Справа № 729/724/14 Провадження №
22-ц/795/1962/2014 Головуючий у I інстанції:
Демченко Л. М.Категорія: цивільна
Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

12 листопада 2014 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Губар В.С., Мамонової О.Є.,

при секретарі - Коваленко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2 та його представників: ОСОБА_3 та
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Бобровицького
районного суду Чернігівської області
від 08 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и
в:

Рішенням Бобровицького районного суду
Чернігівської області від 08 серпня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2, власника земельної
ділянки, розташованої по АДРЕСА_1
привести існуючі межі земельної
ділянки у відповідність до меж
встановлених Державним актом на право
приватної власності на землю серії ЯЖ
№ 727269 від 14 грудня 2009 року виданого
ОСОБА_1 шляхом переносу збудованого ним
паркану у бік земельної ділянки
АДРЕСА_1 на відстань 0,40 метрів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в
повернення судового збору 243 гривні 60
коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
скасувати та постановити нове про
відмову позивачу у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом першої інстанції
безпідставно покладено в основу
рішення акти комісії по
землевпорядкуванню та не взято до
уваги того, що паркан апелянт не
будував, а попередня власниця
земельної ділянки позивача ніяких
претензій стосовно паркану не
висловлювала.

Також, доводами апеляційної скарги є
те, що апелянт на законних підставах та
у встановлених законом межах є
власником земельної ділянки, оскільки
районним судом не піднімалося питання
видачі та скасування
правовстановлюючих документів, а
третьою особою хоча і був залучений
орган місцевого самоврядування -
Марковецька сільська рада, проте її
правова позиція невідома, так як в
рішенні суду вона взагалі не
згадується.

Крім того, апелянт зазначає, що він не
погоджував межі земельних ділянок при
виготовленні технічної документації
на земельну ділянку позивача та вказує
на те, що виконання оспорюваного
рішення порушило б його право
власності на земельну ділянку.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не може бути задоволена,
виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою, суд першої
інстанції виходив з того, що
встановлено порушення меж зі сторони
відповідача, а тому позовні вимоги
підлягають задоволенню.

Такий висновок суду ґрунтується на
законі та відповідає обставинам справи
і з ним погоджується апеляційний суд,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 03 липня 2007
року придбав у ОСОБА_5, житловий
будинок АДРЕСА_3, який був розташований
на землях Марківецької сільської ради,
що підтверджується договором купівлі
продажу.

Згідно Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 727269 від 14 грудня 2009 року, позивач є
власником земельної ділянки, цільове
призначення, для будівництва і
обслуговування житлового будинку
господарських будівель і споруд,
площею 0,2300 га, яка розташована за
вищезазначеною адресою. ОСОБА_2 є
власником суміжної земельної ділянки з
цільовим призначенням для будівництва
і обслуговування жилого будинку
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) площею 0,2500га, та
земельної ділянки площею 0,2919 га,
цільовим призначенням для ведення
особистого селянського господарства,
які розташовані в АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України передбачено
що одним із шляхів захисту прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки є відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення прав
і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав.

З державних актів на право власності
на землю та актів обстеження меж
земельних ділянок комісією по
землеупорядкуванню Марківецької
сільради між землеволодіннями ОСОБА_1
та ОСОБА_2 від 15.04.2013 року та 16.06.2014 року
вбачається, що ширина земельної
ділянки по державному акту на право
власності на земельну ділянку позивача
- 17,11 м., а в натурі 16,70 м., що на 0,40 м.
менше, при довжині 129,76 м., тобто
встановлено викривлення межі
земельної ділянки з боку ОСОБА_2, який
встановив на даній межі паркан. Даний
факт підтвердили в судовому засіданні
свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Однак, відповідно до ст. 143 ЦПК України
для з'ясування обставин, що мають
значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь в справі, що
узгоджується з позицією викладеною в п.
25 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16 квітня 2004 року, із
змінами « Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ».

На виконання вимог цивільного
процесуального законодавства щодо
сприяння сторонам у виконання їх
обов'язку подати свої докази, суд
першої інстанції роз'яснював вимоги
вищезазначеної правової норми та
пропонував сторонам скористатись
своїм обов'язком щодо надання доказів
та заявити клопотання про призначення
експертизи, однак сторони відмовились
від проведення експертизи, висловлюючи
позицію про недоцільність її
проведення по справі.

Крім того, апеляційним судом в порядку
ч.4 ст. 10 ЦПК України також було
роз'яснено сторонам право на звернення
до суду з клопотанням про проведення
експертизи, однак сторони відмовилися
скористатися таким правом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивач надав суду акти обстеження меж
земельних ділянок комісією по
землеупорядкуванню Марківецької
сільради, в яких встановлено
викривлення межі земельної ділянки з
боку ОСОБА_2

Відповідач та його представники дані
докази позивача не спростували та не
надали власних доказів на
підтвердження не порушення межі зі
сторони відповідача ОСОБА_2

Таким чином, враховуючи, що на підставі
вищезазначених доказів встановлено
порушення меж зі сторони ОСОБА_2, а
інших доказів сторонами не надано,
апеляційний суд погоджується з
висновком районного суду про наявність
підстав для задоволення позову, а тому
доводи апеляційної скарги в цій
частині є необґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що паркан він не
будував, а попередня власниця
земельної ділянки позивача ніяких
претензій стосовно паркану не
висловлювала, не можуть братися до
уваги, оскільки саме відповідач є
власником земельної ділянки, до якого з
позовом і звернувся позивач за
захистом свого порушеного права.

Твердження апелянта про те, що
відповідач не погоджував межі
земельних ділянок при виготовленні
технічної документації на земельну
ділянку позивача, суд також не може
взяти до уваги, оскільки, як вірно
зазначено районним судом, єдиним
правовстановлюючим документом, що
підтверджує право власності на
земельну ділянку позивача є державний
акт на право власності на землю, який є
дійсним і ніким не скасований.

Інші доводи апеляційної скарги щодо
змісту позовних вимог та нез'ясування
судом правової позиції третьої особи
по справі, не можуть бути прийняті
апеляційним судом, оскільки,
відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, а щодо
нез'ясування судом правової позиції
третьої особи то представник останньої
не був присутнім під час розгляду
справи судом першої інстанції. Проте
свою правову позицію третя особа
зазначила в заяві адресованій
апеляційному суду, поклавшись на
розсуд суду при вирішення даної справи.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення
ухвалене з додержанням вимог закону,
підстав для його зміни або скасування,
передбачених ст. 309 ЦПК України, за
доводами апеляційної скарги не
вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують правильності
висновків суду та є необґрунтованими, в
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бобровицького районного суду
Чернігівської області від 08 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: