без шлюбу, цей
Кодекс набрав чинності одночасно з
набранням чинності ЦК України в
редакції 2003 року, тобто, з 1.01.2004 року. За
загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
( ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК
України застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто, не раніше 1.01.2004
року.

До сімейних відносин, які існували на
цю дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов»язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Як встановлено судом, в ході розгляду
справи у суді першої інстанції
позивачка, уточнивши позовні вимоги,
відмовилась від вимог щодо визнання
факту проживання сторін однією сім»єю
без реєстрації шлюбу у період з жовтня
1996 року по липень 2003 року, однак, в
уточненому позові, пославшись на ст.17
Закону України «Про власність»,
просила визнати квартиру АДРЕСА_1
спільним сумісним майном сторін та
визнати за собою право власності на Ѕ
частину зазначеної квартири, як на
таку, що придбана від коштів, отриманих
в результаті спільної праці сторін
/а.с.60-61/.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України №20 від 22.12.1995
року «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» (чинною на час виникнення
спірних правовідносин) слідує, що
розглядаючи позови, пов»язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону
України «Про власність», ст.22 КпШС);
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім»ї, чи майно, що є у
власності осіб, які ведуть селянське
(фермерське) господарство, якщо
письмовою угодою відповідно між
членами сім»ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об»єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17
Закону «Про власність»).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про
власність», який був чинним з 15.04.1991 р.
по 27.04.2007 року, і на яку послалась
позивачка, майно придбане внаслідок
спільної праці членів сім»ї є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Тобто, для того, щоб майно набуло статус
спільного сумісного, в розумінні ст.17
Закону України «Про власність», це
майно повинно набуте за наявності
таких двох ознак: факт існування
сім»ї та факт спільної праці членів
сім»ї, на підставі письмової угоди, від
результатів якої було придбане це
майно.

Однак належних доводів на
підтвердження указаних обставин
позивачкам суду не навела.

Визнаючи за сторонами справо спільної
сумісної власності на спірну квартиру,
судом першої інстанції не було
враховано відсутність письмової угоди
між сторонами про спільну працю з метою
придбання у спільну сумісну власність
майна, а матеріали справи та пояснення
сторін свідчать, що такої письмової
угоди не укладалось.

Крім того, як встановлено судом,
позивачка не просила суд переведення
на неї прав покупця на Ѕ частину
спірної квартири за договором
купівлі-продажу від 24.01.2003 року.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що позов ОСОБА_3 про
визнання спірної квартири спільними
сумісним майном та визнання за нею
право власності на Ѕ частину цієї
квартири задоволенню не підлягає, а
рішення суду першої інстанції належить
скасувати з ухваленням нового рішення
про відмову у позові.

Незважаючи на те, що позивачка
відмовилась від позовних вимог в
частині і снування сім»ї між сторонами
в період з жовтня 1996 року по липень 2003
року, судом першої інстанції
встановлений цей факт, оскільки без
встановлення факту наявності сімейних
відносин між сторонами, суд не зміг би в
подальшому визнати спірну квартиру
спільною сумісною власністю сторін, в
силу ст.17 Закону України «Про
власність».

Наполягаючи на визнанні спірної
квартири як спільним сумісним майном,
позивачка послалась на те, що після
розірвання шлюбу 25.10.1996 року, сторони
продовжували фактичні шлюбні
відносини, проживали однією сім»єю, у
них був спільний бюджет, вони спільно
вели господарство, спільно утримували
та виховували доньку.

Як на підтвердження своїх доводів,
позивачка послалась на те, що після
першого розірвання шлюбу, 25.10.1996 року,
сторони виїхали в село Чапаєвка
Таращанського району Київської
області, за місцем проживання батьків
позивачки, де спільно відгодовували
свиней, разом їх продавали, а кошти
збирали на придбання квартири.

На підтвердження цього факту,
позивачка послалась на довідку
Чапаєвської сільради Таращанського
району щодо проживання та реєстрації
обох сторін по АДРЕСА_2 з 1995 року по 2001
рік та ведення ними спільного
господарства, зокрема, догляд за
худобою: 1 кінь, 2 корови, кнур, 3
свиноматки, 15 свиней, кури, качки,
індокачки, гуси. Кури та свині
розводили для продажу /а.с.67/; із довідки
Чапаєвської сільради Таращанського
району Київської області слідує, що
відповідач ОСОБА_2 в період з 3.12.1996 року
по 28.01.2003 року був зареєстрованим по
АДРЕСА_2 (тобто, в період спільного
проживання з позивачкою без реєстрації
шлюбу) /а.с.19/.

Факт своєї реєстрації у с.Чапаєвка з 1995
року по 2001 рік відповідач не заперечує,
оскільки не маючи постійного місця
проживання, він за згодою тестя був
зареєстрований у його будинку у цьому
селі, однак факт свого проживання у
селі з позивачкою однією сім»єю та
спільне з нею відгодовування свиней
заперечує.

До зазначеної довідки голови
Чапаєвської сільради в частині
спільного проживання сторін у селі
Чапаєвка та відгодовування і продаж
домашніх тварин, колегія суддів
ставиться критично, оскільки указані
твердження не підкріплені
документально і не підтверджують
розміру доходів сторін від продажу
м»яса, за рахунок чого, згідно
твердженню позивачки, була придбана
квартира.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції, як ухвалене всупереч
дійсним обставинам справи та вимогам
матеріальних норм права підлягає
скасуванню з ухваленнями нового
рішення про відмову у позові.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, в
порядку розподілу судових витрат, з
ОСОБА_3 належить стягнути на користь
ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі
1.827 грн.

На підставі ст.17 Закону України «Про
власність», п.1 розділу VІІ «Прикінцеві
положення» Сімейного кодексу України,
керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Скасувати рішення Деснянського
районного суду м.Києва від 18 вересня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання квартири АДРЕСА_1 спільним
сумісним майном та визнання права
власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину цієї
квартири.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 1.827 грн.

Рішення набирає чинності негайно, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з
моменту проголошення шляхом подання
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді