АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/777/13-ц
Провадження № 22-ц/792/2179/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого - судді
Власенка О.В.,

суддів: Юзюка О.М., Ярмолюка О.І.,

при секретарі: Шевчук Ю.Г.

з участю: позивачки
ОСОБА_1,

представника позивачів ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 22-ц/792/2179/14
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 на рішення Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 25 червня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_3, Славутської міської ради,
Управління Держземагенства у
Славутському районі Хмельницької
області, третя особа - державний
нотаріус Славутського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання недійсним рішення, державного
акта на право приватної власності на
землю та свідоцтва про право на
спадщину за заповітом.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3,
Славутської міської ради, Управління
Держземагенства у Славутському районі
Хмельницької області, третя особа -
державний нотаріус Славутського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання недійсним рішення,
державного акта на право приватної
власності на землю та свідоцтва про
право на спадщину за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог
вказали, що вони володіють на праві
приватної власності будинком по
АДРЕСА_1.

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції - Мацюк
Ю.І. Провадження №
22-ц/792/1586/14

Доповідач -Власенко О.В.
Категорія № 47

Земельна ділянка, на якій розташований
будинок, належить Славутській міській
раді. На сусідній земельній ділянці, по
АДРЕСА_2, знаходиться будинок
відповідача, який отримав вказану
земельну ділянку в порядку
спадкування, що підтверджується копією
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 23 грудня 2011 року. Однак
під час приватизації цієї земельної
ділянки не було проведено погодження
меж, на місцевість не були перенесені
межі земельної ділянки, виділеної
ОСОБА_9 та не були закріплені межовими
знаками.

Враховуючи наведене, позивачі просили
суд визнати недійсним п. 27 рішення
Славутської міської ради від 14 травня
2002 року № 11; визнати недійсним
державний акт на право власності на
землю від 29 травня 2002 року; визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 23 грудня 2011
року.

Рішенням Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 25 червня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 вважають, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому просять скасувати його і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня 2013
року рішення Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 25 червня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення про
задоволення позову.

Визнано недійсним п. 27 рішення
Славутської міської ради від 14 травня
2002 року № 11 в частині затвердження
матеріалів приватизації земель
приватного сектору громадянам та
видачу державних актів про право
приватної власності на землю для
будівництва і обслуговування житлових
будинків та ведення особистого
селянського господарства, гаражного
будівництва щодо ОСОБА_9 на земельну
ділянку площею 1009 кв.м. по АДРЕСА_2.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю від
29 травня 2002 року, видане ОСОБА_9

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 23 грудня
2011 року, видане державним нотаріусом
Славутської нотаріальної контори
ОСОБА_3 Вирішено питання про судові
витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року
рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня 2013
року скасовано, справу передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ виходив з того, що апеляційний
суд не визначився та у рішенні не
зазначив коли саме позивачі дізналися
або повинні були дізнатися про
порушення своїх прав, та дійшов
передчасного висновку про можливість
задоволення позову без вирішення
питання про строк позовної давності,
про застосування якого відповідачем
було подано заяву.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню, з ухваленням нового
рішення.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК
України, рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачі не навели доказів про те, що
земельна ділянка передана їм у
приватну власність і що відповідач
створив такі умови, які відповідно до
ст.ст. 140, 143 ЗК України можна вважати
підставами для припинення права
власності на його земельну ділянку.

Колегія суддів із вказаним висновком
погодитись не може, виходячи з
наступного.

Встановлено, що рішенням Славутської
міської ради народних депутатів № 316
від 19 жовтня 1995 року (а.с.101) передано
безкоштовно в приватну власність
присадибні земельні ділянки ОСОБА_11,
АДРЕСА_1, земельна ділянка площею 149 м.
кв.; ОСОБА_5, АДРЕСА_1, земельна ділянка
площею 77 кв.м.; ОСОБА_12, АДРЕСА_1,
земельна ділянка площею 369 кв.м., а
всього 595 кв.м.

Із викопіювання схематичного плану
кварталу вбачається, що загальна
земельна площа домоволодіння по
АДРЕСА_1, де проживають позивачі,
складає 549 кв.м. (а.с.197).

Згідно з висновком експерта №136/013
розміри та конфігурація земельних
ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, що належать
відповідно: ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, внесених до технічної
документації, розмірам та конфігурації
цих земельних ділянок, які визначені у
державному акті на право приватної
власності на землю серії ХМ № 899 від
29.05.2002р. та технічній документації на
будинки - не відповідають. Прив'язки меж
земельної ділянки до капітальних
споруд, згідно з технічним звітом по
інвентаризації земельних ділянок з
виготовленням державного акта на
земельну ділянку по вулиці АДРЕСА_2 не
відповідають прив'язкам меж земельної
ділянки згідно з державним актом серії
ХМ № 899 від 29.05.2002 року.

Додатками 13, 16 до висновку експерта
№136/013 встановлено, що межа земельної
ділянки будинку по вул. АДРЕСА_2 згідно
з технічною документацією із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в (натурі) на
місцевості накладається на
капітальний житловий будинок по
АДРЕСА_1; що межа земельної ділянки по
вул. АДРЕСА_2 згідно з державним актом
накладається за земельну ділянку по
АДРЕСА_1 згідно з викопіюванням із
схематичного плану кварталу (а. с. 202, 205).

Не відповідають дані розмірів та
конфігурації земельних ділянок
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, що належать
відповідно: ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в натурі розмірам та
конфігурації цих земельних ділянок,
визначених у технічній документації та
у державному акті про право власності
на земельну ділянку.

Межі земельних ділянок АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1, що належать відповідно: ОСОБА_3
та позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6
накладаються одна на одну (а. с. 180 - 208).

Згідно з планом погодження зовнішніх
меж земельної ділянки на відрізку ДА
значиться суміжний користувач ОСОБА_13,
який відповідно до свідоцтва про
смерть (а.с.238), помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Право на приватизацію та порядок
передачі земельних ділянок у власність
у період з 1992 року передбачались
Декретом Кабінету Міністрів України
від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію
земельних ділянок" та Порядком
передачі земельних ділянок у власність
громадянам України, затвердженим
Наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах № 10 від 15 лютого 1993
року (далі - Порядок), який був чинним до
2003 року.

Приватизації підлягали земельні
ділянки, що були раніше надані
громадянам, провадиться відповідними
Радами на підставі матеріалів, що
підтверджують їх розмір (земельно -
кадастрова документація, дані бюро
технічної інвентаризації, правлінь
товариств і кооперативів тощо), і заяв
громадян відповідного зразку (пункт 3
Порядку, додаток N 1). Відповідні Ради
мали перевірити обґрунтованість заяв
громадян та матеріалів та своїм
рішенням посвідчити право приватної
власності про що зробити запис у
земельно-обліковому документі - Книзі
реєстрації громадян, яким безоплатно
передано земельні ділянки у приватну
власність ( пункт 4 Порядку).
Встановлення меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості) виконували
землевпорядні органи за замовленням
Рад народних депутатів (пункт 5
Порядку), і лише після встановлення меж
земельних ділянок громадянин мав
одержати Державний акт на право
приватної власності на землю, який
видавався і реєструвався відповідною
Радою народних депутатів. Якщо при
встановленні меж земельних ділянок
будуть виявлені розбіжності в даних
про розміри земельних ділянок,
переданих у власність, з фактичними
розмірами, то остаточний розмір площі
таких ділянок визначається Радою
народних депутатів (пункт 6).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України, (в
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
визначено ст. 118 ЗК України.

Так, відповідно до частин першої,
другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у
редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
індивідуального дачного будівництва у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідної
районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада
розглядає клопотання у місячний строк
і дає дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Розроблений проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
подається Комісії з розгляду питань,
пов'язаних з погодженням документації
із землеустрою (далі - Комісія). Комісія
протягом трьох тижнів з дня одержання
проекту надає відповідному органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування свій висновок щодо
погодження проекту або відмови у його
погодженні. У разі якщо проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації, погоджений проект
подається Комісією до відповідного
органу земельних ресурсів для
здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
двотижневий строк з дня отримання
погодженого проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (стаття 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (частина перша
статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких припинення
правовідношення та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці другому пункту 2
постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", виходячи з положень
статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90,
97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212
ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,
статті 15 ЦПК України, статті 12
Господарського процесуального кодексу
України судам підвідомчі (підсудні)
справи за заявами, зокрема, з приводу
володіння, користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що при встановлені меж
земельної ділянки не було отримано
згоду суміжних землекористувачів; в
протоколі зазначено землекористувача
який помер; рішення про передачу
земельної ділянки та видачу акта
прийнято при частковому накладенні меж
земельної ділянки ОСОБА_3, на земельну
ділянку, якою користувались і на даний
час користуються позивачі.

Матеріали справи не містять відомостей
про припинення права користування
(власності) позивачів земельними
ділянками відповідно до ст. 141 ЗК
України .

Крім цього, колегія суддів, виходячи зі
змісту вказаної статті Земельного
кодексу України, вважає, що суд першої
інстанції, перевіряючи законність
вимог позивача в частині визнання
недійсним державного акта відповідача
не звернув увагу на те, що зазначена
земельна ділянка частково включила в
себе земельну ділянку, яка перебувала
та перебуває на даний час у
користуванні позивачів, тобто спірна
земельна ділянка була видана без
вилучення у передбаченому законом
порядку земельних ділянок у осіб, які
правомірно ними користувалися,
оскільки правомірність їх
користування ніким не оспорюється.

Колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги про те, що передачею
у власність земельної ділянки
відповідачу ОСОБА_3 були порушені
права позивачів, тобто вважає
встановленим порушення порядку
передачі землі у власність, а тому і
порушення прав позивачів
землекористувачів земельної ділянки
по вулиці Сокола, 31 у місті Славута.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена
можливість застосування позовної
давності лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення рішення
судом.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_3
щодо застосування судом строку
позовної давності та відмови у зв'язку
з цим у позові, задоволенню не підлягає,
оскільки про наявність у ОСОБА_3
державного акта на право приватної
власності на землю серії ХМ № 899 від
29.05.2002 року, виданого ОСОБА_9 та
переоформленого 02.03.2012 року на ОСОБА_3,
позивачі дізнались лише в серпні 2012
року з листа виконавчого комітету
Славутської міської ради Хмельницької
області № 994 від 13.08.2012 року (а.с.7), тобто
позивачами не пропущено строк позовної
давності.

Враховуючи, що суд першої інстанції,
ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, неправильно застосував
норми матеріального права, тому воно
підлягає скасуванню з ухваленням
апеляційним судом нового рішення про
задоволення позову ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання незаконним рішення
органу місцевого самоврядування та
визнання недійсним державного акта.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно з квитанціями про сплату
судового збору (а.с.1-3,150-152) позивачами
було сплачено по 164 грн. 65 коп. судового
збору. Крім цього, позивачем ОСОБА_1
оплачено послуги судового експерта за
проведення експертизи в сумі 4200 грн.
(а.с.245-247).

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що вказані суми повинні бути
стягнуті з відповідача ОСОБА_3 на
користь позивачів.

Відповідно до ст. 47 цього Кодексу,
учасниками цивільного процесу, крім
осіб, які беруть участь у справі, є
секретар судового засідання, судовий
розпорядник, свідок, експерт,
перекладач, спеціаліст, особа, яка
надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України, правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.
Така особа має право знайомитися з
матеріалами справи, робити з них
витяги, знімати копії долучених до
справи документів, бути присутнім у
судовому засіданні.

Згідно з договорами про надання
правової допомоги від 5 вересня 2012 року
(а.с. 63-65, 174) ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6
надано адвокату ОСОБА_2 повноваження
свого представника, саме у такому
процесуальному статусі згідно наявних
у справі журналів судових засідань (а.с.
66, 106, 177, та за останнє судове засідання)
ОСОБА_2 брала участь у справі. Всього
ОСОБА_2 брала участь у судових
засіданнях протягом 3 годин 30 хвилин. У
вступній частині договору зазначено,
що вона є адвокатом, зазначене
підтверджено оглядом колегією суддів
свідоцтва про на зайняття адвокатською
діяльністю.

Згідно з квитанціями від 15 січня 2013
року (а. с. 175) та від 16 грудня 2013 року,
наданих в останнє судове засідання,
позивачами сплачено ОСОБА_2 7520 грн.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 2006 р. №
590 "Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави" затверджені граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ і зазначено, що
граничний розмір не перевищує суму, що
обчислюється виходячи з того, що особі
виплачується 40 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за годину
її роботи.

Відповідно до ст. 8 Закон України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік" від
1 січня 2013 року мінімальний розмір
заробітної плати складає 1218 грн., 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за годину на день
розгляду справи, винесення рішення
складає 487 грн. 20 коп.

Складання позовної заяви, апеляційної
скарги, вивчення справи, участь у
проведенні обмірів експертом при
проведені експертизи, консультації
позивачів не можуть розцінюватись як
правова допомога в розумінні ст. 56 ЦПК
України, на що посилається представник
позивачів в розрахунку судових витрат.

За таких обставин на користь позивачів
з відповідача потрібно стягнути по 507
грн. витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 25 червня
2013 року скасувати і ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6
задовольнити.

Визнати недійсним п. 27 рішення
Славутської міської ради № 11 від 14
травня 2002 року в частині затвердження
матеріалів приватизації земель
приватного сектору громадян та видачу
державних актів про право приватної
власності на землю для будівництва і
обслуговування житлових будинків та
ведення особистого селянського
господарства, гаражного будівництва
щодо ОСОБА_9 (вул. АДРЕСА_2) на земельну
ділянку площею 1009 кв.м.

Визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії ХМ № 899 від 29 травня 2002 року,
виданий ОСОБА_9.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 23 грудня
2011 року, видане державним нотаріусом
Славутської нотаріальної контори,
реєстраційний № 1-4898, ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, кожного окремо, по 164
грн. 65 коп. - судового збору, по 507 грн. -
витрат на правову допомогу та на
користь ОСОБА_1 4200 грн. - витрат на
проведення експертизи.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду О.В.
Власенко