Номер провадження: 22-ц/785/6743/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання
Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
заочне рішення Київського районного
суду м. Одеси від 09 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

12 серпня 2013 року до Київського
районного суду м. Одеси звернувся
представник ОСОБА_3 з позовною заявою
до ОСОБА_2 про стягнення боргу. В
обґрунтування поданих позовних вимог
посилався на те, що 5 березня 2011 року між
відповідачем ОСОБА_2 та позивачем
ОСОБА_3 був укладений договір позики,
згідно з яким ОСОБА_3 надала ОСОБА_2
позику в розмірі 1500 доларів США, строк
повернення яких був визначений
сторонами у термін 5 квітня 2011 року,
розмір повернення - 1650 доларів США.
Відповідач ОСОБА_2 позику не повернув, у
зв'язку з чим позивачка вимушена була
звернутися до суду з позовною заявою, в
якій просила стягнути з відповідача
борг у сумі 13183 гривень 50 копійок,
індекс інфляції у розмірі 105 гривень 50
копійок, 3 % річних у розмірі 951 гривні 38
копійок, а всього 14240 гривень 38 копійок
(курс НБУ на момент звернення до суду 7,
99 за 1 дол. США).

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 09 грудня 2013 було
частково задоволено позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, стягнута основна сума боргу,
три відсотка річних, судові витрати
(а.с. 44).

31 березня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву
про перегляд вказаного заочного
рішення (а.с. 53).

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 08 травня 2014 року заяву ОСОБА_2
про перегляд заочного рішення
Київського районного суду м. Одеси від
09 грудня 2013 року було залишено без
задоволення (а.с. 59-60).

16 червня 2014 року ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу на заочне рішення
суду та на ухвалу Київського районного
суду м. Одеси від 08 травня 2014 року.
Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 26.06.2014 року апеляційна
скарга ОСОБА_2 була залишена без руху,
апелянту був наданий строк для
усунення недоліків апеляційної скарги
(а.с.63).

09.07.2014 року ОСОБА_2 подав доповнену
апеляційну скаргу (а.с. 74).

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 14.07.2014 року було відмовлено
ОСОБА_4 у відкритті апеляційного
провадження за скаргою на ухвалу
Київського районного суду м. Одеси від
08 травня 2014 року про відмову в
задоволенні заяви про перегляд
заочного рішення (а.с.77-78).

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги щодо незаконності та
необґрунтованості заочного рішення
Київського районного суду м. Одеси від
09 грудня 2013 року, ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі посилався на те, що не зміг з
поважних причин з`явитися до суду
першої інстанції для подання доказів,
оскільки знаходився на стаціонарному
лікуванні в Одеській інфекційній
лікарні, що підтверджується медичною
довідкою № 5400, також не були допитані
свідки (а.с.53). Крім того, апелянт
посилається на те, що з 10 вересня 2013
року по 05 грудня, якого року не вказано,
апелянт не проживав за місцем своєї
реєстрації, куди з суду 1-ї інстанції
надходили судові повістки. Саме тому
вони «за закінченням терміну
зберігання» поверталися до суду.
Реєстрація місця проживання чи місця
перебування або її відсутність не
можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або для їх обмеження. Саме
тому, як вважає апелянт, суд першої
інстанції не міг відмовити в
задоволені його вимог, посилаючись на
неправильно встановлене ним місце
перебування.

Одночасно в апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що позивачка ОСОБА_3
є невідомою для нього людиною, боргових
зобов`язань перед нею у відповідача не
має, договору позики з позивачкою не
укладав. На підставі цього вважає
заочне рішення Київського районного
суду м. Одеси від 09 грудня 2013 року
незаконним та необґрунтованим та
просить суд допитати в якості свідків
його, позивачку ОСОБА_3, а також
викликати та допитати в якості свідка
ОСОБА_5 (а.с. 74).

В судовому засіданні представник
відповідача апеляційну скаргу
підтримав. Позивачка та її представник
проти її задоволення заперечували,
посилаючись на її безпідставність.

В судовому засіданні 10 листопада 2014
року було встановлено згідно з
поясненнями позивача та її
представника, що ОСОБА_5 був присутній в
судових засіданнях в суді першої
інстанції, оскільки судове засідання
проходило у відкритому режимі, в
зв'язку з чим допит його в якості свідка
не було проведено судом апеляційної
інстанції. Оскільки ОСОБА_5 був
обізнаний щодо обставин укладання
договору позики, що не заперечувалось
сторонами, він був притягнутий в
якості третьої особи на боці позивача,
та надав пояснення щодо обставин
передачі грошових коштів від позивача
через нього до відповідача. Позивачка
ОСОБА_3 відмовилась від дачі пояснень
під присягою та пояснила, що
представник відповідача провокував її
на розмову, намагаючись отримати
інформацію, яку він хотів надати суду
під присягою. Колегією суддів було
відхилено клопотання про допит
представника відповідача під присягою,
оскільки він намагався свідчити щодо
обставин, які йому стали відомі від
позивачки. Разом з тим, позивачка була
присутня на всіх судових засідання, в
тому числі в суді апеляційної
інстанції та надала пояснення
особисто.

При цьому колегія суддів відхилила
протест щодо дій головуючого судді
Дрішлюка А.І., за мотивами вказаними в
ухвалі, яка була прийнята в порядку ст.
160 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи
звернення до суду позивачки пов'язане з
невиконанням відповідачем прийнятих
на себе зобов'язань щодо повернення
грошових коштів отриманих у позику від
позивачки.

Приймаючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що 5 березня
2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір позики, згідно з яким
ОСОБА_2 зобов'язався в строк до 5 квітня
2011 року повернути ОСОБА_3 борг у розмірі
1650 доларів США, що підтверджується
копією розписки наявною в матеріалах
справи (а.с.6), оригінал якої було
оглянуто в попередньому судовому
засіданні судом першої інстанції.

Таким чином, сума основного боргу
повинна бути визначена виходячи з суми
позики із розрахунку отриманих 1 500 дол.
США, щодо різниці в сумі позики та суми
повернення - 150 доларів, то колегія
суддів вважає за необхідним вказати
наступне. Згідно зі статтею 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики. Договір позики
вважається безпроцентним, якщо: 1) він
укладений між фізичними особами на
суму, яка не перевищує
п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін; 2)
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками. Таким
чином, у випадку, якщо договір позики не
є безоплатним (безпроцентним) у
розумінні частини другої статті 1048 ЦК
України, позичальник зобов'язаний
сплатити винагороду (проценти за
користування позикою) й у випадку, коли
таким договором не передбачено право
позикодавця на одержання від
позичальника процентів від суми
позики. Відповідно винагорода для
позикодавця встановлюється у формі
процентів від суми, що надається у
позику, розмір яких визначається
сторонами в договорі позики, або, якщо
такий розмір процентів не
встановлений, він визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України (постанова ВСУ від 02.07.14 у
справі № 6-36цс14). Позовні вимоги щодо
стягнення відсотків за обліковою
ставкою НБУ стороною позивача не
заявлялись.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції сторони не
змогли пояснити природу різниці між
сумою боргу - вказаних 150 доларів США
та не визначили їх як проценти - тобто
плату за використання позики, тому в
цій частині рішення суду першої
інстанції підлягає зміні та виключенню
вказаної суми з загального розміру
стягнення.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
обставини справи та надана
кваліфікація спірних правовідносин.

При цьому колегія суддів в зв'язку з
запереченнями представника
відповідача в судовому засіданні в
суді апеляційної інстанції щодо
неотримання грошових коштів від
позивачки особисто вважає зауважити
наступне.

Як зазначив ВСУ в постанові від 02.07.14
року по справі № 6-79 цс 14 за своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики після отримання коштів,
підтверджуючи як факт укладення
договору та зміст умов договору, так і
факт отримання боржником від кредитора
певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
інші письмові документи, суди для
визначення факту укладення договору,
його умов та його юридичної природи з
метою правильного застосування статей
1046, 1047 ЦК України повинні виявляти
справжню правову природу
правовідносин сторін незалежно від
найменування документа та залежно від
установлених результатів робити
відповідні правові висновки. Саме
такий правовий висновок про
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
міститься в постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63 цс13. Вказані постанови ВСУ є
обовязковими для застосування всіма
суб'єктами правозастосовчої
діяльності.

Посилаючись на те, що відповідач не
отримував грошові кошти від позивачки
особисто, сторона відповідача не
оспорювала по суті факт написання
розписки та факт отримання грошових
коштів. При цьому представник заявив,
що йому не відомо чи отримував грошові
кошти його довіритель від ОСОБА_5 або
іншій особи, проте він впевнений, що
грошові кошти не були отримані від
позивача ОСОБА_3

Незважаючи на те, що вибір
процесуальної позиції є правом
представника, колегія суддів вважає,
що з врахуванням оригінальності
розписки, пояснень третьої особи
ОСОБА_5, факт укладання договору позики
між сторонами провадження слід вважати
встановленим. Обмін грошових коштів на
розписку відбувся одночасно. Будь-яких
претензій матеріально-правового
характеру, які пов'язані з передачею
грошових коштів, крім морально-етичних
щодо поведінки відповідача, третя
особа ОСОБА_5, який працював з
відповідачем в органах внутрішніх
справ, не має, що зафіксовано
технічними засобами фіксації процесу.

Колегія суддів здійснивши перевірку
розрахунку позивача вважає за
необхідним також змінити суму
стягнення виходячи з наступного. Сума
основного боргу за заявлений в позові
період з врахуванням суми позики
складає 1500х7,99=11 985 грн.

Розмір 3% річних з врахуванням
заявленого періоду 16 місяців складає:
1500х3% :12 міс.х16 міс х 7,99 = 1198 грн. 50 коп.

Щодо посилань апелянта на те, що він не
зміг з`явитися до суду першої інстанції
при постановленні ухвали від 08.05.2014
року та не зміг подати доказів, слід
зазначити наступне. Як вбачається з
матеріалів справи при постановленні
ухвали від 08.05.2014 року від відповідача
не надходило ніяких заяв, клопотань,
телеграм тощо про відкладення розгляду
справи. Згідно з ч.1 ст. 231 ЦПК України
заява про перегляд заочного рішення
розглядається в судовому засіданні.
Неявка осіб, належним чином
повідомлених про час і місце засідання,
не перешкоджає розгляду заяви.

Щодо посилань апелянта, що з 10 вересня
2013 року ОСОБА_2 не проживав за місцем
своєї реєстрації, а саме за адресою
АДРЕСА_1, на які суд першої інстанції
направляв судові повістки, слід
зазначити наступне. На виконання вимог
ч.3 ст.122 ЦПК України суд першої
інстанції запросив з відділу
адресно-довідкової роботи головного
управління державної міграційної
служби України інформацію про
зареєстроване місце проживання
відповідача. Тобто суд першої
інстанції виконав всі вимоги щодо
сповіщення відповідача про дату
розгляду справи. При цьому Закон
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» є одним з національних
законів, який встановлює спеціальні
правила для громадян України.
Відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до неї
зі змінами, внесеними Протоколом № 11,
які у відповідності до ст.9 Конституції
України, Закону України «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основних свобод від 04.11.1950 р.»
від 17.07.1997 р., є частиною національного
законодавства України, кожен, хто
законно перебуває на території
будь-якої держави, має право вільно
пересуватися і вільно вибирати це
проживання в межах цієї території. На
здійснення цього права не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст.77 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, зобов'язані повідомляти суд про
зміну свого місця проживання
(перебування, знаходження) або
місцезнаходження під час провадження
справи. У разі відсутності заяви про
зміну місця проживання або
місцезнаходження судова повістка
надсилається на останню відому судові
адресу і вважається доставленою,
навіть якщо особа за цією адресою
більше не проживає або не знаходиться.

Крім того, при зверненні ОСОБА_2 з
заявою про перегляд заочного рішення
він вказав адресу реєстрації, а саме
АДРЕСА_1 однак сам стверджує, що за
даною адресою не проживає.

Щодо посилань апелянта на те, що суд
першої інстанції не допитав в якості
свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про що
заявник звертав увагу суду в заяві про
перегляд заочного рішення, слід
зазначити наступне. Оскільки і ОСОБА_3,
і ОСОБА_2 є сторонами у справі, то вони
не можуть виступати в якості свідків та
дають пояснення під присягою тільки за
їх згодою згідно зі ст. 63 Конституції
України. Крім того, ОСОБА_3 та її
представник приймали участь у справі,
та давали пояснення по справі, що
зафіксовано технічними засобами
фіксації процесу.

Посилання ОСОБА_2 на те, що договору
позики з позивачкою він не укладав,
спростовуються доказами наявними в
матеріалах справи, а саме розпискою від
05.03.2011 року (а.с.6).

Вирішуючи питання про судові витрати в
порядку ст. 88 ЦПК України колегія
суддів виходить з того, що оскільки
заявлені позовні вимоги були
задоволені частково, то судові витрати
компенсуються пропорційно задоволеним
позовним вимогам в розмірі 93 відсотки,
тобто 213 грн. 90 коп.

Оскільки під час перевірки доводів
апеляційної скарги було встановлено
невірне застосування норм
матеріального права, то колегія суддів
на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
змінює рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 09 грудня 2013 року -
задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного
суду м. Одеси від 09 грудня 2013 року -
змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНПП НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 11 985
грн. 50 коп., три проценти річних в
розмірі 1198 грн. 50 коп., судові витрати в
розмірі 213 грн. 90

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області

А.І. Дрішлюк

Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе