Справа № 196/2091/13-ц
№ провадження 2/196/170/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року Царичанський районний
суд Дніпропетровської області у
складі:

головуючої - судді
Гудим О.М.

при секретарі -
Шевченко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт Царичанка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення суми позики і
процентів за договором позики,
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання договору позики
частково недійсним та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_3 про визнання договору позики
недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу.

На обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є знайомими її доньки,
а тому в лютому 2011 року вони звернулися
до неї з проханням позичити грошові
кошти в сумі 24000 грн.

01 лютого 2011 року вона передала грошові
кошти в сумі 24000 грн. ОСОБА_2, на
підтвердження того, що між ними було
укладено договір позики, він надав їй
розписку, в якій зазначив, що взяв у неї
в борг 24000 грн. під 10% у місяць і
зобов'язався повернути борг до 01
листопада 2012 року.

Оскільки ОСОБА_2 взяв у неї в борг
грошові кошти для вирішення сімейних
питань, а тому його дружина ОСОБА_3, яка
є також відповідачем, виступила
поручителем зобов'язань свого чоловіка
ОСОБА_2, про що 01 лютого 2011 року було
складено розписку.

13 травня 2012 року вона знову позичила
ОСОБА_2 на його прохання 7000 грн. під 10 % у
місяць зі строком повернення боргу 01
вересня 2012 року, про що була складена
розписка та ОСОБА_3 знову поручилася за
даний борг, про що також 13 травня 2012
року була складена відповідна
розписка.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 за договором
позики від 01 лютого 2011 року повернув їй
5000 грн. на погашення частини суми
процентів. А тому на час пред'явлення
позову за договором позики від 01.02.2012
року борг складає:

- сума основного боргу 24000 грн.;

- з 01.02.2011 року по 31.12.2013 року - 35 місяців,
10% від 24000 грн. = 2400 грн., 2400 грн. х 35
місяців 84000 грн. - 5000 грн. = 79000 грн., а
всього - 103000 грн.

В лютому 2013 року за договором позики
від 13 травня 2012 року ОСОБА_2 повернув їй
7000 грн. основної суми боргу, а проценти
по договору в сумі 6300 грн. не повернув (з
13.05.2012 року по лютий 2013 року - 9 місяців,
10% від 7000 грн. боргу - 700 грн., 700 грн. х 9
місяців = 6300 грн.).

Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_2
та ОСОБА_3 з проханням виконати умови
договорів позики від 01.02.2011 року та
13.05.2012 року та повернути їй
заборгованість по боргу та процентам.
Проте, на її прохання боржники не
відреагували, що і змусило її
звернутися до суду.

Враховуючи вищевикладене та
посилаючись на вимоги ст.ст.1046, 1047, 1048,
1049 ЦПК України, прохає стягнути з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь 103000 грн.
(сума позики та процентів за договором
позики від 01.02.2011 року) та 6300 грн.
(проценти за договором позики від 13.05.2012
року), витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 пред'явила
зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договору позики частково
недійсним, посилаючись на наступні
обставини.

Відповідно до ст.546 ч.1 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст.547 ч.1 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Згідно з вимогами ст.548 ч.3 ЦК України
недійсність правочину щодо
забезпечення виконання зобов'язання не
спричиняє недійсність основного
зобов'язання.

Стверджує, що вона не укладала
письмового договору поруки щодо позики
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно розписок
від 01.02.2011 року та від 13.05.2012 року.

Тому не укладення письмового договору
поруки вказує на відсутність у неї
будь-якого обов'язку забезпечення
виконання зобов'язання щодо позики між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно розписок від
01.02.2011 року та від 13.05.2012 року.

Відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

З розписки від 01.02.2011 року вбачається,
що строк основного зобов'язання
(повернення боргу) встановлено до 01.11.2012
року, а з розписки від 13.05.2012 року - строк
основного зобов'язання (повернення
боргу) встановлено до 01.09.2012 року, тобто
на час подання первісного позову
пройшло більше шести місяців, а тому
будь-яка порука згідно вказаних
розписок вже є припиненою.

Враховуючи вищевикладене та
посилаючись на вимоги ст.ст.546, 547, 548, 559,
638, 1047 ЦК України, прохає суд визнати
неукладеним договір поруки між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 згідно розписок про взяття
грошових коштів в борг від 01.02.2011 року
та від 13.05.2012 року.

Відповідач ОСОБА_2 пред'явив зустрічний
позов до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним,
посилаюсь на наступне.

Відповідно до ст.1047 ч.2 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Стверджує, що ним ніколи не писалися та
не підписувалися розписки від 01.02.2011
року та від 13.05.2012 року про взяття в борг
грошових коштів, а тому відсутнє його
волевиявлення на їх складання.

Відповідно до вимог ст.203 ч.3 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Отже, відсутність його волевиявлення
свідчить про недійсність договору
позики, укладеного згідно розписки від
01.02.2011 року та згідно розписки від 13.05.2012
року.

Враховуючи вищевикладене та
посилаючись на ст.ст.203, 215, 1047 ЦК України
прохає суд визнати недійсними договори
позики, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
згідно розписки від 01.02.2011 року та
згідно розписки від 13.05.2012 року.

В судовому засіданні
позивач-відповідач ОСОБА_1 та її
представник адвокат ОСОБА_4 позовні
вимоги за первісним позовом підтримали
в повному обсязі та не визнають позовні
вимоги за зустрічними позовами ОСОБА_2
та ОСОБА_3

Відповідач-позивач-третя особа ОСОБА_3
та її представник ОСОБА_5,
відповідач-позивач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилися, хоча були належним чином
повідомлені про день, час та місце
розгляду справи в суді. Заяв про
відкладення розгляду справи чи про
розгляд справи у їх відсутність не
надіслали. В своїх письмових
запереченнях, наданих в судовому
засіданні 05 вересня 2014 року, позовні
вимоги не визнають в повному обсязі,
посилаючись на те, що ними (ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.) розписки від 01.02.2011 року та від
13.05.2012 року не писалися та не
підписувалися, а тому ніяких договорів
позики ними не укладалися, оскільки
відповідно до вимог ст.638 ЦК України в
належній формі не досягнуто згоди з
усіх істотних умов договору з
позивачем.

Суд, заслухавши сторони, перевіривши та
дослідивши матеріали справи, вважає, що
первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню, а в
позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 слід
відмовити та в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід
відмовити з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін і кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України визначає що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України визначає що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549-552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то
в разі прострочення повернення
чергової частини позикодавець має
право вимагати дострокового
повернення частини позики, що
залишилася, та сплати процентів,
належних йому відповідно до статті 1048
цього Кодексу.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

В даному випадку у судовому засіданні
відповідно до норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України
встановлено наступне.

01 лютого 2011 року позивач уклала договір
позики з відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, про що була складена розписка
про позику та розписка поруки (а.с.5).
Згідно розписки позики ОСОБА_2 взяв в
борг 24000 грн. у ОСОБА_1 (позивач в даній
справі) під 10% у місяць та зобов'язався
повернути борг до 01 листопада 2012 року.
Згідно розписки поруки відповідач
ОСОБА_3 виступила поручителем у
відповідача ОСОБА_2 у його боргових
зобов'язаннях по розписці від 01.02.2011
року.

При цьому, в борговій розписці від
01.02.2011 року маються виправлення в
частині щомісячних відсотків за
користування кредитом, правильність
яких позивачем в судовому засіданні не
доказана, а тому викликають сумнів у
суду щодо достовірності розміру
відсотків.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, суд дійшов висновку, що відсотки
за користування грошовими коштами за
розпискою від 01 лютого 2011 року слід
рахувати відповідно до вимог ст.625 ч.2
ЦПК України.

Як вбачається з позовної заяви та
підтверджено в судовому засіданні
позивачем, відповідач ОСОБА_2 у жовтні
2012 року повернув позивачу за борговою
розпискою від 01.02.2011 року 5000 грн. в
рахунок погашення процентів за
користування грошовими коштами. Проте
письмової розписки чи інших доказів, що
підтверджували б факт повернення
відповідачем грошових коштів в сумі 5000
грн. саме в рахунок погашення відсотків
суду не надано та в судовому засіданні
позивачем не доказано.

Також, в судовому засіданні
встановлено, що 13 травня 2012 року
позивач уклала договір позики з
відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про що
була складена розписка про позику та
розписка поруки (а.с.6). Згідно розписки
позики ОСОБА_2 взяв в борг 7000 грн. у
ОСОБА_1 (позивач в даній справі) під 10% у
місяць та зобов'язався повернути борг 01
вересня 2012 року. Згідно розписки поруки
відповідач ОСОБА_3 виступила
поручителем у відповідача ОСОБА_2 у
його боргових зобов'язаннях по
розписці від 13.05.2012 року.

Як вказано в позовній заяві та
підтверджено в судовому засіданні
позивачем, відповідач ОСОБА_2 у лютому
2013 року повернув позивачу за борговою
розпискою від 13.05.2012 року 7000 грн. в
рахунок погашення основної суми боргу.
При цьому, проценти за користування
грошовими коштами за даною розпискою
до цього часу залишилися не
повернутими.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
До правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем за зустрічним позовом
ОСОБА_2 не було доведено тих обставин,
на які він посилався як на підставу
своїх позовних вимог щодо визнання
недійсними договорів позики від 01.02.2011
року та від 13.05.2012 року, не надано
доказів в обґрунтування цих вимог, та
не спростовано тих обставин, на які
посилалася позивач за первісним
позовом ОСОБА_1 в своїх позовних
вимогах, що є його обов'язком
відповідно до засад змагальності
процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому
суд створив всі умови для змагального
процесу, сприяв сторонам у
витребуванні доказів по справі, чим
забезпечив здійснення їхніх прав
згідно ЦПК України.

Отже, суд не находить підстав для
задоволення зустрічного позову та
визнання недійсними договорів позики.

Також відсутні підстави для
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3
про визнання договору позики частково
недійсним, в якому прохала визнати
договори поруки згідно боргових
розписок від 01.02.2011 року та від 13.05.2012
року неукладеними.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому ЦПК
України, звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень ст. ст. 11,
15 ЦК України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на судовий
захист.

Захист же цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
встановлений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Таким чином, визнання договору поруки
неукладеним не передбачено діючим
законодавством в якості способу
захисту прав.

Відповідно до ст.559 ч.4 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Як вбачається з розписок позики від
01.02.2011 року та від 13.05.2012 року, строк
виконання основного зобов'язання
встановлено до 01.11.2012 року та 01.09.2012 року
відповідно, тобто на час пред'явлення
до суду первісного позову, а саме -
23.12.2013 року, порука як за розпискою від
01.02.2011 року, так і за розпискою від 13.05.2012
року є припиненою відповідно до вимог
ст.559 ч.4 ЦК України.

Отже, за договором позики від 01.02.2011
року станом на 31.12.2013 року утворилась
заборгованість, яка має наступний
розрахунок: від основної суми боргу 24000
грн. 3% річних за період з 01.02.2011 року по
01.10.2012 року становить 1200 грн. В жовтні 2012
року відповідач ОСОБА_2 повернув 5000
грн., з яких 1200 грн. були спрямовані на
погашення 3% річних, а інша частина в
розмірі 3800 грн. - на погашення основної
суми боргу. А тому станом на 01.10.2012 року
сума основного боргу становить - 20200
грн., з яких за період з 01.10.2012 року по
31.12.2013 року 3% річних становить 757,50 грн.
Всього сума заборгованості - 20957 грн. 50
коп., яка підлягає стягненню з
відповідача ОСОБА_2 на користь позивача
ОСОБА_1, частково задовільнивши позовні
вимоги ОСОБА_1 в цій частині.

Оскільки за договором позики від 13.05.2012
року сума основного боргу в розмірі 7000
грн. була погашена відповідачем ОСОБА_2
у лютому 2013 року, а тому стягненню з
відповідача ОСОБА_2 на користь позивача
ОСОБА_1 підлягають 10%, як зазначено в
розписці, за користування грошовими
коштами щомісячно за період з 13.05.2012
року по 01 лютого 2013 року, що становить
6300 грн., задовільнивши позовні вимоги
ОСОБА_1

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1
слід відмовити.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність часткового
задоволення первісного позову та
відмовити у задоволенні зустрічних
позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

В даному випадку слід стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на користь позивача
ОСОБА_1 витрати по сплаті судового
збору в сумі 275 грн. 75 коп.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До витрат пов'язаних з розглядом справи
належать: витрати на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до копій квитанцій №127 та
№128 від 19.12.2013 року позивачем ОСОБА_1
було витрачено на правову допомогу
всього 700 грн., які, на думку суду,
відповідно до вимог ст.ст.88, 79 ЦПК
України підлягають стягненню з
відповідача ОСОБА_2 на користь позивача
ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення суми позики і
процентів за договором позики
задовольнити частково, а саме позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити
частково, а в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, як з боржника, на користь
ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
заборгованість за договором позики від
01.02.2011 року в сумі 20957(двадцять тисяч
дев'ятсот п'ятдесят сім) грн. 50 коп., в
тому числі: 20200 грн. - сума основного
боргу; 757 грн. 50 коп. - 3% річних за
користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, як з боржника, на користь
ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
заборгованість за договором позики від
13.05.2012 року в сумі 6300 (шість тисяч
триста) грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, витрати
по сплаті судового збору в сумі 275 грн. 75
коп. та витрати на правову допомогу в
сумі 700 грн.

В іншій частині позовних вимог за
первісним позовом до ОСОБА_2 -
відмовити.

У задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання договору позики
частково недійсним відмовити.

У задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з подачею
апеляційної скарги через районний суд.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду в повному обсязі
виготовлено 09 грудня 2014 року.

Головуюча
О.М.ГУДИМ