У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Мрія» про
стягнення заробітної плати, вихідної
допомоги, середнього заробітку за час
затримки розрахунку та відшкодування
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою КС «Мрія» на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
17 квітня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

16.01.2014 ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним позовом до КС «Мрія»,
мотивуючи наступним. Позивач працював
на посаді юрисконсульта кредитної
спілки з 06.12.2010 і на підставі наказу від
25.06.2013 № 21/к був звільнений з роботи у
зв'язку зі зміною істотних умов праці.
Всупереч вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП
України, із позивачем у день звільнення
не був проведений повний розрахунок по
заробітній платі. Станом на 14.01.2014
відповідач має перед позивачем
заборгованість із заробітної плати та
інших установлених законом виплат
загальним розміром у 39126,75 грн. Цей борг
включає в себе: заборгованість по
заробітній платі за період з 01.05.2012 по
25.06.2013, що виплачувалася не в повному
обсязі, у розмірі 8025,08 грн; середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в розмірі 18423,06 грн, що
відповідно до ст. 117 ч. 1 КЗпП України
підлягає виплаті позивачу за період з
26.06.2013 по 14.01.2014; вихідну допомогу, що
відповідно до ст. 44, ст. 36 ч. 1 п. 6 КЗпП
України підлягає виплаті в розмірі 2678,61
грн; компенсацію моральної шкоди,
завданої позивачу неправомірними
діями роботодавця, що потягли душевні
страждання позивача та інші негативні
наслідки, яку на підставі ст. 237-1 КЗпП
України слід стягнути в розмірі 10000,00
грн. З приводу порушення відповідачем
законодавства про працю позивач
звертався до відповідної державної
інспекції, роботодавцю вносилися
приписи про усунення порушень, що,
однак, результату не дало.

Посилаючись на ці обставини, позивач
просив стягнути на його користь з
відповідача: невиплачену при
звільненні зарплату за період з 01.05.2012
по 25.06.2013 в розмірі 8025,08 грн; середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 26.06.2013 по
14.01.2014 в розмірі 18423,06 грн та зобов'язати
відповідача провести донарахування та
виплату коштів по день фактичного
розрахунку включно; вихідну допомогу в
розмірі не менше середньомісячного
заробітку, а саме - 2678,61 грн; у рахунок
відшкодування моральної шкоди - 10000,00
грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 17.04.2014 позов задоволено
частково: стягнуто з КС «Мрія» на
користь ОСОБА_1: 8025,08 грн заборгованості
із заробітної плати; 18423,06 грн
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за період з
26.06.2013 по 14.01.2014; 2678,61 грн вихідної
допомоги. В решті позову відмовлено,
стягнуто з відповідача 291,26 грн
судового збору на користь держави.

Відповідач в апеляції зазначає, що за
результатом перевірки, проведеної
державною інспекцією з питань праці,
роботодавця зобов'язано провести
виплату ОСОБА_1 3591,57 грн, що не були
виплачені при розрахунку у зв'язку зі
звільненням. Апелянт вважає, що суд
цього не врахував, тому рішення суду
слід скасувати, а справу направити на
новий розгляд в іншому складі суду.

Позивач рішення суду не оскаржив, у
письмових запереченнях на апеляцію
вказує на її необґрунтованість,
просить скаргу відхилити, рішення суду
- залишити без змін. Зазначає, зокрема,
що відповідач не спростував своїми
доказами та розрахунками розмір
заборгованості із зарплати, що його
належить стягнути, та не врахував
періоду, за який проводилася перевірка
інспекцією з питань праці.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянта адвоката ОСОБА_2,
який у цілому скаргу підтримав, проте
одночасно подав письмові пояснення
відповідача у справі, за викладеною в
яких позицією відповідач визнав позов
у частині наявності боргу по
розрахунках із позивачем при
звільненні у розмірі 3591,57 грн, що
включає і заборгованість за вихідною
допомогою, а також вказується на
необґрунтованість, на думку
відповідача, визначеного позивачем
боргу із зарплати внаслідок
неврахування взаєморозрахунків сторін
за наданим позивачу кредитом за
рахунок відрахувань із зарплати та
вказується на пропуск, як вважає
відповідач, строку позовної давності
за грошовими вимогами; пояснення
позивача ОСОБА_1, яка скаргу не визнала,
обговоривши доводи сторін, дослідивши
матеріали справи, суд, з урахуванням
положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України щодо меж
перевірки законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції, приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються
нормами КЗпП України, відповідно до
яких: при припиненні трудового
договору з підстав, зазначених у п. 6 ч. 1
ст. 36 Кодексу, працівникові
виплачується вихідна допомога у
розмірі не менше середнього місячного
заробітку (ст. 44); роботодавець
зобов'язаний провести з працівником
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 Кодексу (ст. 47); за загальним правилом,
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
провадиться в день звільнення; в разі
спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні,
роботодавець в усякому випадку повинен
в зазначений у цій статті строк
виплатити не оспорювану ним суму (ст.
116); в разі невиплати з вини роботодавця
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство повинно виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку; при наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум роботодавець повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника (ст. 117).
За змістом положень ст.ст. 43, 55
Конституції України, ст.ст. 2, 5-1, Глав
ІІІ, XV та інших норм КЗпП України щодо
прав і обов'язків сторін трудового
договору, порядку укладення та
припинення трудового договору,
обов'язок дотримання процедури
звільнення працівника, що включає і
проведення розрахунку при звільненні,
лежить на роботодавцеві, кожен може
вимагати судового захисту порушених
трудових прав.

Встановлено, що на підставі наказу
керівника КС «Мрія» від 06.12.2012 ОСОБА_1
була прийнята на роботу до кредитної
спілки на посаду юрисконсульта, а
наказом від 25.06.2013 № 21/к голови
правління КС «Мрія» позивача було
звільнено з посади начальника
юридичної служби КС «Мрія» через
відмову від продовження роботи у
зв'язку зі зміною істотних умов оплати
праці, п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, з
наказом про звільнення позивача
ознайомлено 25.06.2013 (а.с. 5, 6). Одержаною
апеляційним судом довідкою про доходи
ОСОБА_1, виданою КС «Мрія»,
стверджується, що заробітна плата
позивача за два повні відпрацьовані
поспіль місяці перед звільненням
склала 5357,22 грн (квітень 2013 р. - 2919,11 грн.,
травень 2013 р. - 2438,11 грн) (а.с. 247). З
наданих відповідачем апеляційному
суду довідки КС «Мрія» від 25.09.2014 (а.с.
246), письмових пояснень (а.с. 229-232), інших
матеріалів справи вбачається та
визнано сторонами, що повного
розрахунку із працівником
роботодавець у день звільнення не
провів, вихідну допомогу не виплатив,
не було проведено такого розрахунку і
на день вирішення справи судами першої
та апеляційної інстанцій, хоча ОСОБА_1
неодноразово просила провести
розрахунок, зверталася з цього приводу
до роботодавця, до прокурора, до
Мінпраці (а.с. 14, 20-25, 26-32).

Територіальна державна інспекція з
питань праці у Закарпатській області
12-13.11.2013 провела позапланову повторну
перевірку дотримання КС «Мрія»
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, про результати
якої склала акт № 07-01-011/0655 від 13.11.2013, де
зафіксувала, що голова спілки не
виконав вимог припису від 09.09.2013 №
07-01-011/0491-0423, а саме, станом на день
перевірки не забезпечив виплати
повного розрахунку ОСОБА_1 у сумі 3591,57
грн (а.с. 111). За фактом порушення вимог
ст. 116 ч. 1 КЗпП України щодо голови КС
«Мрія» ОСОБА_3 держінспектор праці
Берник З.П. склав протокол від 13.11.2013 №
07-01-011/0614 про адмінправопорушення,
передбачене ст. 188-6 КУпАП, постановою
держінспектора праці від 14.11.2013 №
07-01-011/0614-0082 ОСОБА_3 притягнуто до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу розміром 900,00 грн (а.с. 114,
115). Водночас з матеріалів вищезгаданої
перевірки видно, що вона була здійснена
з використанням відомостей
нарахування заробітної плати ОСОБА_1,
відомостей виплати зарплати
працівнику і табелів обліку
використання робочого часу позивачем
за період лише з 01.06.2013 по 25.06.2013. Тобто,
предметом перевірки не був увесь
період з 01.05.2012 по 25.06.2013, у який, за
правовою позицією позивача, виникла
заборгованість із зарплати, а
перевірявся лише останній місяць
роботи позивача до моменту звільнення
і за наслідками такої перевірки був
зафіксований борг, що його визнав
відповідач. До того ж, відповідач у
своїх поясненнях, даних апеляційному
суду, стверджував як те, що на момент
звільнення заборгованість по зарплаті
перед ОСОБА_1 складала 7093,21 грн (а.с. 230),
так і те, що заборгованість перед
позивачем, належна до видачі, станом на
25.06.2013 складала 4898,42 грн (а.с. 241).

За даними, що містяться в одержаних
апеляційним судом документах про
нарахування та виплату ОСОБА_1 коштів
за трудовим договором за період з 01.05.2012
по 25.06.2013 (а.с. 128-181, 186-228, 243), позивачу в
цьому періоді були нараховані кошти
загальною сумою 41998,59 грн, до видачі
були нараховані кошти загальною сумою
34292,45 грн, документально
підтверджується виплата коштів за
трудовим договором загальною сумою
23089,30 грн, а не 27199,24 грн, як це пояснював
апеляційному суду відповідач. Таким
чином, станом на 26.06.2013 позивачу за
указаний період фактично були
нараховані, але не були виплачені після
належних утримань 11203,15 грн. Після
звільнення і до моменту подачі позову
борг був частково сплачений чотирма
платежами на загальну суму 3000,00 грн, що
стверджується видатковими касовими
ордерами від 01.07., 02.07, 05.07. і 09.08.2013 (а.с.
244), після чого кошти роботодавцем не
сплачувалися. Пояснення відповідача
апеляційному суду про виплату ще 500,00
грн 18.07.2013 документально не
підтверджене, тому до уваги не
береться.

Позивач правильно, з дотриманням п. 2 ч.
3, п. 5, п. 8 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100,
визначив середньоденний заробіток у
розмірі 130,66 грн/роб. день (5357,22 грн : 41
робочий день у квітні-травні 2013 р.) і
середньомісячну заробітну плату в
розмірі 2678,53 грн/місяць (41 роб. день : 2 =
20,5 роб. днів х 130,66 грн), які
застосовуються до розрахунків у
справі, помилка у 8 коп. у визначенні
середньомісячного заробітку, допущена
внаслідок похибки у методі розрахунку,
в силу неістотності значення не має і
на результат не впливає. Середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 18423,06 грн за 141
робочий день у періоді з 26.06.2013 по 14.01.2014
визначений вірно (130,66 грн х 141 роб. день).

Передбачене ст. 117 КЗпП України
стягнення на користь звільненого
працівника середнього заробітку за час
затримки розрахунку є санкцією, що
застосовується до роботодавця.
Зазначене узгоджується із правовою
позицією, яку Верховний Суд України
висловив, зокрема, у обов'язковій до
застосування (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК
України) постанові від 21.11.2011 у справі №
6-60цс11, згідно із якою суд, установивши
під час розгляду справи про стягнення
середнього заробітку у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП
України стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а в разі
непроведення його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини; сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності; у разі
непроведення розрахунку у зв'язку з
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Позивач управі був вимагати стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні по день
ухвалення рішення судом і окрім того,
що вказав конкретний період такого
стягнення з 26.06.2013 по 14.01.2014, просив
також зобов'язати відповідача провести
донарахування та виплату коштів по
день фактичного розрахунку включно,
тобто, ставив по суті вимогу про
стягнення коштів по день ухвалення
рішення судом. Утім, суд стягнув кошти
за період з 26.06.2013 по 14.01.2014, а в решті
цієї вимоги відмовив. Позивач таке
рішення не оскаржив.

Доводи апеляції зводяться лише до того,
що суд першої інстанції начебто не дав
належної оцінки вищезгаданому акту
перевірки, яка визначила
заборгованість у розмірі 3591,57 грн.
Інших доводів на підтвердження своєї
правової позиції в справі відповідач в
апеляційній скарзі не зазначив.
Перевіряючи рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції, слід
дійти висновку про те, що апеляція не
містить доводів, які б спростовували
правову позицію позивача та
законність, обґрунтованість і
справедливість рішення суду першої
інстанції. Під час апеляційного
розгляду справи відповідач
стверджував також, що заборгованість
із заробітної плати має місце
внаслідок того, що ОСОБА_1 одержала у КС
«Мрія» кредит, який не погашає, і дала
згоду на відрахування коштів на
погашення кредиту із заробітної плати,
про що подав певні документи (а.с. 233-238),
а також стверджував, що позивач
пропустив передбачений ст. 233 КЗпП
України тримісячний строк звернення до
суду за захистом порушеного трудового
права. У зв'язку з наведеними вище
твердженнями апеляційний суд вважає за
необхідне відзначити наступне.

Пов'язування роботодавцем розрахунків
із оплати праці позивача з
розрахунками між кредитором і
боржником за кредитним договором
необґрунтоване. Наявність таких
зобов'язальних відносин між сторонами
не звільняє роботодавця від обов'язку
виконати в повному обсязі вимоги
закону і трудового договору щодо
нарахування та виплати працівнику
коштів на оплату праці і саме
працівнику належить право
розпорядитися своїми грішми. Працівник
не позбавлений права дати згоду на
відрахування коштів у рахунок
погашення боргу за кредитним
договором, проте, якщо таке
здійснюється за згодою працівника,
відповідні утримання повинні бути
відображені у відомостях, інших
документах, що складаються у зв'язку з
нарахуванням і виплатою коштів на
оплату праці. У наданих відповідачем
апеляційному суду документах щодо
оплати праці позивача не зафіксовані
відповідні утримання з працівника на
оплату заборгованості за кредитним
договором, тому документального
підтвердження таких доводів
відповідача в справі немає.

За приписами ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору до суду в
тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки (ч. 1); у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком
(ч. 2).

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у
справі № 1-5/2012, невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку; для звернення працівника
до суду з заявою про вирішення
трудового спору щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
при звільненні встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Поряд із цим, у Рішенні від 15.10.2013 №
8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний
Суд України дійшов висновку, що у разі
порушення роботодавцем законодавства
про оплату праці не обмежується
будь-яким строком звернення працівника
до суду з позовом про стягнення
заробітної плати, яка йому належить,
тобто усіх виплат, на які працівник має
право згідно з умовами трудового
договору і відповідно до державних
гарантій, встановлених законодавством,
незалежно від того, чи було здійснене
роботодавцем нарахування таких виплат.

Виходячи з наведеного, міркування
відповідача про пропуск позивачем
строку звернення до суду по захист
трудового права, порушеного
роботодавцем, хибні. З одного боку, на
час звернення позивача до суду з ним не
був проведений остаточний розрахунок у
зв'язку зі звільненням, тому про
пропуск строку звернення до суду не
йдеться, з іншого боку, виплата
вихідної допомоги є однією з
передбачених КЗпП України гарантій при
розірванні трудового договору з
відповідних підстав. За обставинами
справи, вищевказані Рішення
Конституційного Суду України можуть і
повинні тлумачитися саме на користь
працівника, який відповідно до закону
та за наявності для того підстав у
розумний строк пред'явив вимоги про
захист порушених трудових прав.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необхідність стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні у повному обсязі у
межах, у яких прийняте і не оскаржене
рішення. Розрахунок з позивачем не був
проведений і на час вирішення справи
судом, попри наявність спору про розмір
сум, що підлягають виплаті, відповідач
не був позбавлений можливості
виплатити принаймні вихідну допомогу,
несплату якої визнав повністю. Беручи
до уваги дійсну позицію відповідача в
справі, слід констатувати, що дії
роботодавця не ґрунтуються на законі,
він не довів відсутності своєї вини у
непроведенні розрахунку із
працівником, який, у свою чергу, одразу
поставив питання про неправомірні дії
роботодавця і вживав заходів для
одержання заборгованого. Відповідач не
спростував наявності підстав для
застосування санкції, передбаченої ст.
117 КЗпП України.

Відтак, апелянт, який на власний розсуд
розпорядився своїми процесуальними
правами, не спростував доводів, якими
обґрунтовувався позов, законності
рішення суду, позиція апелянта в справі
та надані ним документи суперечливі, ці
суперечності не усунуті стороною.
Апеляція не враховує встановленого у
справі в сукупності та не містить
належного обґрунтування щодо
неправильності доводів позову та
фактів і обставин, установлених судом
першої інстанції, а тому не може бути
підставою для скасування рішення суду
із відмовою в позові. Оскільки рішення
суду першої інстанції відповідає
обставинами справи та вимогам закону,
на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію
слід відхилити, рішення суду - залишити
без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Кредитної спілки
«Мрія» відхилити, рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
17 квітня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді