Справа №592/3903/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Кондратенко М. В.Номер
провадження 22-ц/788/2092/14 Суддя-доповідач -
Собина Категорія - 26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Маслова
В. О.

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційними скаргами Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В.Фрунзе» та Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 06 жовтня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе», Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми

про відшкодування моральної шкоди,
спричиненої професійним захворюванням
,-

ВСТАНОВИЛА:

18 квітня 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом і свої вимоги
мотивував тим, що з 10.12.1980 року
перебуває в трудових відносинах з ПАТ
«СМНВО ім. Фрунзе». Внаслідок не
забезпечення роботодавцем безпечних
умов праці він отримав професійні
захворювання, що потягли стійку втрату
працездатності. 23 липня 2002 року МСЕК
м.Суми йому було встановлено 35% стійкої
втрати професійної працездатності. При
подальшому переогляді підтверджувався
у нього відсоток ступеню втрати
професійної працездатності, а 17 серпня
2005 року відсоток ступеню втрати
працездатності збільшився до 40%.
Згідно Акту розслідування хронічного
професійного захворювання №88 від 21
грудня 2007 року позивачу первинно було
встановлено професійне захворювання
ХОЗЛ токсико-пилової етиології IIст. у
фазі нерізкого загострення, Емфізема
легень I ст., Легенева недостатність II
ст. Ступінь втрати працездатності за
новим захворюванням склав 20%, а загалом
він збільшився до 60% і йому встановлена
3-тя група інвалідності.

Позивач зазначав, що отримані
професійні захворювання спричиняють
йому моральні страждання, фізичний
біль, незручності у повсякденному
житті. Спричинену моральну шкоду він
оцінив у 18000 грн. і просив суд стягнути
з ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» 6000 грн., а з
Відділення виконавчої дирекції Фонду -
12000 грн., враховуючи, що 40 % стійкої
втрати професійної працездатності він
отримав в період часу коли обов'язок по
відшкодуванню моральної шкоди
покладався на Фонд, а 20% стійкої втрати
професійної працездатності - у 2007 році,
коли такий обов'язок покладався на
роботодавця.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 06 жовтня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
профзахворювань України в м. Суми на
користь ОСОБА_2 3000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди, яка
спричинена йому професійними
захворюваннями. Стягнуто з ПАТ
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе» на користь ОСОБА_2 6000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
яка спричинена йому професійними
захворюваннями. Стягнуто з ПАТ
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе» на користь держави судовий
збір у сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сумське МНВО
ім. М.В. Фрунзе» посилаючись на
незаконність й необґрунтованість
судового рішення у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати, та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Апелянт зазначає, що згідно нормативів
та умов праці, позивач забезпечений
спецодягом, засобами індивідуального
захисту. Також на думку відповідача,
отримання позивачем професійних
захворювань говорять лише про
можливість заподіяння моральної шкоди,
і аж ніяк не констатують такий факт,
оскільки оцінка будь-яких явищ
залежить від психофізіологічних
особливостей їх сприйняття конкретної
особи. Вважає, що місцевий суд не
врахував вину самого позивача в
отриманні профзахворювання, оскільки
він неналежним чином використовував
засоби індивідуального захисту.
Просить врахувати також те, що
професійне захворювання ХОЗЛ
токсико-пилової етиології IIст. у фазі
нерізкого загострення, Емфізема легень
I ст., Легенева недостатність II ст.
первинно було встановлене лише 21
грудня 2007 року і саме за цим
захворюванням ступінь втрати
працездатності склав 20%, а тому
покладення на даного відповідача
відповідальності у виді стягнення
заподіяної шкоди в сумі 6000 грн.00 коп. є
несправедливим, враховуючи стягнення
з Фонду заподіяної позивачу моральної
шкоди в сумі 3000 грн, виходячи з
встановлення позивачу 40% втрати
працездатності за професійні
захворювання отримані ним до 01.01.2006
року.

В апеляційній скарзі Відділення ВД
ФСНВ у м. Суми, посилаючись на неповноту
з'ясованих підстав для відшкодування
моральної шкоди, на недостатньо
оцінені та не враховані наявність,
характер, обсяг моральних та фізичних
страждань позивача, просить рішення
суду скасувати, у задоволенні позовних
вимог в частині вимог до Фонду
відмовити. Апелянт зазначає, що при
розгляді справи позивачем не доведено
спричинення йому моральної шкоди, а
також судом безпідставно не
застосовано строки позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи представників апелянтів,
заперечення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність й обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
Відділення ВД ФСНВ у м. Суми
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
і вбачається з матеріалів справи з 10
грудня 1980 року ОСОБА_2 перебуває в
трудових відносинах з ПАТ «Сумське
МНВО ім. М.В. Фрунзе» (а.с.6-7).

Відповідно до Акту розслідування
професійного захворювання (отруєння) №
45 від 13 травня 2002 року позивачу
встановлені такі професійні
захворювання: Нейросенсорна
туговухість зі значним ступенем
зниження слуху III-IV ст. професійного
характеру. Вегетативно-сенсорна
поліневропатія в/кінцівок з
вегетативно-трофічними порушеннями на
кистях в поєднанні з двостороннім
плечево-лопатковим периартрозом,
епікондильоз плеча. Деформуючий
остеохондроз ліктьових та
променево-запястних суглобів з
обмеженням функції верхніх кінцівок.
Захворювання професійне від фізичного
перенапруження. - Основний діагноз.
РОХП. Силікоз в/грудного відділу I-II ст.
Спондилоартроз з алогічним синдромом. -
Супутній діагноз. (а.с.9).

Згідно довідки Зарічної міжрайонної
МСЕК м. Суми від 23 липня 2002 року про
результати визначення ступеня втрати
професійної працездатності, ступінь
втрати працездатності склав 35%
(первинно). При подальшому переогляді,
відповідно до довідки Зарічної
міжрайонної МСЕК м. Суми від 31 липня 2003
року про результати визначення ступеня
втрати професійної працездатності,
ступінь втрати працездатності склав 35%.
З довідки Зарічної районної МСЕК м.
Суми від 17 серпня 2005 року про
результати визначення ступеня втрати
професійної працездатності
вбачається, що ступінь втрати
працездатності збільшився і склав 40%.
При наступному переогляді, відповідно
до довідки Зарічної районної МСЕК м.
Суми від 28 серпня 2007 року про
результати визначення ступеня втрати
професійної працездатності, ступінь
втрати працездатності не змінився і
склав 40% (а.с.10-11,32-47).

Вподальшому, згідно Акту розслідування
хронічного професійного захворювання
№88 від 21 грудня 2007 року позивачу були
встановлені такі професійні
захворювання: Первинно: ХОЗЛ
токсико-пилової етиології IIст. у фазі
нерізкого загострення, Емфізема легень
I ст., Легенева недостатність II ст.
Захворювання професійне. Повторно:
Вегетативно-сенсорна поліневропатія
в/кінцівок зі стійкими
вегетативно-трофічними порушеннями на
кистях в поєднанні з двостороннім
плечево-лопатковим периартрозом,
епікондильоз плеча. Деформуючий
остеохондроз ліктьових та
променево-запястних суглобів з
алогічним синдромом та обмеженням
функції верхніх кінцівок. Захворювання
професійне від фізичного
перенапруження. Нейросенсорна
туговухість зі значним ступенем (IV ст.)
зниження слуху професійного характеру.
- Основний діагноз. Гіпертонічна
хвороба II ст. Пресбіопія, гіпертонічна
ангіопатія сітківки. РОХП з
полірадикулярним синдромом. - Супутній
діагноз. Також актом встановлено, що
професійне захворювання виникло через
неефективне використання засобів
індивідуального захисту,
недосконалість технологій. Причиною
професійного захворювання стало
проведення робіт в умовах підвищеного
рівня шуму, пилу й загазованості (а.с.12).

З акту огляду МСЕК від 29 січня 2008 року
вбачається, що у позивача встановлено
60% втрати працездатності, в тому числі
за новим захворюванням ХОЗЛ
токсико-пилової етиології IIст. у фазі
нерізкого загострення, Емфізема легень
I ст., Легенева недостатність II ст. - 20 %
(а.с.117-121).

Відповідно до довідки виданої Зарічною
районною МСЕК м. Суми від 11 грудня 2011
року про результати визначення ступеня
втрати професійної працездатності,
ступінь втрати працездатності
позивача склала 60%, встановлена 3-тя
група інвалідності. При подальшому
переогляді, відповідно до довідки
Зарічної районної МСЕК м. Суми від 07
грудня 2013 року про результати
визначення ступеня втрати професійної
працездатності, ступінь втрати
працездатності склала 60%. За
рекомендацією лікарів працівник
потребує медикаментозного,
санаторно-курортного лікування,
слуховий апарат (а.с.13-14,48-55).

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні правовідносини щодо
відшкодування моральної шкоди
працівнику виникли з моменту
встановлення вперше факту стійкої
втрати професійної працездатності,
тобто з 23.07.2002 року, тому до них,
відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України,
необхідно застосовувати закон, що діяв
на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до п.п. «е» п. 1) ч. 1 ст. 21
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, що спричинили втрату
працездатності», у разі настання
страхового випадку, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку виплатити
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Згідно з ч. 3 ст. 28 вказаного Закону, за
наявності факту заподіяння моральної
шкоди потерпілому провадиться
страхова виплата за моральну шкоду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в
частині стягнення з Фонду на користь
останнього моральної шкоди, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
обов'язок по відшкодуванню моральної
шкоди, спричиненої внаслідок
професійного захворювання, слід
покласти саме на Фонд, відповідно до
статей 21, 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, що спричинили втрату
працездатності», оскільки висновком
МСЕК від 23.07.2002 року позивачу було
вперше встановлено 35% стійкої втрати
професійної працездатності, тобто під
час дії вищезазначеного закону.

Доводи заявника апеляційної скарги про
протилежне не обґрунтовані на законі.

Твердження Фонду у апеляційній скарзі,
що позивач звернувся до суду за
захистом своїх прав після спливу
позовної давності, не ґрунтуються на
законі.

Так, з позовної заяви вбачається, що
позивач звернувся до суду за захистом
його порушеного немайнового права, а
саме: порушення права на життя та на
охорону здоров'я у процесі його
трудової діяльності.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимогу, що
випливає із порушення особистих
немайнових прав, крім випадків,
встановлених законом. Закон не
передбачає строки позовної давності на
звернення потерпілого із заявою про
відшкодування моральної шкоди. Немає
застережень щодо існування такого
строку і в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року №6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами і
доповненнями).

Посилання у апеляційній скарзі на те,
що позивачу виплачена одноразова
допомога та щомісячно відшкодовується
сума втраченого заробітку, а тому
вказані виплати компенсують моральний
аспект страхового випадку, не
ґрунтується на законі, оскільки
відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України,
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Суми висновків
суду також не спростовують.

В той же час, з матеріалів справи
вбачається, що згідно Акту
розслідування хронічного професійного
захворювання №88 від 21 грудня 2007 року
позивачу, поряд з уже встановленими
професійними захворюваннями, вперше
було встановлене професійне
захворювання ХОЗЛ токсико-пилової
етиології IIст. у фазі нерізкого
загострення, Емфізема легень I ст.,
Легенева недостатність II ст. Актом
МСЕК від 29 січня 2008 року встановлено
позивачу ступінь втрати
працездатності 60%, в тому числі за новим
захворюванням - 20 %.

Отже на час спірних правовідносин та
встановлення вперше іншого
професійного захворювання обов'язок
провести потерпілому страхову виплату
за моральну шкоду за наявності факту
заподіяння такої шкоди покладався на
роботодавця.

Отримання позивачем нового
професійного захворювання підтверджує
наявність вини роботодавця, який не
створив здорових та безпечних умов
праці, згідно вимог ст.7 Закону України
«Про охорону праці».

Згідно з ч.1 п.1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на
всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці, забезпечення
яких ч. 2 вказаної статті покладено на
власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено
проведення відповідно до
законодавства власником або
уповноваженим ним органом
відшкодування моральної шкоди
працівнику у разі, якщо порушення його
законних прав призвело до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

У зв'язку з тим, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України обов'язок відшкодувати
працівникові моральну шкоду у випадку,
передбаченому вказаною статтею,
покладено на власника або
уповноважений ним орган, і, як
встановлено судом, втрата
працездатності позивача настала
внаслідок професійного захворювання,
спричиненого негативними виробничими
факторами під час виконання позивачем
трудових обов'язків, і моральну шкоду
йому завдано ушкодженням здоров'я,
пов'язаним із виконанням трудових
обов'язків, а роботодавець не
забезпечив створення безпечних умов
праці, то суд обґрунтовано стягнув на
його користь відшкодування моральної
шкоди з відповідача ПАТ СМПО ім.Фрунзе.

Проте, розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначено судом без
урахування всіх обставин та положень
ст. 23 ЦК України, зокрема щодо
врахування вимог розумності та
справедливості, роз'яснень, наданих у
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (із відповідними змінами).

На думку колегій суддів, визначена
місцевим судом сума відшкодування
моральної шкоди в розмірі 6000 грн. є
завищеною та не відповідає глибині
моральних та фізичних страждань
позивача, ступеню втрати ним
професійної працездатності, яка за
новим професійним захворюванням
висновком МСЕК 29.01.2008 року встановлена
в розмірі 20%, а тому рішення в цій
частині відповідно до ст. 309 ЦПК України
підлягає зміні із зменшенням розміру
такого відшкодування до 3000 грн.

Інші докази та обставини, на які
посилаються апелянти, були предметом
дослідження судом першої інстанції,
при їх досліджені та встановлені судом
були дотримані норми матеріального та
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст.
309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Суми
відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В.Фрунзе» задовольнити
частково.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 06 жовтня 2014 року в даній
справі змінити, стягнувши з Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В.Фрунзе» на користь
ОСОБА_2 3000 грн.00 коп. в рахунок
відшкодування моральної шкоди, яка
спричинена йому професійним
захворюванням.

В іншій частині рішення місцевого суду
залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -