У Х В А Л А

22 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів:
Гончара В.П.,
Ізмайлової Т.Л.,

Наумчука М.І.,
Олійник А.С.,

розглянувши заяву товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Ріелторі
Плюс» про визнання права власності на
нежитлові приміщення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 01 вересня 2008 року між нею
та товариством з обмеженою
відповідальністю «Ріелторі Плюс» (далі
- ТОВ «Ріелторі Плюс») було укладено
договір фінансування будівництва
№ 11/2008, за умовами якого та
відповідно до додатку № 1 до договору
вона зобов'язалась профінансувати
будівництво нежитлових приміщень
площею 115 кв. м на третьому поверсі
торговельного комплексу,
розташованого по АДРЕСА_1, в розмірі 725
937 грн 50 коп., а відповідач зобов'язався
побудувати та передати їй об'єкт
фінансування і сприяти в оформленні
права власності на нього. 15 вересня 2008
року позивач сплатила повну вартість
об'єкта фінансування, а відповідач на
підставі акта приймання-передачі від 15
вересня 2008 року передав їй збудовані
об'єкти інвестування, а саме: нежитлові
приміщення № 192 площею 21,4 кв. м, № 193
площею 18,4 кв. м, № 194 площею 15,1 кв. м,
№ 195 площею 18,2 кв. м, № 196 площею 8,3 кв. м,
№ 197 площею 8 кв. м, № 198 площею 8,9 кв. м,
№ 199 площею 17,3 кв. м, загальною площею
115,6 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1.
Рішенням виконавчого комітету
Бутанської міської ради Київської
області від 18 листопада 2008 року
вищевказані нежитлові приміщення
виділено в окремий об'єкт права
власності та присвоєно № 24, доручено
комунальному підприємству «Ірпінське
бюро технічної інвентаризації» видати
на ім'я ОСОБА_3 свідоцтво про право
власності на нежитлові приміщення.
Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
право власності на торговельний
комплекс по АДРЕСА_1 зареєстроване за
ТОВ «Ріелторі Плюс». Враховуючи
викладене, позивач просила визнати за
нею право власності на нежитлові
приміщення: № 192 площею 21,4 кв. м, № 193
площею 18,4 кв. м, № 194 площею 15,1 кв. м, № 195
площею 18,2 кв. м, № 196 площею 8,3 кв. м, № 197
площею 8 кв. м, № 198 площею 8,9 кв. м, № 199
площею 17,3 кв. м, загальною площею 115,6 кв.
м, розташовані по АДРЕСА_1, як на
відокремлений об'єкт права власності №
24 та припинити право власності ТОВ
«Ріелторі Плюс» на зазначені нежитлові
приміщення.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 12
травня 2010 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 14 жовтня 2013 року, позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на нежитлові приміщення: № 192
площею 21,4 кв. м, № 193 площею 18,4 кв. м, № 194
площею 15,1 кв. м, № 195 площею 18,2 кв. м, № 196
площею 8,3 кв. м, № 197 площею 8 кв. м, № 198
площею 8,9 кв. м, № 199 площею 17,3 кв. м,
загальною площею 115,6 кв. м, розташовані
по АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт
права власності № 24. Припинено право
власності ТОВ «Ріелторі Плюс» на
нежитлові приміщення: № 192 площею 21,4 кв.
м, № 193 площею 18,4 кв. м, № 194 площею 15,1 кв.
м, № 195 площею 18,2 кв. м, № 196 площею 8,3
кв. м, № 197 площею 8 кв. м, № 198 площею 8,9
кв. м, № 199 площею 17,3 кв. м, загальною
площею 115,6 кв. м, розташовані по
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції та ухвалою апеляційного
суду, ТОВ «Ріелторі Плюс» подало
касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 листопада 2013
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційною
скаргою ТОВ «Ріелторі Плюс» на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 12 травня 2010 року та на
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 14 жовтня 2013 року.

25 листопада 2014 року ТОВ «Ріелторі Плюс»
звернулось до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ із заявою про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 листопада 2013
року з підстав неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права.

На підтвердження підстав неоднакового
застосування судами норм
матеріального права, а саме: ст. 392 ЦК
України, заявник послався та додав
копії ухвал Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 лютого 2014
року, від 05 березня 2014 року, від 02
квітня 2014 року та від 29 вересня 2014 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику
застосування статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України» від 30
вересня 2011 року, постановлення
касаційною інстанцією ухвали про
скасування рішення судів нижчих
інстанцій із передачею справи на новий
розгляд не означає остаточного
вирішення спору у справі та не свідчить
про неоднакове застосування норм
матеріального права під час вирішення
спору по суті, тому відповідні ухвали
не можуть бути предметом перегляду в
порядку, передбаченому главою 3 розділу
V ЦПК України, і на них не може
здійснюватись посилання як на
підстави, встановлені п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України.

Так, суд касаційної інстанції в ухвалі,
щодо якої ставиться питання про її
перегляд, погодився з правовою
позицією судів першої та апеляційної
інстанцій, які в своїх рішеннях, дійшли
висновку про те, що позивач на
виконання умов договору про
фінансування будівництва сплатила
кошти в розмірі 725 937 грн 50 коп., між
сторонами підписано акт
приймання-передачі нежитлових
приміщень, тому за позивачем підлягає
визнанню право власності на оспорювані
нежитлові приміщення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 331 ЦК
України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Оскільки зі змісту заяви та доданих до
неї копій ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 лютого 2014 року, від 05
березня 2014 року, від 02 квітня 2014 року та
від 29 вересня 2014 року вбачається
неоднакове застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, справу слід
допустити до провадження Верховного
Суду України.

Керуючись ст. ст. 356, 359, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ріелторі Плюс» про визнання права
власності на нежитлові приміщення, за
заявою товариства з обмеженою
відповідальністю «Ріелторі Плюс» про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 листопада 2013
року допустити до провадження
Верховного Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О. Кузнєцов

Судді:

В.П. Гончар

Т.Л. Ізмайлова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник