У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні
відповідачів Перечинська міська рада
Закарпатської області, про визнання
незаконним та скасування державного
акта на право приватної власності на
земельну ділянку, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2, від імені та в
інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення
Перечинського районного суду від 31
липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 19.09.2013 звернувся до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи
наступним. Позивачу належить
призначена для будівництва та
обслуговування житлового будинку
земельна ділянка площею 0,43 га за
адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
Державним актом серії ІІІ-ЗК № 022017 від
25.07.1996 на право приватної власності на
землю. Відповідач ОСОБА_2 має Державний
акт серії І-ЗК № 006175 від 24.12.2001 на право
приватної власності на землю щодо
суміжної ділянки площею 0,45 га,
призначеної для обслуговування
житлового будинку та ведення
особистого підсобного господарства,
розташованої за адресою м. Перечин,
АДРЕСА_2. Відповідач порушує право
власності позивача на землю. Так,
безпосередньо на межі із земельною
ділянкою позивача встановлено
реконструйовану будівлю відповідача
із добудовою, що створює пожежну
небезпеку для будинку позивача.
Документально встановлено, що земельна
ділянка, яку фактично використовує
відповідач, частково накладається в
плані на земельну ділянку позивача.
Державний акт на землю видано
відповідачу без прийняття
відповідного рішення органом
місцевого самоврядування та без
розроблення технічної документації із
землеустрою на ділянку.

Посилаючись на ці обставини та на норми
земельного законодавства, позивач
просив визнати незаконним та скасувати
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку,
розташовану по АДРЕСА_2 в м. Перечині, що
був виданий ОСОБА_2

Ухвалою Перечинського районного суду
від 18.10.2013 до участі в справі залучено
ОСОБА_3 в якості співвідповідача.
Рішенням Перечинського районного суду
від 31.07.2014 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 задоволено, визнано незаконним
та скасовано Державний акт серії І-ЗК №
006175 на право приватної власності на
землю, виданий ОСОБА_2 24.12.2001.

ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого
діє ОСОБА_5, рішення суду оскаржив,
просить його скасувати та відмовити в
позові до нього та до ОСОБА_3 На думку
апелянта, рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Так, суд не
врахував преюдиційного рішення
Перечинського районного суду від
17.01.2013, яким ОСОБА_1 вже було відмовлено
в позові до ОСОБА_2 внаслідок
відсутності факту порушення прав
позивача на земельну ділянку. Суд не
врахував презумпції правомірності
чинного договору від 10.11.2009 про
дарування ОСОБА_2 належної йому
земельної ділянки ОСОБА_3, яка стала
власником ділянки, а оспорений
державний акт вже не посвідчує права
власності ОСОБА_2 на землю. За цих
обставин, позивач обрав невірний
спосіб захисту права, яким, на думку
апелянта, є звернення до органу
земельних ресурсів із заявою про
відновлення меж земельної ділянки.
ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_5, який апеляцію підтримав,
позивача ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_6, які апеляцію не визнали,
розглянувши справу за правилами ст. 305
ч. 2 ЦПК України за відсутності інших
учасників процесу, обговоривши доводи
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).
Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України щодо диспозитивності судового
процесу, апеляційний суд перевіряє
рішення суду першої інстанції в
частині вирішення позову щодо
відповідача ОСОБА_2 та бере до уваги
відповідні пов'язані факти і обставини,
оскільки це необхідно для розгляду
апеляції.

Встановлено, що на підставі рішення
Виконкому Перечинської селищної ради
від 27.12.1995 ОСОБА_1 25.07.1996 видано
Державний акт серії ІІІ-ЗК № 022017 на
право приватної власності на землю
щодо земельної ділянки загальною
площею 0,43 га, розташованої за адресою
АДРЕСА_1, при цьому, ділянка площею 0,15 га
надана у приватну власність для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, а ділянка площею 0,28 га надана в
постійне користування для ведення
особистого підсобного господарства
(а.с. 6). Належна позивачу ділянка площею
0,15 га зареєстрована 16.11.2012 у Державному
земельному кадастрі за номером
:01:007:0116 (а.с. 7). Перечинська селищна
рада 11.09.2001 прийняла рішення про
надання ОСОБА_2 у приватну власність
земельних ділянок за адресою смт.
Перечин, АДРЕСА_2, для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель - площею 0,15 га, для ведення
особистого підсобного господарства -
площею 0,31 га (а.с. 101-103). 24.12.2001 ОСОБА_2 був
виданий Державний акт серії І-ЗК № 006175
на право приватної власності на землю
щодо ділянки площею 0,45 га, призначеної
для обслуговування житлового будинку
та ведення особистого підсобного
господарства (а.с. 92-93). Отже,
вищезазначені земельні межують між
собою, ОСОБА_2 одержав державний акт на
землю істотно пізніше від ОСОБА_1

10.11.2009 ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 договір
дарування щодо 1/2 частини житлового
будинку АДРЕСА_2 в м. Перечині та щодо
усієї розташованої за цією адресою
земельної ділянки, на яку був 24.12.2001
виданий Державний акт серії І-ЗК № 006175
(а.с. 104-105). Договір посвідчено
держнотаріусом Перечинської
держнотконтори Ганчак Е.О. за
реєстровим № 710, у день укладення
зареєстровано в Державному реєстрі
правочинів, на Державному акті серії
І-ЗК № 006175 нотаріусом зроблена
відмітка про укладення договору
дарування. Інших документів
(реквізитів на документах), які б
вказували на оформлення права
власності обдарованої на земельну
ділянку, в справі немає.

З Акту перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від 09.08.2013
(а.с. 7-8), з Висновку експерта від 24.05.2014 №
12/13 за результатами проведення судової
земельно-технічної експертизи (а.с. 66-91),
з інших матеріалів справи випливає, що
стосовно земельної ділянки, на яку в
ОСОБА_2 наявний державний акт, відсутні
дані про технічну документацію (проект
землеустрою) щодо відведення та
передачі ділянки у власність,
погодження меж із сусідніми
землевласниками щодо цієї ділянки не
проводилося, ділянка не внесена до
Державного земельного кадастру і
кадастровий номер їй не присвоювався,
правовстановлюючих документів щодо
зміни власника ділянки немає.

Висновком експерта, від 24.05.2014 № 12/13
встановлено, що:

суміжні земельні ділянки, на які видані
Державний акт серії ІІІ-ЗК № 022017 на
право приватної власності на землю від
25.07.1996 і Державний акт серії І-ЗК № 006175
на право приватної власності на землю
від 24.12.2001, в плані накладаються одна на
одну, при цьому, накладається саме
земельна ділянка, на яку видавався
державний акт ОСОБА_2, на земельну
ділянку, на яку видавався державний акт
ОСОБА_1;

площа накладання становить 0,0106 га (106
кв. м), ширина накладання коливається
від 0,14 м до 1,77 м, при накладанні
земельних ділянок у межах ділянки
ОСОБА_1 площею 0,15 га із кадастровим
номером :01:007:0116, площа накладання
становить 0,0017 га (17 кв. м), ширина
накладання коливається від 0,08 м до 1,00 м;

при встановленні меж земельної ділянки
ОСОБА_2 не були дотримані межі раніше
приватизованої земельної ділянки,
належної ОСОБА_1

Рішенням Перечинського районного суду
від 17.01.2013, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Закарпатської
області від 22.02.2013, відмовлено в позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у землекористуванні та звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
(а.с. 25-26, 108-111). Як видно зі змісту
судових рішень, предметом позову
ОСОБА_1 було усунення порушень
землекористування внаслідок
недотримання, як вважав позивач,
будівельних норм ОСОБА_2 при зведенні
будівлі, частину якої той розмістив на
земельній ділянці позивача, шляхом
звільнення земельної ділянки від
частини будівлі. Судами було
встановлено, що будівля, про яку йшлося,
розташована в межах земельної ділянки
ОСОБА_2 Питання проходження межі між
суміжними земельними ділянками,
розташованими по АДРЕСА_1 в м. Перечині,
по всій її довжині, питання
землекористування в цілому, накладання
в плані ділянок не були предметом
позову та предметом дослідження в
справі. Відповідні питання не
ставилися на вирішення експерту, який
склав Висновок від 11.10.2012 № 35 судової
будівельно-технічної експертизи і
досліджував лише розташування спірної
будівлі стосовно меж суміжних
земельних ділянок та дотримання у
зв'язку з цим ДБН.

За приписами ЗК України (1990 р.), який був
чинним на час прийняття рішень про
надання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 земельних
ділянок та видачі їм державних актів,
передача ділянки, що належить до земель
населеного пункту і перебуває у
державній власності у власність або
користування фізичній особі
здійснюється за рішенням
уповноваженого органу державної
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, у порядку відведення,
таке право оформлюється відповідно до
закону, приступати до використання
земельної ділянки до встановлення меж
цієї ділянки в натурі (на місцевості) і
одержання документа, що посвідчує
право власності або право користування
землею, забороняється (ст.ст. 3, 17, 19, 22-24).
Отже, розробка, погодження проекту
відведення земельної ділянки
(відповідної технічної документації),
перенесення її меж у натуру (на
місцевість), є обов'язковими умовами
визначення чітких меж земельної
ділянки та оформлення права власності
(користування) землею.

Власники земельних ділянок і
землекористувачі можуть бути
позбавлені своїх прав або обмежені у їх
здійсненні лише у випадках,
передбачених законом, ці права
підлягають захисту, порушені права
підлягають поновленню (ст.ст. 6, 86 ЦК
Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 13, 14,
19, 48, 51, 55 Закону України «Про
власність», ст.ст. 39, 43, 44 ЗК України (1990
р.)). Аналогічно питання захисту прав
власників землі та землекористувачів
урегульовані нормами ЗК України (2001 р.,
набрав чинності з 01.01.2002) (ст.ст. 90, 95, 152,
153, 155) і ЦК України (2003 р., набрав
чинності з 01.01.2004) (ст.ст. 316-319, 321, 373, 386,
396). В силу указаних положень закону та
норм ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України,
ст. 328 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78, 81, 92 ЗК
України (2001 р.), право власності на
землю, в т.ч., за цивільно-правовою
угодою, та право землекористування
набувається громадянами відповідно до
закону і лише як таке підлягає захисту.

З набранням чинності ЗК України (2001 р.)
був установлений порядок, відповідно
до якого державний земельний кадастр -
це єдина державна система
земельно-кадастрових робіт, яка
встановлює процедуру визнання факту
виникнення або припинення права
власності і права користування
земельними ділянками та містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
цих ділянок, їх оцінку, класифікацію
земель, кількісну та якісну
характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів;
державна реєстрація земельних ділянок
здійснюється у складі державного
реєстру земель, який складається з
книги записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі із зазначенням
кадастрових номерів земельних ділянок
і Поземельної книги, яка містить
відомості про земельну ділянку (ст. 193 ч.
1, ст. 202).

Відповідно до Указу Президента України
від 17.02.2003 № 134/2003 «Про заходи щодо
створення єдиної системи державної
реєстрації земельних ділянок,
нерухомого майна та прав на них у
складі у складі державного земельного
кадастру», на Держкомітет України по
земельним ресурсам покладено обов'язок
щодо здійснення у складі державного
земельного кадастру реєстрації
земельних ділянок. Така реєстрація
була передбачена і станом на 2009 рік
здійснювалася згідно із Положенням про
порядок ведення державного земельного
кадастру, затвердженим Постановою КМ
України від 12.01.1993 № 15, і Тимчасовим
порядком ведення державного реєстру
земель, затвердженим наказом
Держкомзему України від 02.07.2003 № 174
(реєстрація в Мінюсті України від 25.07.2003
за № 641/7962), що передбачав внесення
записів про права на земельну ділянку
до Поземельної книги. Згідно з
Постановою КМ України від 17.07.2003 № 1088
«Про створення єдиної системи
державної реєстрації земельних
ділянок, нерухомого майна та прав на
них у складі державного земельного
кадастру», адміністратором бази даних
державного реєстру земель є ДП «Центр
державного земельного кадастру» (Центр
ДЗК), яке до створення єдиної системи
органів реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обмежень здійснює державну
реєстрацію земельних ділянок та прав
на них шляхом внесення відповідних
записів до бази даних державного
реєстру земель.

Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку, а також порядку
поділу та об'єднання земельних
ділянок» (Закон № 1066-VI), який набрав
чинності з 02.05.2009, були внесені зміни до
ст.ст. 125, 126 ЗК України, відповідно до
яких право власності на земельну
ділянку, набуту у власність із земель
приватної власності без зміни її меж,
цільового призначення, посвідчується,
зокрема, цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, встановленому
законом, у разі набуття права власності
на земельну ділянку за такою угодою;
при набутті права власності на
земельну ділянку на підставі такої
угоди державний акт на право власності
на земельну ділянку, що відчужується,
долучається до угоди; на державному
акті нотаріус, який посвідчує (видає)
документ, та орган, який здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обмежень, роблять відмітку
про відчуження земельної ділянки із
зазначенням документа, на підставі
якого відбулося відчуження; орган, який
здійснює реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обмежень, робить відмітку
про реєстрацію прав на земельну
ділянку на підставі документа про її
відчуження, складеного та посвідченого
в порядку, встановленому законом,
протягом 14 календарних днів з дня
подання до цього органу зазначеного
документа. Пунктом 3 Прикінцевих та
перехідних положень Закону № 1066-VI
передбачено, що до створення єдиної
системи органів реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обмежень відмітку
про відчуження земельної ділянки на
державному акті на право власності на
землю (земельну ділянку), що
відчужується, здійснює нотаріус та
орган, який здійснює державну
реєстрацію земельних ділянок; право
власності або право користування
земельною ділянкою виникає з моменту
державної реєстрації земельної
ділянки.

Постановою КМ України від 06.05.2009 № 439
«Про деякі питання посвідчення права
власності на земельну ділянку» на
підставі п. 4 Прикінцевих та перехідних
положень Закону № 1066-VI затверджено
Порядок здійснення відмітки про
перехід права власності на земельну
ділянку, згідно із яким нотаріус у разі
посвідчення цивільно-правового
договору про відчуження земельної
ділянки проставляє на державному акті
відмітку про перехід права власності
на земельну ділянку визначеного
змісту, а територіальний орган
Держкомзему за місцем знаходження
земельної ділянки протягом 14
календарних днів з дня подання до нього
документа про перехід права власності
на земельну ділянку проставляє на
державному акті відмітку про
реєстрацію в Поземельній книзі права
власності на неї визначеного змісту
(п.п. 3, 4).

Таким чином, право власності на
земельну ділянку, що була відчужена за
цивільно-правовою угодою від 10.11.2009,
виникало станом на 2009 рік у
обдарованого з моменту реєстрації в
Державному земельному кадастрі за
сукупності таких обов'язкових умов:
проставлення нотаріусом, який
посвідчив договір дарування, на
державному акті відмітки про перехід
права власності на земельну ділянку;
подання необхідних документів до
територіального органу Держкомзему за
місцем знаходження земельної ділянки;
внесення підрозділом Центру ДЗК
відповідного запису до бази даних
державного реєстру земель (Поземельної
книги); проставлення органом
Держкомзему на державному акті
відмітки про реєстрацію в Поземельній
книзі права власності на земельну
ділянку. Доказів дотримання цих
передбачених законом умов для
виникнення у ОСОБА_3 права власності на
земельну ділянку внаслідок укладення
договору дарування, доказів закінчення
відповідної процедури оформлення
переходу права власності у справі
немає, тому попри укладення договору
земельна ділянка з власності ОСОБА_2 не
вибула, а оспорений державний акт досі
посвідчує право власності цього
відповідача на землю.

ОСОБА_1 16.11.2012 зареєстрував у Державному
земельному кадастрі земельну ділянку
площею 0,15 га за правилами,
встановленими чинним на той час
Порядком ведення Поземельної книги,
затвердженим Постановою КМ України від
09.09.2009 № 1021 «Про затвердження порядків
ведення Поземельної книги і Книги
записів про державну реєстрацію
державних актів на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди землі», що
підтверджує факт попереднього
виготовлення і затвердження
відповідної технічної документації
щодо земельної ділянки (землеустрою)
(п.п. 1, 13-1 та інші положення Порядку).

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції, задовольняючи позов,
пред'явлений до ОСОБА_2, вірно виходив з
його обґрунтованості та доведеності.
Рішення суду щодо цього відповідача
відповідає вимогам закону та
ґрунтується на доказах, яким дано
правильну оцінку. Доводи апеляції не
спростовують законності та
справедливості рішення по суті.

Твердження апелянта про
преюдиційність судового рішення, яке,
на його думку, суд не врахував,
необґрунтоване, позаяк у справі, що
розглядається, інші предмет позову,
фактичні обставини справи та предмет
доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України),
іншим є і склад учасників процесу. Сама
по собі презумпція правомірності
правочину щодо дарування земельної
ділянки (ст. 204 ЦК України), на яку вказує
у скарзі апелянт, не має правового
значення у справі, оскільки правочин не
мав наслідком зміну власника земельної
ділянки та не впливає на суть спору. У
контексті спору, що виник, позивач мав
підстави ставити питання про
скасування саме державного акта та не
мав потреби в оспорюванні дійсності
договору дарування земельної ділянки.
Позивач пред'явив позов до належного
відповідача - ОСОБА_2 і не пред'являв
жодних вимог до ОСОБА_3, а суд,
притягнувши останню до участі в справі
в якості співвідповідача, не вирішував
позовних вимог щодо неї. Утім,
помилкове притягнення судом до участі
в справі співвідповідача не впливає на
правильність по суті рішення щодо
належного відповідача.

У справі мають значення підстави, з
яких позивач пред'явив вимоги, що
стосуються часткового накладання в
плані на його земельну ділянку
суміжної ділянки відповідача ОСОБА_2 та
виготовлення оспореного державного
акта без розроблення технічної
документації із землеустрою. Ці доводи
позову знайшли своє підтвердження під
час розгляду справи судом. Позивач
позбавлений можливості користуватися
частиною землі, на яку має право,
внаслідок перебування цієї частини
ділянки, на яку накладається в плані
суміжна ділянка, у межах тієї земельної
ділянки, що є одним з наслідків
відсутності проекту землеустрою щодо
земельної ділянки відповідача.
Позивач, маючи оформлені і визнані
державою права на свою земельну
ділянку та її межі, правомірно
пред'явив до ОСОБА_2, право якого на
землю у зайнятих межах не можна вважати
належно оформленим та безспірним
внаслідок відсутності доказів щодо
відведення земельної ділянки та
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), вимоги про визнання
незаконним та скасування державного
акта на землю, що відповідає способам
захисту порушеного права та забезпечує
його поновлення. Відсутність технічної
документації із землеустрою щодо
земельної ділянки є самостійною
підставою для визнання державного
акта, виданого на таку ділянку,
незаконним та для його скасування, при
цьому, право відповідача на набуття у
власність землі як таке під сумнів не
ставиться, не порушується, дійсність
рішення уповноваженого органу, на
підставі якого був виданий державний
акт, не оспорюється. Доводи позивача
про відсутність рішення про надання
відповідачу землі у власність не
підтвердилися, що, однак, не впливає на
обґрунтованість інших доводів позову,
які потягли його задоволення.

Позов може бути пред'явлений спільно
кількома позивачами або до кількох
відповідачів; кожен із позивачів або
відповідачів щодо другої сторони діє в
цивільному процесі самостійно (ст. 32 ч. 1
ЦПК України). У справі немає доказів
наявності у апелянта ОСОБА_2
повноважень (ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 244 ч.ч. 1, 3,
ст. 245 ЦК України, ст. 38 ч. 1, ст.ст. 42, 44 ЦПК
України) на представництво у суді
іншого відповідача ОСОБА_3, яка рішення
суду не оскаржила, тому він не вправі
ставити питання про скасування
рішення, ухваленого щодо ОСОБА_3

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України
апеляцію слід відхилити, правильне і
справедливе по суті рішення суду
першої інстанції, ухвалене щодо ОСОБА_2,
яке не може бути скасоване з одних лише
формальних міркувань, слід залишити
без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та
в інтересах якого діє ОСОБА_5,
відхилити, рішення Перечинського
районного суду від 31 липня 2014 р.,
ухвалене щодо ОСОБА_2, залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді