Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Олійник А.С.,-розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ківшовата Агро», про
визнання недійсною додаткової угоди до
договору оренди землі, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 в особі представника
ОСОБА_7 на рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області
від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и
л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро» (далі - ТОВ «Ківшовата
Агро») про визнання недійсним
додаткової угоди до договору оренди
землі. Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовувала тим, що згоди на
підписання додаткової угоди до
договору оренди земельної ділянки від
01 жовтня 2008 року (далі - Додаткова
угода), укладеної 09 березня
2012 року від її імені, як власника
земельної ділянки, загальною площею
2,3894 га, розташованої на території
Ківшоватської сільської ради
Таращанського району Київської
області та ТОВ «Ківшовата Агро» вона
не надавала, додаткову угоду не
підписувала, оскільки мала намір
самостійно використовувати власну
земельну ділянку за призначенням.
Просила суд визнати вказану додаткову
угоду недійсною.

Рішенням Таращанського районного суду
Київської області від 23
грудня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено.
Визнано недійсною додаткову угоду до
договору оренди землі від 09 березня 2012
року, укладену між ОСОБА_6 та ТОВ
«Ківшовата Агро». Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 20 березня 2014 року
вказане рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове, яким в
задоволені позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі
представника ОСОБА_7 просить
рішення апеляційного суду скасувати, а
рішення суду першої інстанції залишити
в силі, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з доведеності позовних вимог,
зокрема, що оспорювану додаткову угоду
позивач не підписувала, повноважень
своєму братові ОСОБА_8 на підписання
цієї угоди вона не надавала.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що відсутні підстави для визнання
оспорюваної додаткової угоди
недійсною, оскільки позивачем не
надано належних та допустимих доказів
того, що вона зверталась до відповідача
з приводу розірвання або продовження
дії договору оренди від 24 квітня 2008
року та доказів, які б свідчили, що вона
цю додаткову угоду не підписувала. При
цьому клопотань про призначення
експертизи, щодо підписання додаткової
угоди іншою особою, позивач не
заявляла.

Проте повністю з висновками
апеляційного суду погодитись не можна
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Судами встановлено, що позивачу на
підставі Державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№250848, виданого за розпорядженнями
Таращанської районної державної
адміністрації Київської області від 30
грудня 2005 року № 559 та від 22 березня 2006
року №101, зареєстрованого в Книзі
записів державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі від 26
червня 2006 року, належить земельна
ділянка площею 2,3894 га, розташована на
території Ківшоватської сільської
ради Таращанського району Київської
області, яка призначена для ведення
особистого сільськогосподарського
господарства (а.с. 8).

24 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та ТОВ
«Ківшова Агро» укладений договір
оренди вказаної земельної ділянки
(далі - Договір), який зареєстрований у
Таращанському районному відділі
Київської регіональної філії ДП
«Центрального державного земельного
кадастру при Державному комітеті
України по земельних ресурсах», про що
у Державному реєстрі земель вчинено
запис від 01 жовтня 2008 року за №86
(а.с. 3). 24 квітня 2008 року між
сторонами підписано акт
приймання-передачі земельної ділянки.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що
договір укладено на 5 років. Після
закінчення строку договору орендар
(відповідач) має переважне право
поновлення його на новий строк. У цьому
разі орендар повинен не пізніше ніж за
100 днів до закінчення строку дії
договору повідомити письмово
орендодавця про намір продовжити його
дію.

Як вбачається з матеріалів справи, 09
березня 2012 року між ОСОБА_6 та
ТОВ «Ківшовата Агро» підписано
додаткову угоду до договору оренди
землі від 01 жовтня 2008 року, за умовами
якої сторони дійшли згоди щодо
продовження терміну дії договору на
підставі додаткової угоди до договору
оренди землі від 01 жовтня 2008 року,
шляхом продовження строку дії договору
на 5 років з моменту державної
реєстрації додаткової угоди. Дана
додаткова угода зареєстрована у
Управлінні Держкомзему у
Таращанському районі Київської
області 29 грудня 2012 року за № 04585
(а.с. 5).

Відповідно до положень ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, апеляційний суд на
вказані положення закону уваги не
звернув, не з'ясував належним чином
обставин справи, які мають суттєве
значення для її вирішення, зокрема,
дослідивши надані сторонами докази, не
надав належної оцінки у їх сукупності і
взаємозв'язку, прийнявши до уваги
заперечення відповідача щодо
укладення додаткової угоди саме
позивачем, зауваживши при цьому, що
останньою не надано доказів щодо її
звернення до відповідача з приводу
розірвання або продовження дії
договору від 24 квітня 2008 року,
залишивши поза увагою положення п. 3.1
Договору, яким передбачений порядок
продовження дії договору та чи мала
позивач дійсний намір на укладення
такої угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції залишив поза увагою те, що
перевірка належності підпису особі не
може підтверджуватись показами
свідків, а встановлення зазначеної
обставини потребує спеціальних знань,
всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд апеляційної інстанції не роз'яснив
сторонам права подавати клопотання про
призначення експертизи, не роз'яснив,
що відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, суд апеляційної інстанції не
з'ясував всі обставини у справі, не
дослідив докази та не надав їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, ухвала
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі
представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 20 березня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник