Справа № 387/1583/14-ц
Номер провадження по справі 2/387/478/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2014 року
смт.
Добровеличківка

Добровеличківський районний суд
Кіровоградської області в складі :

Головуючого судді
Цоток В.
В.

при секретарі

Придатченко О.О.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Добровеличківського районного суду
Кіровоградської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання договору позики удаваним
правочином та визнання недійсним
договору купівлі-продажу
автозаправочної станції в частині
визначення вартості майна ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про визнання
договору позики удаваним правочином та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу автозаправочної
станції в частині визначення вартості
майна, в якому зазначив, що 20 січня 2013
року ним була написана розписка про
позику грошових коштів в сумі 438000
гривень у ОСОБА_3, які ОСОБА_1
зобов'язався сплатити позикодавцю до 30
травня 2013 року - 200000 гривень, до 1
вересня 2013 року - 238000 гривень. Вважає, що
вказаний правочин є удаваним, оскільки
був вчинений для приховання інших
правочинів в частині визначення
узгодженої сторонами суми продажу
майна та порядку розрахунку сторін, а
саме : договору купівлі-продажу
автозаправочної станції від 23.01.2013
року, укладеного між приватними
підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
зареєстрованого в реєстрі за № 86 ;
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 23.01.2013 року, укладеного між
приватними підприємцями ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, зареєстрованого в реєстрі за №
88 . Крім того, зважаючи на ті обставини,
що вартість автозаправочної станції,
яка зазначена в договорі
купівлі-продажу від 23.01.2013 року, є
значно меншою від вартості вказаного
майна, яка фактично була обумовлена між
сторонами, вважає, що має право
вимагати визнання частково недійсним
вказаного правочину в частині вартості
проданого майна .

Позивач та його представник в
судовому засіданні заявлені вимоги
підтримали повністю та обгрунтували їх
обставинами, викладеними в позовній
заяві .

Відповідач в судовому засіданні
заявлених вимог не визнав повністю,
мотивуючи тим, що викладені позивачем
обставини не відповідають фактичним
обставинам справи . На стадії
з'ясування питання щодо можливості
врегулювання спору в позасудовому
порядку ОСОБА_3 самовільно залишив зал
судового засідання, заяв про розгляд
справи за його відсутності до суду не
надав . В зв'язку з цим судом було
прийняте рішення про продовження
судового розгляду за відсутності
відповідача .

Заслухавши пояснення позивача та
його представника, дослідивши письмові
докази, суд вважає встановленими
наступні фактичні обставини справи та
відповідні їм правовідносини :

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона (
позикодавець) передає у власність
другій стороні ( позичальникові )
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики ) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості . Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей .

З розписки від 20.01.2013 року,
встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
житель АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, іменований далі як позичальник
дав цю розписку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
жителю АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
іменований далі, як позикодавець, на
підтвердження виконання умов договору
позики грошових коштів, в зв'язку з чим
зазначає, що в приміщенні будинку
АДРЕСА_2 до моменту написання даної
розписки він дійсно отримав від
позикодавця грошові кошти в сумі 438000
гривень. Вказані грошові кошти
позичені ним для розвитку власної
підприємницької діяльності. Строк, на
який він позичив зазначені грошові
кошти, погоджено між ним та
позикодавцем таким чином : До 30.05.2013
року він має повернути позикодавцю 200000
гривень. До 01.09.2013 року - залишок суми -
238000 гривень. До написання даної
розписки він попередньо ознайомлений
із загальними вимогами, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, розуміє природу договору
позики, володіє необхідним обсягом
цивільної дієздатності, повною мірою
усвідомлює значення своїх дій та видає
дану розписку без будь-якого
застосування фізичного чи
психологічного тиску на підставі свого
вільного волевиявлення та
підтвердження реальності вчинених ним
дій ( а.с. 11-12 ).

З пояснень позивача, встановлено,
що вказана розписка була складена ним
власноручно, що згідно ч.2 ст.1047, ст. 526
ЦК України вказує не лише на факт
укладення договору позики, а й на факт
передачі позикодавцем грошових коштів
позичальнику .

Відповідно до ст. 235 ЦПК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до ст.1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги
позивач посилався на те, що дійсно
20.01.2013 року написав розписку з метою
підтвердження своїх грошових
зобов'язань перед ОСОБА_3 в сумі 438000
гривень. Проте вважає, що правова
природа цього зобов'язання випливала
не з встановленого ст.ст. 1046,1047 ЦК
України обов'язку позичальника
повернути грошові кошти, отримані у
позикодавця, а з обов'язку ОСОБА_1
оплатити вартість нерухомого майна,
переданого йому у власність ОСОБА_3 на
підставі договорів купівлі-продажу
автозаправочної станції від 23.01.2013
року, зареєстрованого в реєстрі за № 86
та купівлі-продажу земельної ділянки,
від 23.01.2013 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 88, укладених між сторонами
.

Необхідність укладення удаваного
договору позики позивач мотивував тим,
що за попередньою домовленістю сторін
ціна автозаправочної станції мала
становити 607200 гривень . Продавець
ОСОБА_3 не бажав сплачувати податки з
усієї вказаної суми, а тому за згодою
сторін в договорі купівлі-продажу було
визначено ціну зазначеного вище
нерухомого майна в розмірі 171000 гривень.
Решту суми в розмірі 438000 гривень
ОСОБА_1 зобов'язався сплатити
частинами , а саме до 30.05.2013 року - 200000
гривень, до 01.09.2013 року - 238000 гривень, про
що склав боргову розписку .

Згідно договору купівлі-продажу
автозаправної станції від 23.01.2013 року,
укладеного між приватним підприємцем
ОСОБА_3 ( продавець ) та приватним
підприємцем ОСОБА_1 ( покупець ),
посвідченого приватним нотаріусом
Новоукраїнського районного
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 86,
продавець передав, а покупець прийняв у
приватну власність автозаправочну
станцію загальною площею 24,2 кв.м., яка
знаходиться за адресою :
АДРЕСА_3. Сторони обізнані із
загальними вимогами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
згідно із вільним волевиявленням,
котре відповідає внутрішній волі
учасників цього правочину, маючи на
меті реальне настання правових
наслідків . Відповідно до п.4 договору
автозаправочну станцію продано за
ціною 171000 гривень, які покупець
зобов'язується оплатити продавцеві до
30 травня 2013 року. Волевиявлення сторін
з питання вартості автозаправочної
станції, що вказана у цьому договорі,
сформувалася за попередньою їх згодою
без обману, насильства, погроз та є
вигідним для обох сторін . Відповідно
до п.9 договору продавець та покупець
домовились про те, що : особи, що
підписали цей договір, не перебувають у
хворобливому стані, не страждають у
момент укладання цього договору на
захворювання, що перешкоджають
усвідомленню суті правочину ; сторони
розуміють природу цього правочину,
свої права та обов'язки за договором ;
правочин вчиняється з наміром
створення відповідних правових
наслідків ( не є фіктивним ) ; цей
правочин не приховує інший правочин (
не є удаваним ) ; особи, що підписали цей
договір, володіють українською мовою,
що дало їм можливість прочитати та
правильно зрозуміти сутність цього
договору та переконатись у тому, що усі
без винятку його умови відповідають
інтересам сторін правочину .

Згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 23.01.2013 року,
укладеного між приватним підприємцем
ОСОБА_3 ( продавець ) та приватним
підприємцем ОСОБА_1 ( покупець ),
посвідченого приватним нотаріусом
Новоукраїнського районного
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 88,
продавець передав, а покупець прийняв у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,1250 га, кадастровий номер якої
:50:003:0001, що знаходиться за адресою
: АДРЕСА_3.

Сторони обізнані із загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, згідно із
вільним волевиявленням, котре
відповідає внутрішній волі учасників
цього правочину, маючи на меті реальне
настання правових наслідків .
Відповідно до п.2.1 договору за
домовленістю сторін продаж земельної
ділянки вчиняється за 32800 гривень.
Зазначена ціна за твердженням сторін
відповідає їх волевиявленню, є
остаточною і змінам після укладення
цього договору не підлягає . Відповідно
до п. 4.2 договору продавець та покупець
після ознайомлення з проектом цього
договору заявляють та гарантують один
одному та іншим особам, що : своїм
змістом він повністю відповідає їх
волевиявленню ; вони однаково
розуміють значення і умови цього
договору та його правові наслідки ;
договір спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним ; їх волевиявлення є
вільним та відповідає внутрішній волі ;
договір не має характеру фіктивного та
удаваного правочину; ціна продажу,
зазначена в пункті 2.1 цього договору,
відповідає їх дійсним намірам і
попереднім домовленостям ; вони не
обмежені в праві укладати правочини ;
не визнані в установленому порядку
недієздатними; вільне володіння
українською мовою дозволяє кожному з
них правильно зрозуміти зміст цього
договору; підписання цього договору
підтверджуватиме факт відсутності
взаємних претензій щодо ціни земельної
ділянки .

Таким чином із змісту вказаних
договорів встановлено, що вони
відповідають вимогам ст.203 ЦК України, а
ціна автозаправочної станції та
земельної ділянки відповідає дійсним
намірам та домовленостям сторін .

Аналізуючи досліджені в судовому
засіданні докази, суд прийшов до
висновку, що стороною позивача не було
надано доказів, які б вказували на
безгрошовість договору позики від
20.01.2013 року, а також на те, що вказаний
правочин було вчинено з метою
приховання іншого правочину, чи під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини . Із вказаних
вище підстав суд вважає
необґрунтованими і доводи позивача
про недійсність п.4 договору
купівлі-продажу автозаправочної
станції в частині визначення дійсної
договірної ціни та порядку розрахунку
сторін.

Крім того судом звертається
увага й на ті обставини, що позивач не
оспорював договір позики від 20.01.2013
року та договір купівлі- продажу
автозаправочної станції від 23.01.2013 року
до моменту ухвалення
Амур-Нижньодніпровським районним
судом міста Дніпропетровська рішення
від 06.11.2014 року по цивільній справі №
199/3093/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 заборгованості за
договором позики від 20.01.2013 року в сумі
438000 гривень та відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання
недійсним вказаного правочину .

Зважаючи на викладене, суд
прийшов до висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити повністю .

На підставі ст.ст.
203,215,235,632,655,691,1046,1047,1051 ЦК України,
постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року № 9 " Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними ",
керуючись ст.ст. 10,11,60,88,212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повний текст рішення буде
виготовлений судом до 17 години 23.12.2014
року .

Рішення суду може бути оскаржене
до апеляційного суду Кіровоградської
області на протязі десяти днів з дня
отримання його копії, шляхом подачі
апеляційної скарги через суд першої
інстанції .

Суддя Добровеличківського
районного суду

Кіровоградської області
В. В.
Цоток