Справа № 163/3009/14-ц
Провадження № 2/163/412/14
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2014 року
Любомльський районний суд Волинської
області

у складі: головуючої - судді Гайдук А.Л.,

при секретарі - Горпинко К.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача -
ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача -
ОСОБА_4,

представника третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета

спору, - Пендюри Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Любомль
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Любомльська державна нотаріальна
контора Волинської області про
визнання договору дарування земельної
ділянки нікчемним та застосування
наслідків нікчемності правочинів, -

в с т а н о в и в :

17 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з даним позовом, в
обґрунтування якого вказує, що 05 червня
2012 року вона уклала договір дарування
на користь своєї дочки - відповідача
ОСОБА_3, за яким передала останній у
власність земельну ділянку площею 0,25
га, що знаходиться в с.Заозерне
Любомльського району Волинської
області, кадастровий номер
:03:002:0099. До укладення даного
договору дарування з відповідачем була
усна домовленість про те, що остання
буде утримувати її до смерті, а тому
фактично між ними була домовленість на
укладення договору довічного
утримання, предметом якої виступала
зазначена земельна ділянка. На
подарованій відповідачу земельній
ділянці знаходиться належний їй на
праві власності житловий будинок, у
якому вона проживає та зареєстрована
по даний час. Укладеним на користь
відповідача договором дарування, вона
фактично позбавила себе жодного
квадратного метра землі, необхідної
для користування та обслуговування
житлового будинку. Вважає, що нотаріус,
перед посвідченням договору дарування,
повинна була пересвідчитись чи є якась
забудова на земельній ділянці, що є
предметом дарування, і чи це не порушує
чиїсь майнові права та інтереси,
оскільки в договорі дарування
земельної ділянки обов'язково повинно
було бути вказано про наявність
будівель і споруд на земельній ділянці
та їх доля. Крім цього, нотаріус не
з'ясувала причини дарування земельної
ділянки дочці - відповідачу ОСОБА_3,
оскільки фактично мова йшла про
договір довічного утримання. Також ні
їй, ні відповідачу нотаріусом не було
роз'яснено юридичних наслідків
укладення договору дарування.
Посилаючись на ч.1 ст.377 ЦК України, ч.1
ст.120 ЗК України та з огляду на
викладені обставини, вважає умови
укладеного договору дарування
земельної ділянки нікчемними, оскільки
законодавство України не передбачає
можливості перебування в однієї особи
у власності земельної ділянки, на якій
розміщений житловий будинок, який
перебуває у власності іншої особи. Крім
цього, після укладення договору
дарування земельної ділянки
відповідач її взагалі не утримує та
більше того, вчинила відносно неї
кримінальне правопорушення за
ознаками ст.125 КК України, про що
Любомльським РВ УМВС України у
Волинській області внесені відомості
до ЄДРДР, за яким проводиться досудове
розслідування. У зв'язку з тим, що
укладеним договором дарування
порушені її майнові права, а сам
договір суперечить ряду норм Законів,
тому в судовому порядку просила
визнати його нікчемним, витребувати у
відповідача - ОСОБА_3 і повернути їй у
власність земельну ділянку, яка була
предметом зазначеного договору
дарування.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала з вищенаведених
підстав та додатково пояснила, що
відповідач ОСОБА_3, яка є її дочкою,
постійно говорила про те, що на
приналежній їй земельній ділянці
необхідно побудувати магазин, де вона
(позивач) буде працювати продавцем і
таким чином матиме стаж до пенсії, при
цьому відповідач обіцяла, що буде
постійно їй допомагати, а в іншому
випадку - її буде доглядати менша
сестра ОСОБА_6. В такий спосіб
відповідач постійно чинила на неї тиск,
щоб вона переписала земельну ділянку в
її користь. На прохання ОСОБА_3 вона
приїхала в м.Любомль разом із
правовстановлюючими документами на
землю та дочка їй повідомила, що вони
разом їдуть до нотаріуса переписувати
земельну ділянку. На запитання про долю
її житлового будинку, який знаходиться
на даній земельній ділянці, відповідач
відповіла, що будинок їй непотрібний,
оскільки вона має квартиру у м.Любомль.
До нотаріуса перша сама зайшла ОСОБА_3,
а через деякий час в кабінет нотаріуса
запросили її. Нотаріус повідомила, що
земельна ділянка більше їй не буде
належати, оскільки дану землю вона
дарує дочці, а на її запитання чи буде
дочка зобов'язана її доглянути до
смерті, нотаріус вказала, що дочка її
догляне. Чи знаходяться на земельній
ділянці, яку вона відчужує, якісь
будівлі нотаріус не з'ясовувала та
договір дарування вголос не
зачитувала. Сама вона договір не
читала, оскільки з собою не взяла
окулярів, та нотаріуса зачитати
договір не просила, при цьому закону та
наслідків договору не розуміла, лише
усе попідписувала, так як переписувала
земельну ділянку не чужій людині, а
своїй дочці, якій вона довіряла та
вважала, що укладає договір довічного
утримання. Після укладення договору
дарування нотаріус повернула їй
державний акт, який знаходився у неї до
01 жовтня 2014 року. Те, що дарує земельну
ділянку, на якій знаходиться її будинок
та інші господарські споруди, вона
розуміла, однак не розуміла наслідків
укладеного договору. Лише після того,
як з нотаріальної контори приїхала
додому, подумала, що не матиме навіть
права зайти у свій будинок. При цьому,
податок за землю продовжувала
сплачувати саме вона, а не відповідач.
До суду з даним позовом звернулась лише
в листопаді 2014 року, оскільки
відповідач, після укладення договору,
своїх обіцянок, якими вона
зобов'язувалася їй у всьому допомагати,
не виконувала, а 01 жовтня 2014 року
приїхав чоловік останньої, закрив
магазин, позабивав кілки на земельній
ділянці, повідомивши, що це їх земельна
ділянка, а сама відповідач при цьому
застосувала до неї фізичну силу. Також
відповідач своїми діями перешкоджає їй
користуватися земельною ділянкою,
необхідною для обслуговування
житлового будинку. Вказала, що якби
дочка не застосувала до неї фізичної
сили, то з даним позовом до суду вона б
не зверталась. Просила суд повернути їй
земельну ділянку.

ОСОБА_1, будучи допитаною в судовому
засіданні в якості свідка, дала
показання, які за своїм змістом є
аналогічними тим поясненням, що вона
давала, як позивач.

Представник позивача, заявлені його
довірителькою позовні вимоги
підтримав повністю з підстав,
наведених у позовній заяві, звернув
увагу на те, що позивач мала намір
укласти з відповідачем саме договір
довічного утримання, а не договір
дарування земельної ділянки. Вказав, що
нотаріус при посвідченні спірного
договору не перевірив наявність на
відчужуваній земельній ділянці
будівель та інших споруд, чим порушено
права позивача, оскільки в останньої не
залишилось жодного метра для
обслуговування житлового будинку, а
також не роз'яснив юридичних наслідків
укладеного між сторонами правочину.
Просив позов задовольнити в повному
обсязі.

Відповідач в судовому засідання позов
не визнала та пояснила, що у той період,
коли мати - позивач ОСОБА_1
приватизовувала земельну ділянку,
виявилась накладка землі з сусідньою
земельною ділянкою на 4 метри. Вона
позивачу запропонувала, що у випадку
якщо вона "відвоює" ці 4 метри, то їх
оформить на своє ім'я, однак матір сама
особисто сказала, що віддасть їй
повністю всю земельну ділянку, а
будинок буде сестрі - ОСОБА_6. При цьому
матері вона говорила, що їй непотрібна
вся земельна ділянка, оскільки є ще
одна сестра, на що мати повідомила, що
для сестри є ще одна земельна ділянка,
яка поки не приватизована. Для
оформлення договору дарування
необхідно було зібрати перелік
документів, які збирала сама позивач.
Мати сама поїхала в м.Любомль та
зайняла чергу до нотаріуса, а вона
приїхала в нотаріальну контору після
того, як та їй зателефонувала. Позивач
мала з собою правовстановлюючі
документи, як на земельну ділянку, так і
на будинок. Нотаріус зауважила
позивачу, що на земельній ділянці, яку
вона хоче подарувати, знаходиться її
будинок, на що мати повідомила, що
будинок подарує другій дочці. Нотаріус
їм обом усе роз'яснила, при цьому ніякої
мови зі сторони позивача про її довічне
утримання не було, оскільки вона, як
дочка, і так допомагає матері, якій лише
52 роки, а тому такої мови взагалі не
могло й бути. Тиск, обман чи інші
незаконні методи з метою укладення
спірного договору вона відносно
позивача не вчиняла. Вказала, що
будь-яких перешкод у користуванні
позивачем її житловим будинком ніхто
не чинить, а мати змінила свою позицію
щодо розпорядження земельною ділянкою
під впливом третьої особи - рідної
сестри позивача, яка доводиться тіткою
відповідачу. Вказала, що в дійсності
податок за землю платила вона
(відповідач) за свої кошти, лише
квитанція була виписана на ім'я
позивача, оскільки землевпорядник не
звернув уваги на відмітку в державному
акті про те, що земельна ділянка уже
подарована їй. Просила в задоволенні
позову відмовити.

Представник відповідача вважає
заявлений ОСОБА_1 позов
необґрунтованим та безпідставним,
оскільки остання не ставить питання
про визнання договору дарування
земельної ділянки недійсним, як
оспорюваного, а лише ставить питання
про його нікчемність та застосування
наслідків нікчемного правочину у
вигляді витребування майна з чужого
володіння. Вважає, що нотаріусом при
посвідченні договору були дотримані
усі вимоги законодавства, діючого на
момент його укладення, при цьому
будь-якими нормативними актами не
передбачено того, що нотаріус повинен
з'ясовувати питання щодо наявності на
відчужуваній земельній ділянці
будівель чи споруд, а навпаки земельна
ділянка може відчужуватись, як
самостійний об'єкт цивільних
правовідносин. Зміст договору
дарування земельної ділянки свідчить
про те, що позивач, перед його
укладенням, була ознайомлена з
вимогами чинного законодавства, що
регулюють укладення такого роду
правочинів, в тому числі з вимогами
щодо недійсності правочину. Крім цього,
позивач своїм підписом ствердила, що
укладення цього договору не пов'язує із
виконанням обдаровуваною будь-яких дій
майнового та немайнового характеру на
користь дарувальника зараз або в
майбутньому. Вважає тлумачення
позивачем положень ч.1 ст.377 ЦК України,
ст.120 ЗК України невірним, оскільки з їх
змісту не вбачається будь-яких заборон
чи застережень щодо недопустимості
відчуження земельної ділянки, як
самостійного об'єкта нерухомості, у
випадку розміщення на ній будинків,
будівель чи споруд, тим більше коли
вона належить одному власнику. Також
вказує, що відповідач на приналежній їй
земельній ділянці, з дотриманням
встановленого порядку, розпочала
будівництво господарської будівлі, про
що знала позивач та жодних вимог чи
заперечень з цього приводу до
відповідача не заявляла. Щодо вимоги
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, вважає її такою,
що не ґрунтується на нормах чинного
законодавства, оскільки при визнанні
договору недійсним можуть
застосовуватись наслідки його
недійсності у вигляді двосторонньої
реституції, за якою сторони
повертаються у попередній стан. З
наведених мотивів просив в задоволенні
позову відмовити в повному обсязі та
скасувати застосовані судом заходи
забезпечення позову у виді накладеного
на земельну ділянку арешту.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - завідувач
Любомльської державної нотаріальної
контори Волинської області Пендюра Ю.М.
в судовому засіданні пояснила, що
спірний договір дарування земельної
ділянки, укладений з дотриманням норм
чинного законодавства, для його
посвідчення надано та витребувано усі
документи, необхідні для даного виду
правочинів. Посвідчення договору
здійснювалося у її присутності,
присутності сторін, а також помічника
нотаріуса, що не суперечить
законодавству, яке регламентує
нотаріальну діяльність. У витязі з
поземельної книги інформації про
знаходження будівель на земельній
ділянці, яка була предметом договору
дарування, не було та на час укладення
даного правочину вимоги про
обов'язковість з'ясовування даного
питання та невід'ємного посвідчення
договору дарування і будинку, і
земельної ділянки, не ставилось.
Вказала, що якби позивач не бажала б
укладати даний договір, то державний
акт на земельну ділянку, який перебував
у її володінні, та інші документи,
необхідні для оформлення договору, не
надавала б. Перед підписанням договору
обов'язково встановлюються дійсні
наміри його сторін та будь-якої мови з
приводу бажання позивача укласти
договір довічного утримання або того,
що обдаровувана має надавати їй
матеріальну чи іншу допомогу, не було.
Сторони підписали договір лише після
того, як ознайомились з його змістом.
При цьому будь-яких заяв про те, що
хтось із сторін не бачить та не може
прочитати договір не надходило,
претензії до змісту договору також не
висловлювались. Допускає, що можливо
вона повний текст договору й не
зачитувала, а лише його коротенький
зміст, однак з викладом усіх істотних
умов договору. Правових підстав
відмовляти у посвідченні договору у
неї не було. Упродовж року від дня
укладення договору, сторони з заявами
про його розірвання в нотаріальну
контору не звертались. Причиною
звернення до суду з даним позовом
вважає наявність неприязних відносин,
які склались між сторонами уже після
укладення договору, а поняття
"довічного утримання" у позивача
виникло саме при зверненні до суду.
Просила в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, представників сторін,
показання свідків, дослідивши письмові
докази по справі, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги
безпідставні та до задоволення не
підлягають з наступних підстав.

Судом у справі встановлено наступні
факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі рішення Згоранської
сільської ради Любомльського району
Волинської області від 03 квітня 2009 року
№24/20 позивач - ОСОБА_1 набула в особисту
приватну власність земельну ділянку
площею 0,2500 га, яка розташована в селі
Заозерне Любомльського району
Волинської області, кадастровий номер
:03:002:0099, про що Згоранською
сільською радою 06.03.2012 року видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЛ №990523.

05 червня 2012 року між позивачем ОСОБА_1
та відповідачем ОСОБА_3 укладено
договір дарування земельної ділянки,
посвідчений державним нотаріусом
Любомльської державної нотаріальної
контори Волинської області Пендюрою
Ю.М., за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,2500 гектарів з
призначенням для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
розташована за адресою: Волинська
область, Любомльський район,
с.Заозерне, кадастровий номер
:03:002:0099.

Встановлено, що сторони укладеного
договору дарування перебувають у
родинних відносинах, як матір з дочкою,
де обдаровувана - ОСОБА_3 є дочкою
дарувальника - ОСОБА_1

Позивач оспорює вказаний правочин перш
за все з тих підстав, що вона фактично
мала намір та вважала, що укладає
договір довічного утримання за яким
відповідач - її дочка ОСОБА_3, має їй
допомагати та доглядати. Крім цього,
укладений договір вважає нікчемним,
оскільки на подарованій земельній
ділянці знаходиться належний їй
житловий будинок, що не було перевірено
і належним чином не з'ясовувалось
нотаріусом під час посвідчення
зазначеного договору, що грубо порушує
її права та суперечить діючому
законодавству.

Проте такі твердження позивача не
ґрунтуються на вимогах закону і є
помилковими.

Та обставина, що на відчуженій
позивачем на підставі договору
дарування земельній ділянці
розташований житловий будинок, який
згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 14.11.2007 року та
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 21.02.2008 року за
№17443118, належить на праві приватної
власності останній, сторонами не
оспорюється та в силу ч.1 ст.60 ЦПК
України доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Згідно ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові від 06.11.2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
роз'яснив, що судам відповідно до
статті 215 ЦК необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Згідно ст.ст.202-203 ЦК України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Доводи позивача про те, що вона,
підписуючи у нотаріуса договір
дарування, вважала, що фактично укладає
договір довічного утримання, свого
підтвердження жодним належним доказом
не знайшли та спростовуються, як самими
поясненнями позивача, в тому числі її
показаннями, даними в якості свідка,
так і іншими доказами, зокрема,
поясненнями третьої особи - державного
нотаріуса Пендюри Ю.М., показаннями
свідка ОСОБА_6, а також належним чином
завіреними матеріалами укладеного
договору дарування земельної ділянки.

Так, пояснення та показання позивача,
як свідка, дані упродовж усього
судового розгляду, за своїм змістом
були непослідовними, суперечливими,
непереконливими та, на думку суду, є не
інакше, як надуманими.

Позивач в судових засіданнях
неодноразово ствердила, що земельну
ділянку відповідачу вона подарувала та
при укладенні договору нотаріус їй
повідомляв, що після укладення
договору вона уже не буде власником
земельної ділянки, так як дану землю
дарує своїй дочці - відповідачу ОСОБА_3
та вона переходить у власність
останньої.

Свідок ОСОБА_6, яка є дочкою позивача та
рідною сестрою відповідача, суду
показала, що дійсно позивач ОСОБА_1
хотіла подарувати відповідачу
земельну ділянку, а їй - житловий
будинок, будь-яких умов при цьому не
було, оскільки мати не хотіла когось із
них обділити. Після того, як було
укладено договір дарування земельної
ділянки відповідач на ній розпочала
будівництво, про що достовірно знала і
бачила позивач та ніяких претензій не
висловлювала. Також вказала, що
будь-яких перешкод з боку відповідача у
користуванні позивачем житловим
будинком та земельною ділянкою не
чиниться.

З матеріалів укладеного договору
дарування земельної ділянки
вбачається, що необхідні для
оформлення даного договору документи,
а саме, витяг з технічної документації
по нормативній грошовій оцінці земель
с.Заозерне Любомльського району
Волинської області від 05.06.2012 року за
№383/13.3, довідка щодо встановлення
правових обмежень на земельну ділянку
від 05.06.2012 року за №382/13.3, витяг з
Поземельної книги про земельну ділянку
від 23.05.2012 року №12012, видавались
управлінням Держкомзему у
Любомльському районі Волинської
області саме на підставі клопотання
позивача - ОСОБА_1 та на її ім'я. Також
позивачем особисто було надано такі
документи, як свідоцтво про укладення
шлюбу серії НОМЕР_1, видане
Любомльським районним відділом ЗАГСу
Волинської області 30.10.1985 року, та про
смерть її чоловіка - ОСОБА_7, серії
НОМЕР_2, видане Згоранською сільською
радою Любомльського району Волинської
області 11.11.2001 року.

Відповідно до змісту укладеного
договору дарування, зокрема пункту 1.6,
дарувальник - позивач ОСОБА_1 ствердила,
що укладення цього договору не
пов'язане із виконанням обдаровуваною
будь-яких дій майнового або
немайнового характеру на користь
дарувальника зараз або в майбутньому.

Той факт, що позивач підписала договір
дарування останньою не оспорюється, а
її доводи про те, що вона його не
перечитувала з підстав поганого зору
та договір не зачитувався нотаріусом,
спростовуються поясненнями третьої
особи - державного нотаріуса Пендюри
Ю.М., яка в судовому засіданні пояснила,
що договір перечитувався обома
сторонами навіть з тих підстав, щоб
уникнути допущення будь-якого роду
помилок, а також вона особисто
зачитувала сторонам усі істотні умови
договору.

Судом не встановлено, що договір
дарування вчинений позивачем під
впливом помилки, обману чи насильства,
а вказівка останньої про чинення зі
сторони відповідача тиску, окрім її
власних переконань, нічим не
підтверджена.

Твердження позивача в тій частині, що
вона, укладаючи договір, не знала
закону та фактично помилялась у його
наслідках на увагу не заслуговують,
оскільки, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у згаданій
постанові від 06.11.2009 року №9, помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним (пункт 19).

Позивач зазначає, що про укладення нею
договору дарування, тобто відчуження
земельної ділянки дочці, вона
усвідомила лише після того, як з
нотаріальної контори приїхала додому.
Такі пояснення позивача суд розцінює,
як такі, що самі по собі свідчать про її
розуміння наслідків вчиненого
правочину, оскільки з заявою про
розірвання даного договору упродовж
року, з дня його укладення, вона не
зверталась, що безумовно вказує на
вільність її волевиявлення на момент
укладення договору дарування, а факт
звернення до суду з даним позовом через
два з половиною роки, позивач пов'язує
зовсім з іншими правовідносинами.

Зокрема, суд звертає увагу на пояснення
позивача, у яких вона неодноразово
ствердила, що з зазначеним позовом до
суду вона ніколи не зверталася б якби
відповідач не застосовувала до неї
фізичної сили.

Та обставина, що в момент укладення
договору позивачу не було вручено його
примірник, на що також посилається
остання, як на підставу необізнаності з
його змістом, правового значення не
має, оскільки, як слідує з пункту 4.9
договору дарування, даний договір
складений та підписаний в двох
примірниках, один з яких зберігається у
справах Любомльської державної
нотаріальної контори, інший видається
обдаровуваній.

Вищенаведене, на думку суду, свідчить
про те, що позивач з дня укладення
договору дарування земельної ділянки
достовірно була обізнана з його
змістом, розуміла його наслідки, та у
відповідності до положень ст.ст.317, 319 ЦК
України, які визначають, що власник
володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, вільно розпорядилась,
приналежною їй на праві особистої
приватної власності, земельною
ділянкою шляхом дарування -
безоплатної передачі у власність своїй
дочці - відповідачу ОСОБА_3, що
відповідало її внутрішній волі.

Посилання позивача на те, що укладений
договір дарування земельної ділянки
суперечить вимогам ст.120 Земельного
кодексу України та ст.377 Цивільного
кодексу України є помилковим та
власним тлумаченням законодавства
України.

Стаття 120 ЗК України в редакції, чинної
на момент укладення договору
дарування, передбачає, що у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

За конструкцією зазначеної норми
первинним передбачається набуття
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду, а уже вторинним
(похідним) є перехід до власника
житлового будинку, будівлі або споруди
права власності на земельну ділянку, на
якій розташований об'єкт.

Помилковість посилання позивача на
ст.120 ЗК України полягає у тому, що у
спірних правовідносинах предметом
відчуження є не житловий будинок, як
первинний елемент ст.120 ЗК України, а
земельна ділянка, тому подальша
правова конструкція цієї статті
застосованою у спірних
правовідносинах бути не може.

Відповідно до п.3.3 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 року №296/5
(Глава 2. Посвідчення правочинів про
відчуження та заставу майна), в
редакції 05.06.2012 року, при посвідченні
договору про відчуження земельної
ділянки як самостійного об'єкта
цивільних правовідносин нотаріус
перевіряє відсутність (наявність)
обмежень (обтяжень) за даними
Державного земельного кадастру.
Перехід права власності на земельну
ділянку не припиняє встановленого
обмеження (обтяження). Про встановлене
обмеження (обтяження) та його зміст
нотаріус зазначає в тексті договору.

Відповідно до довідки, виданої
управлінням Держкомзему у
Любомльському районі Волинської
області 05.06.2012 року за №382/13.3, на
земельну ділянку, яка є предметом
договору дарування від 05.06.2012 року,
встановлено обмеження (правові) - зміна
цільового використання (тільки за
проектами землеустрою), код - 1.1, про що
нотаріусом обумовлено в оспорюваному
договорі.

При цьому, аналіз положень глави 2
"Посвідчення правочинів про відчуження
та заставу майна" Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
в чинній редакції на момент укладення
договору дарування земельної ділянки,
не містить будь-якої заборони чи
застереження на укладення та
посвідчення такого роду правочинів,
зокрема, відчуження земельної ділянки,
як самостійного об'єкта цивільних
правовідносин, на якій знаходяться
будівлі, приналежні відчужувачу
земельної ділянки.

У матеріалах посвідченого державним
нотаріусом Пендюрою Ю.М. договору
дарування також наявний витяг з
Поземельної книги про земельну ділянку
- предмет договору, кадастровий план
земельної ділянки та експлікація
угідь, що в свою чергу спростовує
доводи представника позивача щодо
неналежної перевірки зі сторони
нотаріуса відповідності укладеного
договору нормам діючого законодавства.

Крім цього, частина 2 статті 414 ЦК
України регламентує, що перехід права
власності на земельну ділянку до іншої
особи не впливає на обсяг права
власника будівлі (споруди) щодо
користування земельною ділянкою.

В розрізі зазначеної норми, в судовому
засіданні не знайшли свого
підтвердження доводи позивача щодо
чинення відповідачем перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
необхідною їй для обслуговування
житлового будинку, які також
спростовуються показаннями свідка
ОСОБА_6 та поясненнями відповідача.

З пояснень сторін, свідка ОСОБА_6,
встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на
набутій на підставі укладеного
договору дарування земельній ділянці,
з дотриманням встановленого порядку,
облаштувала тимчасову споруду для
провадження підприємницької
діяльності (магазин) та розпочала
будівництво господарської будівлі, що
також доводиться матеріалами справи, а
саме, копією паспорта прив'язки
тимчасової споруди для провадження
підприємницької діяльності по АДРЕСА_1,
та будівельним паспортом
господарської будівлі, оформленими на
її ім'я.

Твердження позивача про те, що вона
продовжує сплачувати податок на землю,
зокрема за 2012 та 2013 роки, про що подала
довідку Згоранської сільської ради
Любомльського району Волинської
області від 16.12.2014 року за №1524, самі по
собі не можуть бути підставою для
визнання укладеного договору
дарування земельної ділянки нікчемним
та не свідчать про порушення вимог
законодавства при його укладенні.

Щодо посилання сторони позивача на
вчинення відносно неї відповідачем
ОСОБА_3 кримінального правопорушення
за ознаками ст.125 КК України, про що
Любомльським РВ УМВС України у
Волинській області внесені відомості
до ЄДРДР, то такі їх доводи не
ґрунтуються на положеннях статті 62
Конституції України, за якою вина особи
у вчиненні злочину повинна бути
доведена в законному порядку і
встановлена обвинувальним вироком
суду.

Таким чином, суд, оцінюючи належність
та достовірність кожного доказу
окремо, а також достатність і взаємний
зв'язок в їх сукупності, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
приходить до висновку, що вимоги
позивача в судовому засіданні не
знайшли свого доведення, є
необґрунтованими, а вчинений між
сторонами правочин відповідає вимогам
статті 203 ЦК України, а саме, зміст
договору дарування земельної ділянки
не суперечить діючому на той час
законодавству України, волевиявлення
учасників правочину було вільним і
відповідало їх внутрішній волі, за
формою договір відповідає вимогам ст.719
ЦК України та спрямований на реальне
настання правових наслідків. Будь-який
обов'язок обдаровуваного вчинити певну
дію майнового або немайнового
характеру на користь дарувальника між
сторонами спірного договору не
обумовлювався та не встановлювався.

Підставою звернення позивача до суду з
зазначеним позовом суд вважає не
інакше, як виникнення восени 2014 року
неприязних родинних відносин між
сторонами, наявність яких аж ніяк не
може впливати на наслідки укладеного
між ними правочину у 2012 році.

Відмова в задоволенні основної
позовної вимоги про встановлення
нікчемності договору дарування
земельної ділянки за її
безпідставністю, у свою чергу, в
розумінні ст.216 ЦК України, обумовлює та
вказує на безпідставність похідних
вимог щодо витребування та повернення
земельної ділянки позивачу, як
попередньому власнику.

З метою забезпечення заявленого
позивачем позову, судом 10.12.2014 року
винесено ухвалу про накладення арешту
на земельну ділянку площею 0,25 га, що
знаходиться в с.Заозерне Любомльського
району Волинської області, кадастровий
номер :03:002:0099, яка належить на
праві власності ОСОБА_3, до набрання
рішенням суду у даній справі законної
сили.

Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України, якщо
у задоволенні позову було відмовлено,
провадження у справі закрито або заяву
залишено без розгляду, вжиті заходи
забезпечення позову застосовуються до
набрання судовим рішенням законної
сили. Проте суд може одночасно з
ухваленням судового рішення або після
цього постановити ухвалу про
скасування заходів забезпечення
позову.

З огляду на викладене положення
цивільного процесуального
законодавства та прохання
представника відповідача, накладений
ухвалою суду від 10.12.2014 року захід
забезпечення позову у виді накладення
арешту на земельну ділянку слід
скасувати після набрання рішенням суду
законної сили.

Керуючись ст.ст.8, 10, 11, 60, ч.6 ст.154,
ст.ст.212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.203, 317, 626,
628, 717 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Любомльська
державна нотаріальна контора
Волинської області про визнання
договору дарування земельної ділянки
нікчемним та застосування наслідків
нікчемності правочинів - відмовити за
його безпідставністю.

Після набрання рішенням суду законної
сили, накладений ухвалою Любомльського
районного суду Волинської області від
10.12.2014 року в порядку забезпечення
позову, арешт на належну на праві
власності ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,25 га, що знаходиться в
с.Заозерне Любомльського району
Волинської області, кадастровий номер
:03:002:0099, - скасувати.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Любомльський районний суд
Волинської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які беруть участь у справі, але не були
присутні під час проголошення рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 29.12.2014 року.

Головуюча : суддя
А.Л. Гайдук