АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/9296/14
Головуючий 1 інст. - Васильєва О.О.
Категорія : договірні
Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О.,
Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на заочне рішення Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 25
листопада 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання кредитного
договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про
визнання кредитного договору
недійсним.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1
вказувала, що 01 лютого 2007 року між нею
та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником
якого є відповідач, було укладено
договір про надання споживчого
кредиту, за яким останній
зобов'язувався надати їй кредит в сумі
40 000 швейцарських франків еквівалент 161
385,72 грн., а вона повинна була прийняти
його, належним чином використати та
повернути зі сплатою 8,49% річних. На
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання також укладено договір
іпотеки, предметом якого є двокімнатна
квартираАДРЕСА_1 Запорізької області.
Вважає, що кредитний договір з
додатковими угодами не відповідає
вимогам чинного законодавства, містить
несправедливі та дискримінаційні
умови, встановлюють жорсткі обов'язки
та відповідальність для споживача.
Крім того, їй не було Банком надано
інформацію про орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість всіх
сукупних послуг, а також інших
фінансових зобов'язань споживача; не
ознайомлено її також і з умовами
договору. Вважає, що вищевикладене є
підставою для визнання кредитного
договору недійсним, оскільки нею
сплачено 280 096,43 грн., тоді як Банк
фактично надав кредит у розмірі 161 385,72
грн.

Тому, ОСОБА_1 просила суд визнати
недійсним договір про надання
споживчого кредиту від 01 лютого 2007
року, укладеного між нею та
відповідачем, а також стягнути на її
користь судові витрати.

Заочним рішенням Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 25
листопада 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Сторони про час та місце розгляду
справи в апеляційному суді
повідомлялися належним чином причин
неявки до суду не надали.

Неявка сторін, належно повідомлених
про час та місце розгляду справи
відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України
не перешкоджає розгляду справи судом
апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу не підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що при укладанні кредитного
договору сторони погодили усі його
істотні умови, форма та зміст договору
відповідають чинному законодавству,
недійсність договору споживчого
кредиту позивачем не доведено.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що 01 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк», було укладено
договір про надання споживчого
кредиту, за яким останній
зобов'язувався надати позивачці кредит
в сумі 40 000 швейцарських франків
еквівалент 161 385,72 грн., а остання
повинна була прийняти його, належним
чином використати та повернути зі
сплатою 8,49% річних (а.с.15).

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

На забезпечення виконання кредитного
зобов'язання між сторонами укладено
договір іпотеки, предметом якого є
двокімнатна квартираАДРЕСА_1
Запорізької області (а.с.22).

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» визначено, що
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію; і)
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

Також, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року за № 168 банки
зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, зазначивши
таке: а) найменування та
місцезнаходження банку - юридичної
особи та його структурного підрозділу;
б) умови кредитування, зокрема: можливу
суму кредиту; строк, на який кредит може
бути одержаний; мету, для якої кредит
може бути використаний; форми та види
його забезпечення; необхідність
здійснення оцінки майна та, якщо така
оцінка є необхідною, ким вона
здійснюється; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
процентної ставки (фіксована, плаваюча
тощо); переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування; в)
орієнтовну сукупну вартість кредиту з
урахуванням: процентної ставки за
кредитом, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту (у тому числі на
користь третіх осіб - страховиків,
оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів
тощо); варіантів погашення кредиту,
уключаючи кількість платежів, їх
періодичність та обсяги; можливості та
умов дострокового повернення кредиту;
г) інші умови, передбачені
законодавством. Банки розробляють
форму (бюлетень, довідка, повідомлення
тощо) надання споживачу достовірної
інформації про умови кредитування та
орієнтовну сукупну вартість кредиту,
яка повинна бути затверджена рішенням
уповноваженого органу банку та
доведена до відома його відповідних
структурних підрозділів.

Згідно з п.п. 3.7., 3.8. Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
Постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року за
№168 якщо умовами кредитного договору
передбачено або допускається
використання кількох альтернативних
варіантів надання банківських послуг,
які є супутніми до кредитної операції
(зокрема погашення заборгованості
готівковими коштами до банку або
шляхом безготівкового розрахунку),
банк зобов'язаний надати клієнту
вичерпну інформацію про вартість
кожного з альтернативних варіантів
надання послуг. У разі надання кредиту
в іноземній валюті банки зобов'язані
під час укладення кредитного договору:
попередити споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
кредитним договором несе споживач;
надати інформацію щодо методики, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валюту зобов'язання
під час погашення заборгованості за
кредитом та процентами за користування
ним.

Судом першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що позивач був
ознайомлений з умовами кредитування,
зокрема щодо можливої суми кредиту,
строку на який кредит може бути
одержаний, мети, для якої кредит може
бути використаний, форми та видів його
забезпечення, тощо, а також із
орієнтованою сукупною вартістю
кредиту, відомостей щодо процентної
ставки, комісії за надання та
обслуговування кредиту, мінімальної
щомісячної суми платежу та строку
кредитування, про що свідчить підпис
ОСОБА_1 на кожній сторінці оспорюваного
договору (а.с.15-21).

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
згідно з яким кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а суд розглядає справу
в межах заявлених вимог і вирішує
справу на підставі наданих доказів.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, постановлено
з дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307,
ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 25
листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: