У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік
О.М.,суддів:Маляренка А.В., Нагорняка
В.А.,Писаної Т.О.,Юровської
Г.В.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
Чернігівської області до Головного
управління Держземагентства у
Чернігівській області, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, треті особи: Іванівська
сільська рада Чернігівського району
Чернігівської області, Чернігівське
районне управління юстиції в
Чернігівській області, про визнання
недійсними наказів, свідоцтв про право
власності, договору купівлі-продажу
земельної ділянки та скасування
державної реєстрації права власності,
за касаційними скаргами Головного
управління Держземагентства у
Чернігівській області та ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на рішення Чернігівського
районного суду Чернігівської області
від 24 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 15 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року заступник прокурора
Чернігівської області звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
його тим, що рішенням сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області від 27 лютого 2013 року було
вирішено внести зміни до генерального
плану с. Количівка та розробити
детальний план території
перспективного розвитку вказаного
села.

Рішенням зазначеної сільської ради від
18 листопада 2013 року було затверджено
зміни до генерального плану с.
Количівка та детальний план території
перспективного розвитку вказаного
села на 91,162 га Іванівської сільської
ради (до меж якої входить спірна
земельна ділянка).

Згідно з наказом Головного управління
Держземагентства у Чернігівській
області від 04 листопада 2013 року № ЧН
:04:000/00001146 ОСОБА_6 було надано
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність, що розташована на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району, орієнтовною
площею 2 га, для ведення особистого
селянського господарства і яка згідно
з генеральним планом с. Количівка та
детального плану території
перспективного розвитку села належить
до території житлової садибної та
блокованої забудови і підлягає
включенню меж зазначеного населеного
пункту.

Після розроблення проекту із
землеустрою Головне управління
Держземагентства у Чернігівській
області видало наказ від 05 грудня 2013
року № ЧН/:04:000/00001585, яким
затверджено проект землеустрою та
надано ОСОБА_6 у власність земельну
ділянку площею 2 га ріллі з кадастровим
номером :04:000:5459 для ведення
особистого селянського господарства
із земель сільськогосподарського
призначення державної власності,
розташованої на території Іванівської
сільської ради Чернігівського району.

20 січня 2014 року ОСОБА_6 зареєструвала
своє право власності, а 04 червня 2014 року
згідно з нотаріально посвідченим
договором продала ділянку ОСОБА_7, який
04 червня 2014 року також зареєстрував
своє право власності у Реєстраційній
службі Чернігівського районного
управління юстиції (а. с. 64, 76, 112).

З урахуванням уточнення позовних вимог
заступник прокурора Чернігівської
області просив:

−? визнати недійсним наказ Головного
управління Держземагентства у
Чернігівській області від 04 листопада
2013 року
№ ЧН/:04:000/00001146, яким надано дозвіл
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення у власність ОСОБА_6
земельної ділянки орієнтовною площею 2
га для ведення особистого селянського
господарства, що розташована на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району;

−? визнати недійсним наказ Головного
управління Держземагентства у
Чернігівській області від 05 грудня 2013
року № ЧН :04:000/00001585, яким
затверджено проект землеустрою та
надано ОСОБА_6 у власність вказану
земельну ділянку;

−? визнати недійсним свідоцтво про
право власності № 16425834, видане 20 січня
2014 року Реєстраційною службою
Чернігівського районного управління
юстиції на ім'я ОСОБА_6, та скасувати
рішення про державну реєстрацію права
власності відповідачки на земельну
ділянку площею 2 га (кадастровий номер
:04:000:5459) для ведення особистого
селянського господарства на території
Іванівської сільської ради
Чернігівського району;

−? визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 2 га (кадастровий номер
:04:000:5459) від 4 червня 2014 року № 1513,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
скасувавши рішення про державну
реєстрацію права власності ОСОБА_7 на
цю земельну ділянку.

Рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 24 липня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 15 вересня 2014 року, позов
задоволено у повному обсязі.

У касаційних скаргах Головне
управління Держземагентства у
Чернігівській області та ОСОБА_6,
ОСОБА_7 просять суд касаційної
інстанції скасувати оскаржувані
судові рішення та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову, мотивуючи свої доводи
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, керувався
тим, що оскільки земельна ділянка
перейшла у власність ОСОБА_6 з
порушенням приписів ст. 118 ЗК України та
на підставі нормативно-нравових актів,
прийнятих не відповідно до норм
чинного законодавства, то наявні
підстави для визнання недійсними
рішень про передачу у власність
земельної ділянки ОСОБА_6, визнання
недійсним свідоцтва про її право
власності на цю ділянку зі скасуванням
відповідного рішення про державну
реєстрацію права, крім того, суди
дійшли висновку про наявність підстав
для застосування двосторонньої
реституції незалежно від
добросовісності сторін правочину
внаслідок недійсності правочину.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Судами встановлено, що 4 листопада 2013
року згідно з наказом Головного
управління Держземагентства у
Чернігівській області №
ЧН/:04:000/00001146, за заявою ОСОБА_6 було
надано дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність, яка розташовану на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району, орієнтовною
площею 2 га, для ведення особистого
селянського господарства. Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Молодіжна інвестиційна компанія»
було розроблено проект землеустрою
щодо відведення у власність для
ведення особистого селянського
господарства зазначеної вище
земельної ділянки. Згідно з висновком
Управління Держземагентства у
Чернігівському районі Чернігівської
області від 28 листопада 2013 року № 2232
ОСОБА_6 погоджено проект із
землеустрою.

Наказом Головного управління
Держземагентства у Чернігівській
області від 05 грудня 2013 року №
ЧН/:04:000/00001585 затверджено проект
землеустрою та надано ОСОБА_6 у
власність земельну ділянку площею 2 га
ріллі із земель
сільськогосподарського призначення
державної власності, розташовану на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району, для ведення
особистого селянського господарства з
кадастровим номером :04:000:5459.

20 січня 2014 року ОСОБА_6 зареєструвала
своє право власності, а 04 червня 2014 року
згідно з нотаріально посвідченим
договором продала зазначену ділянку
ОСОБА_7, який 04 червня 2014 року також
зареєстрував своє право власності у
Реєстраційній службі Чернігівського
районного управління юстиції (а. с.
43−?64, 76, 77, 112).

Судами встановлено, що спірна земельна
ділянка, передана у власність ОСОБА_6 за
рахунок земель, які згідно з
генеральним планом с.
Количівка та детальним планом
території перспективного розвитку
даного села, затверджених рішенням
Іванівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області від 18 листопада 2013 року,
належать до території житлової
садибної та блокованої забудови с.
Количівка та підлягають згідно з
генеральним планом та проектом
землеустрою включенню в межі вказаного
села, загальною площею 118, 5290 га.

Відповідно до ст. 14 Конституції України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується, це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Підстави та порядок безоплатного
набуття права власності на землю із
земель державної та комунальної
власності громадянами чітко
передбачені ст. ст. 116, 118, 121, 122, 149, 151, 184,
186 Земельного кодексу України (в
редакціях, чинних на момент виникнення
спірних правовідносин).

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
заяві зазначаються бажані розміри
земельної ділянки та мета її
використання.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України
підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Частиною 8 ст. 118 ЗК України передбачено,
що проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому статтею 186-1
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України
центральний орган виконавчої влади з
питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи передають
земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності, крім випадків,
визначених частиною восьмою цієї
статті, у власність або у користування
для всіх потреб.

Відповідно до п. 4.32 Положення про
Головне управління Держземагентства в
області, затвердженого наказом
Міністерства аграрної політики та
продовольства України від 10 травня 2012
року № 258, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 30
травня 2012 року № 852/21164, головне
управління відповідно до покладених на
нього завдань передає відповідно до
закону земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або в
користування для всіх потреб в межах
області.

Згідно з ч. 2 ст. 174 ЗК України рішення
про встановлення і зміну меж сіл, селищ,
які входять до складу відповідного
району, приймаються районною радою за
поданням відповідних сільських,
селищних рад.

Наказом Головного управління
Держземагентства у Чернігівській
області від 05 грудня 2013 року №
ЧН/:04:000/00001585 було затверджено
проект землеустрою та надано ОСОБА_6 у
власність земельну ділянку площею 2 га
ріллі з кадастровим номером
:04:000:5459 для ведення особистого
селянського господарства із земель
сільськогосподарського призначення
державної власності, розташовану на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району (а. с. 63).

Рішенням Іванівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області від 13 квітня 2009 року
зафіксовано факт відсутності
юридичного оформлення існуючих в
натурі зовнішніх меж с. Количівка,
визнано за необхідне провести зміну
меж з замовленням землевпорядних робіт
з розробки проекту цього населеного
пункту (а. с. 11).

Рішенням Іванівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області від 27 лютого 2013 року погоджено
проект землеустрою щодо встановлення
(зміну) межі с. Количівка, вирішено
просити Чернігівську районну раду
погодити це рішення (а. с. 38).

Рішенням Іванівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області від 18 листопада 2013 року
затверджено зміни до генерального
плану с. Количівка (а. с. 28).

Рішенням Чернігівської районної ради
Чернігівської області від 25 квітня 2014
року затверджено проект землеустрою
щодо встановлення (зміни) меж села
Количівка Чернігівського району
Чернігівської області зі збільшенням
його площі на 118, 5290 га (а. с. 140).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Беручи до уваги наведене, колегія
суддів не може погодитися з висновками
судів попередніх інстанцій щодо
задоволення позову, оскільки,
ухвалюючи рішення, суди послалися на
рішення Іванівської сільської ради від
18 листопада 2013 року, відповідно до
якого спірна земельна ділянка була
віднесена до меж с. Количівка.

Суди не з'ясували, чи діяла Іванівська
сільська рада при прийнятті цього
рішення в межах своїх повноважень,
оскільки відповідно до ч. 2 ст. 174 ЗК
України рішення про встановлення і
зміну меж сіл, селищ, які входять до
складу відповідного району,
приймаються районною радою за поданням
відповідних сільських, селищних рад.

Суди не врахували, що питання про
затвердження проекту землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж с. Количівка
Чернігівського району Чернігівської
області було вирішено Чернігівською
районною радою тільки 25 квітня 2014 року,
наказ Головного управління
Держземагентства у Чернігівській
області від 4 листопада 2013 року про
надання дозволу ОСОБА_6 на розробку
відповідного проекту землеустрою, а
також наказ від 05 грудня 2013 року №
ЧН/:04:000/00001585, яким затверджено
проект землеустрою та надано ОСОБА_6 у
власність земельну ділянку площею 2 га
ріллі із земель
сільськогосподарського призначення
державної власності, розташованої на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району, для ведення
особистого селянського господарства з
кадастровим номером :04:000:5459, були
винесені до затвердження нових меж с.
Колачівка.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212−?214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули, належним
чином не перевірили дані про межі с.
Количівка Чернігівського району
Чернігівської області.

Оскільки судами не встановлені
фактичні обставини справи, не
перевірені докази та не надано цим
доказам правової оцінки, рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Головного управління
Держземагентства у Чернігівській
області та ОСОБА_6, ОСОБА_7 частково
задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 24 липня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 15 вересня 2014
року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська