АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________Прова
дження № 22-ц/790/7959/14
Справа № 621/795/14-ц
інстанції: Овдієнко В.В.
Доповідач: Коростійова В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Коростійової
В.І.,

суддів: - Гуцал Л.В,
Кірсанової Л.І.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Зміївського районного суду
Харківської області від 15 жовтня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Зміївського районного комунального
підприємства містобудування та
архітектури про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку по
заробітній платі при звільненні,
стягнення невиплаченої при звільненні
заробітної плати та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

24 березня 2014 року ОСОБА_3
звернулася до суду із вказаним позовом,
який остаточно уточнила 16 вересня 2014
року.

Просила стягнути з Зміївського
районного комунального підприємства
містобудування і архітектури (далі -
ЗРКПМА) : невиплачену заробітну плату у
сумі 1202,89 грн.; середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
за період з 15 по 24 квітня 2013 року - 1544,06
грн.; 5000 грн. на відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування позову
посилалась на те, що перебувала з
відповідачем у трудових
правовідносинах з 1 жовтня 2005 по 15
квітня 2013 року. Звільнена за п.1 ст.40
КЗпП України.

В день звільнення відповідач не
провів з нею розрахунок.

На момент звільнення відповідач
мав перед нею заборгованість по
заробітній платі у сумі 5711,96 грн.

16 квітня 2013 року відповідач
перерахував їй 2311,12 грн., а 23 квітня 2013
року - 2197,95 грн., а всього 4509,07 грн.

На час звернення до суду
заборгованість по заробітній платі
складає 1202,89 грн.

Посилаючись на вказані обставини,
просила задовольнити позов.

Відповідач, в особі свого
представника, проти позову
заперечував. При цьому пояснив, що у
день звільнення - 15 квітня 2014 року
повний розрахунок з позивачкою
проведено не було. Всі належні ОСОБА_3
при звільненні суми були їй
перераховані 23 квітня 2014 року. З цього
часу будь-яка заборгованість ЗРКПМА
перед ОСОБА_3 відсутня. З огляду на це,
просив відмовити позивачці у позові
про стягнення 1202,89 грн. та 5000 грн. на
відшкодування моральної шкоди. У
частині позовних вимог про стягнення
середнього заробітку на час затримки
розрахунку при звільненні просив
застосувати трьохмісячний строк
звернення до суду, який ОСОБА_3
пропустила без поважних причин.

Рішенням Зміївського районного
суду Харківської області від 15 жовтня
2014 року ОСОБА_3 у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просе
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким її
позов задовольнити. При цьому
посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права.

ЗРКПМА рішення суду першої
інстанції не оскаржило, письмових
заперечень на апеляційну скаргу не
подало.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість судового рішення
відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України
- у межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія не знаходить
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Судом першої інстанції
встановлено, що сторони перебували у
трудових правовідносинах.

ОСОБА_3 працювала у ЗРКПМА на
посаді головного бухгалтера, а потім -
бухгалтера.

Наказом №5 від 12 квітня 2013 року
звільнена з посади бухгалтера ЗРКПМА
за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України - за
скороченням штату (а.с.5).

Судом першої інстанції
встановлено і підтверджується
наявними у справі і наведеними у
рішенні доказами, що на день звільнення
ОСОБА_3 належало до виплати 5857,17 грн., з
яких: за березень 2013 року - 1348,10 грн.; за
квітень 2013 року - 1376,50 грн. - тарифна
ставка; 1444 грн. - компенсація за
невикористану відпустку; 2682,40 грн. -
вихідна допомога.

ОСОБА_3 виплачено: 2 квітня 2013 року
532,29 грн. і 815,81 грн., 16 квітня 2013 року -
2311,12 грн.; 23 квітня 2013 року - 2197,95 грн.,
всього - 5857,17 грн. (а.с.31, 42-71).

Зазначене підтверджується
розрахунково-платіжними відомостями
за квітень 2013 року, оглянутими судом
першої інстанції, книгою нарахувань
заробітної плати щодо розрахунку
компенсації за невикористану
відпустку та вихідної допомоги (а.с.31,
42-72).

ОСОБА_3 не заперечувала
достовірність даних у зазначених
бухгалтерських документах та
розрахунку, наданого ЗРКПМА.

З огляду на це, суд першої
інстанції підставно відмовив ОСОБА_3 у
позові про стягнення заборгованості по
заробітній платі у сумі 1202,89 грн.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі на те, що ЗРКПМА має перед нею
заборгованість по заробітній платі у
сумі 1202,89 грн., не підтверджено жодним
доказом.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За змістом ч.1 ст.233 КЗпП України та
рішенням Конституційного суду України
№4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року за
вимогами про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні встановлено
трьохмісячний строк звернення до суду
з дня, коли звільнений працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
те, що власник або уповноважений ним
орган, з вини якого сталася затримка
виплати всіх належних при звільненні
сум, фактично з ним не розрахувався.

Судом встановлено і визнається
ОСОБА_3, що розрахунок з нею відповідач
провів не у день звільнення - 15 квітня
2013 року, а 23 квітня 2013 року.

Відповідач цей факт визнав, проте
просив застосувати трьохмісячний
строк звернення до суду за вирішенням
трудового спору, який ОСОБА_3
пропустила без поважних причин.

Судом встановлено, що про
порушене право ОСОБА_3 дізналася 15
квітня 2013 року.

З позовом до суду звернулася 24
березня 2014 року.

Доказів поважності причин
пропуску строку звернення до суду за
вирішенням трудового спору суду не
надала.

З огляду на це, суд першої
інстанції підставно відмовив ОСОБА_3 у
позові про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за пропуском
трьохмісячного строку звернення до
суду за вирішенням трудового спору.

Посилання в апеляційній скарзі на
юридичну необізнаність щодо строку
звернення до суду не заслуговують на
увагу, оскільки це не є поважною
причиною у розумінні ст.234 КЗпП України.

Відповідно до ст.237-І КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

ОСОБА_3 не довела, що ЗРКПМА
заборгувало їй 1202,89 грн., а тому суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що порушено
її законних прав відповідачем не було.

Не надала ОСОБА_3 суду і доказів
того, що затримка розрахунку при
звільненні на 8 днів призвела до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагали для неї
додаткових зусиль для організації
свого життя.

За таких обставин, суд першої
інстанції підставно відмовив ОСОБА_3 у
позові про відшкодування моральної
шкоди.

Рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги його
висновків не спростовують.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.1 ч.1
ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Зміївського
районного суду Харківської області від
15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: