АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача
Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю: представників позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників
відповідачів Косухи Є.І., Козак
Є.О.

розглянувши цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 28 жовтня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до Комунального
підприємства Київської обласної ради
«Дослідно-екпериментальний завод
«Київполіграфтехніка», Київська
обласна рада, Київська обласна
державна адміністрація про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №759/12036/2014 № апеляційного
провадження:22-ц-796/14553/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Стрижеус А.М. Позивач ОСОБА_6
звернулася з позовом про солідарне
стягнення з відповідачів
заборгованості по заробітній платі за
весь час вимушеного прогулу з 03 липня
2013 року по 10 липня 2014 року в розмірі 40 510
гривень 80 копійок та моральну шкоду в
розмірі 70 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що з 29 травня 2007 року
вона працює на посаді бухгалтера КП КОР
«ДЕЗ «Київполіграфтехніка». 06 грудня
2011 року під час службової поїзди на
автомобілі КП КОР «ДЕЗ
«Київполіграфтехніка», вона потрапила
в ДТП, яка сталася з вини водія,
внаслідок чого отримала тяжкі тілесні
ушкодження, перенесла безліч операцій,
отримала третю групу інвалідності.
Коли вийшла на роботу, з'ясувала, що на
підприємстві, де вона працювала,
відбулось скорочення штату, внаслідок
якого всіх працівників, крім неї, було
звільнено, а майно підприємства
передано на баланс КП Київської
обласної ради «Друкар».

На даний час вона не може звільнитися і
отримати трудову книжку, підприємство
не працює, а тому вона вважає, що в
даному випадку має місце вимушений
прогул.

Крім того, позивач зазначає, що
внаслідок зазначених дій, їй завдано
моральних страждань, які полягають в
порушенні нормальних життєвих
зв'язків, неможливості відшкодування
витрат, пов'язаних з лікуванням,
проведенням операцій, виплаті
заробітної плати, а тому просила
позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивачем ОСОБА_6 подано апеляційну
скаргу, в якій вона просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
повністю задовольнити її позовні
вимоги, посилаючись на те, що рішення
суду ухвалено всупереч вимог законів, з
порушенням її конституційних прав та з
переважним відношенням до позиції
відповідачів, їх доводів і наданих
заперечень.

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в
інтересах ОСОБА_6, підтримали доводи
апеляційної скарги.

Представники відповідачів Косуха Є.І.,
який діє на підставі довіреності в
інтересах Київської обласної Ради,
Козак Є.О.,який діє на підставі
довіреності в інтересах Київської
обласної державної адміністрації,
проти доводів апеляційної скарги
заперечували, посилаючись на
законність та обґрунтованість рішення
суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
обґрунтованість та законність
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що вона не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 29 травня 2007 року
ОСОБА_6 прийнята на посаду бухгалтера
КП ДЕЗ «Київполіграфтехніка». Наведена
обставина підтверджується відомостями
трудової книжки, серії НОМЕР_1 від 24
січня 1980 року (а. с. 6 - 8).

06 грудня 2011 року близько 12:40 водій
ОСОБА_8, керуючи на підставі
подорожнього листа службового
легкового автомобіля №0091345 від 05-09
грудня 2011 року технічно справним
автомобілем марки «ВАЗ 2106», державний
номерний знак НОМЕР_2 який належить КП
Київської обласної ради «ДЕЗ
«Київполіграфтехніка», скоїв ДТП за
участі автомобіля «Volkswagen Тrаnsporter»,
державний номерний знак НОМЕР_3, під
керуванням ОСОБА_9, внаслідок чого
пасажирка автомобіля «ВАЗ 2106»,
державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_6
отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Вказані обставини встановлені вироком
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 10 жовтня 2012 року
по справі №1-350/2012, відповідно до якого
ОСОБА_8 визнано винним у вчинені
злочину. Стягнуто з КП ДЕЗ
«Київполіграфтехніка» на користь
потерпілої ОСОБА_6 100 000 грн.
відшкодування моральної шкоди (а. с. 9 -
16).

Рішенням Київської обласної ради
шостого скликання від 04 квітня 2013 року
(а. с. 16), вирішено: безоплатно передати з
балансу КП Київської обласної ради
«ДЕЗ «Київполіграфтехніка» на баланс
КП Київської обласної рад «Друкар»
майно (п. 1 рішення); вважати таким, що
припинилось право господарського
відання КП Київської обласної ради
«ДЕЗ «Київполіграфтехніка» на майно.

Відповідно до відомостей веб-сайту
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців КП
КОР «ДЕЗ «Київполіграфтехніка»
підпорядковане Київській обласній
раді, керівником підприємства є ОСОБА_10

Частинами 2, 3, 4 статті 235 КЗпП
України передбачено обов'язок власника
або уповноваженого ним органу
виплатити працівникові середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу у випадку: 1) винесення рішення
про поновлення на роботі (або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи); 2) визнання
формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, якщо неправильне
формулювання причини звільнення в
трудовій книжці перешкоджало
працевлаштуванню працівника; 3)
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові.

Стаття 236 КЗпП України встановлює, що у
разі затримки власником або
уповноваженим ним органом виконання
рішення органу, який розглядав
трудовий спір про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить ухвалу
про виплату йому середнього заробітку
або різниці в заробітку за час
затримки.

Положення статті 240-1 КЗпП передбачають
виплату працівникові заробітної плати
за весь час вимушеного прогулу у разі,
коли працівника звільнено без законної
підстави або з порушенням
встановленого порядку, але поновлення
його на попередній роботі неможливе
внаслідок ліквідації підприємства,
установи, організації.

Вказані норми (ст. ст. 235, 236, 240-1 КЗпП)
нерозривно поєднують оплату
вимушеного прогулу з незаконним
звільненням, переведенням працівника
на іншу роботу або неправильним
формулюванням звільнення працівника.
Проте, в даному випадку не відбувалося
звільнення позивача чи переведення на
іншу роботу, і питання про поновлення
на роботі чи зміну формулювання
звільнення, позивачем не ставилося.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог про
стягнення заборгованості по
заробітній платі за час вимушеного
прогулу, оскільки в даному випадку
відсутній вимушений прогул в розумінні
зазначених норм КЗпП, а правовідносини,
що виникли, не врегульовані
зазначеними правовими нормами.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (пункт 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 року № 4).

Для відшкодування моральної шкоди, в
силу наведених норм, необхідні
наступні підстави: наявність душевних
страждань, яких позивач зазнав у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо
нього або приниження честі та гідності
позивача. Необхідними умовами також є
неправомірність рішень, дій чи
бездіяльності та наявність вини
відповідача.

Відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя (ст. 237-1
КЗпП України).

Отже, підставою відшкодування
моральної шкоди є порушення власником
або уповноваженим ним органом законних
прав працівника, що призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року № 4 роз'яснено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

В підтвердження завдання моральної
шкоди, позивач посилалася на втрату
нормальних життєвих зв'язків позивача
та членів її сім'ї, спричинене
неналежним виконанням відповідачем
своїх трудових обов'язків. Проте, такі
твердження не є доказом наявності
моральної шкоди (душевних страждань),
позивачем не надано доказів заподіяння
моральних чи фізичних страждань, а тому
відсутні умови і підстави для
відшкодування моральної шкоди. Вимоги
заявлені до всіх відповідачів, проте,
позивач не обґрунтовує підстав
відшкодування моральної шкоди
Київською обласною радою та Київською
обласною державною адміністрацією.

Передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав
працівника у сфері трудових відносин.
Позивач пов'язує стягнення моральної
шкоди з вимушеним прогулом, проте, в
даному випадку встановлено
відсутність вимушеного прогулу в
розумінні положень КЗпП, а тому суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими
при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності
підстав для відмови в задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду та не
впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин, застосовані
правильно.

Порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом
факти і відповідні їм правовідносини,
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість постановленого по
даній справі рішення та відсутність
підстав для його скасування та
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 28 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Суддя-доповідач:

Судді: