Ухвала

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом
Комунального підприємства «Господар
Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1,
який діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Служба у
справах дітей Дарницької районної в м.
Києві державної адміністрації як орган
опіки та піклування, Дарницький
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві, про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням,

в с т а н о в и л а:

КП «Господар Дарницького району м.
Києва» звернулося до суду з позовом до
ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Служба у
справах дітей Дарницької районної в м.
Києві державної адміністрації як орган
опіки та піклування, Дарницький
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві, про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 07 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 10
вересня 2014 року, позов задоволено
частково.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1.

У позові про визнання ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі КП
«Господар Дарницького району м. Києва»
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Судом установлено, що гуртожиток по
АДРЕСА_1 відноситься до комунальної
власності територіальної громади м.
Києва і перебуває на балансі КП
«Господар Дарницького району м. Києва».

У цьому гуртожитку в кімнаті НОМЕР_1
зареєстровані ОСОБА_4 та члени її сім'ї:
чоловік ОСОБА_1, повнолітній син ОСОБА_2
та неповнолітній син ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, перебуваючи на
реєстраційному обліку за вищевказаною
адресою, понад 5 років в гуртожитку не
проживають, витрат з утримання житла не
несуть. Указана обставина
підтверджується даними актів комісії
ЖЕД-223 від 24 вересня 2013 року та від 07
лютого 2014 року.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР за
тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім'ї зберігається право
користування жилим приміщенням
протягом шести місяців, однак цей
термін може бути продовжений в разі
поважності причин відсутності.

Доказів, які б підтверджували, що
відповідачі цікавилися житлом,
сплачували комунальні послуги та
намагалися вселитися в кімнату, суду не
надано. Також суду не надано доказів
поважності причин відсутності
відповідачів у спірному житлі понад
встановлені строки.

Тому, беручи до уваги надані позивачем
докази, суд першої інстанції вважав
доведеним те, що відповідачі понад 5
років не проживають у спірному жилому
приміщенні без поважних причин, що є
підставою для визнання їх такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

В апеляційному порядку зазначене
рішення ніким не оскаржувалося.

Що стосується визнання таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням неповнолітнього ОСОБА_2,
суд вважав, що ці вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України якщо
батьки проживають окремо, місце
проживання дитини, яка досягла
чотирнадцяти років, визначається нею
самою.

Так, з 1995 року у кімнаті АДРЕСА_1
зареєстроване місце проживання батька
неповнолітнього - ОСОБА_1

У 2002 році неповнолітній ОСОБА_2 у
п'ятирічному віці вселився до спірного
житлового приміщення разом з матір'ю
ОСОБА_4 та братом ОСОБА_2

На час розгляду справи судом першої
інстанції у спірному жилому приміщенні
залишалася перебувати на
реєстраційному обліку і проживала мати
неповнолітнього - ОСОБА_4

Обґрунтовуючи рішення в цій частині,
суд, зокрема, зазначав, що не надано
доказів, які б свідчили про те, що
неповнолітній ОСОБА_2 обрав собі інше
місце проживання, а заслухати з цього
приводу думку самого неповнолітнього
неможливо.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Комунального
підприємства «Господар Дарницького
району м. Києва» відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 07 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель