АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/9144/14
Головуючий І інстанції - Губська Я.В.
Доповідач - Сащенко І.С.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Сащенка І.С.

суддів: - Овсяннікової
А.І., Бездітко В.М.,

при секретарі - Стрельченко
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 на рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 26 листопада 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» про
визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про
визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказав,
що між ним та ПАТ «ОТП Банк» був
укладений договір про надання
кредитної лінії №СrL-SМЕ 708/301/2008 від 28
липня 2008 року. Також, 18.08.2010 року
укладено додатковий договір №1 та 26
квітня 2011 року додатковий договір №2.
Зазначив, що при укладенні договорів
відповідачем не було надано всю
необхідну інформацію з приводу
отримання кредиту, а саме не було
надано в письмовій формі повної
інформації про умови кредитування, а
також орієнтовну сукупну вартість
кредиту, яка надається перед
укладенням кредитного договору, що є
порушенням ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» та відповідно
до ч. 2 ст. 19 даного Закону є
підприємницькою практикою, що вводить
в оману. Також, договори укладено з
порушенням вимог Закону України «Про
захист прав споживачів» та Правил про
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
Постановою Правління Національного
Банку України №168 від 10 травня 2007 року,
в частині недотримання істотних умов,
які обов'язкові для кредитних
договорів, чим були порушені права як
споживача фінансових послуг. Умови
зазначених договорів не містять
відомостей щодо детального розпису
загальної вартості кредиту, як цього
вимагає ч.4 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», а графіки
повернення кредиту та сплати процентів
по спірним договорам не було складено
взагалі, що є порушенням норм Правил
НБУ про надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту №168 від 10 травня 2007 року.

Уточнивши позовні вимоги, просив
визнати недійсними договір про надання
кредитної лінії №СrL-SМЕ 708/301/2008 від 28
липня 2008 року, додатковий договір №1
від 18 серпня 2010 року та додатковий
договір №2 від 26 квітня 2011 року та
застосувати наслідки недійсності
правочину.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду
міста Харкова від 26 листопада 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та прийняти
нове, яким його позов задовольнити
повністю. В обґрунтування своїх вимог
апелянт посилається на те, що рішення
суду першої інстанції було прийняте з
грубим порушенням норм матеріального
права та з неправильним застосуванням
норм процесуального права, є
незаконним та необґрунтованим,
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи. Зазначає,
що ним надані всі докази на
підтвердження позовних вимог і тому є
всі підстави для їх задоволення.

Колегія суддів, вислухавши суддю -
доповідача, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України -
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема питання про те, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції
виходив з того, що при укладенні
договору кредиту та додаткових
договорів до нього були дотримані всі
вимоги чинного законодавства, зокрема
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції.

Встановлено, що 28.07.2008 року між ЗАТ «ОТП
Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір
про надання кредитної лінії №СrL-SМЕ
708/301/2008 на суму 310000 долл. США на споживчі
цілі з виплатою відсотків відповідно
до умов договору на строк до 26.07.2011 року
(а.с. 4 - 16 ).

Додатковим договором №1 від 18.08.2008 року
підвищено процентну ставку в разі
порушення позичальником будь-яких
зобов'язань, додатковим договором №2
від 26.04.2011 року змінена фіксована
процентна ставка за кредитом у
відповідні періоди ( а.с. 16 - 28 ).

Частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, установлених
договором, а позичальник повернути
кредит та сплатити відсотки.
Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

Як убачається з умов кредитного
договору, ЗАТ «ОТП Банк» надало
позичальнику кошти на споживчі цілі, а
тому особливості регулювання відносин
сторін визначаються Законом України
«Про захист прав споживачів».

У справі про захист прав споживачів
кредитних послуг держава забезпечує
особливий захист більш слабкого
суб'єкта економічних відносин, а також
фактичну, а не формальну рівність
сторін у цивільно-правових відносинах,
шляхом визначення особливостей
договірних правовідносин у сфері
споживчого кредитування та обмеження
дії принципу свободи цивільного
договору. Це здійснюється через
встановлення особливого порядку
укладення цивільних договорів
споживчого кредиту, їх оспорювання,
контролю за змістом та розподілу
відповідальності між сторонами
договору. Тим самим держава одночасно
убезпечує добросовісного продавця
товарів (робіт, послуг) від можливих
зловживань з боку споживачів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», на яку позивач
посилався, обґрунтовуючи свої позовні
вимоги, продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202
ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним, правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання на момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції
дійшов вірного та ґрунтовного
висновку, про відсутність підстав для
визнання недійсним кредитного
договору та додаткових договорів до
нього, оскільки зміст оспорюваних
договорів не суперечить чинному
законодавству, при їх укладенні
волевиявлення його сторін було вільним
і відповідало їхній внутрішній волі,
сторони мали необхідних обсяг
цивільної дієздатності.

Посилання представника позивача в
позовній заяві та апеляційній скарзі
на те, що банком не було надано всю
необхідну інформацію з приводу
отримання кредиту, а саме не було
надано в письмовій формі повної
інформації про умови кредитування, а
також орієнтовну сукупну вартість
кредиту, яка надається перед
укладенням кредитного договору
судовою колегією не приймаються.

Матеріали справи містять графіки
повернення кредиту та сплати
відсотків, розрахунок орієнтовної
вартості кредиту, заявки на отримання
коштів, на кожному аркуші яких є підпис
ОСОБА_3 ( а.с. 67 - 79 ). Вказане, а також
виписка по рахунку позичальника
свідчать про обізнаність позивача про
всі необхідні умови щодо отримання та
обслуговування кредиту як до його
укладення, так і в процесі погашення.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення або
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело чи могло призвести до
неправильного вирішення справи,
підстав для скасування судового
рішення немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК
України судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Київського районного суду
міста Харкова від 26 листопада 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді