Номер провадження: 22-ц/785/1137/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І.,
Артеменка І.А.

за участю секретарів - Сілукової В.В,
Добряк Н.І., Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 02 жовтня 2013 року по справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_5,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та
за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» про визнання кредитного
договору удаваним, застосування
наслідків удаваного правочину у
вигляді складання нового графіку
розрахунків та повернення грошової
суми у розмірі 84710,32 грн. та визнання
договору поруки від 22.11.2007 року
розірваним з 30.08.2010 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2009 року ПАТ «Альфа-Банк»
звернулося до Приморського районного
суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
посилаючись на те, що 22.11.2007 року між ЗАТ
«Альфа-Банк» та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір № 490052266.

Відповідно до умов вищезазначеного
договору, позивач зобов'язався надати
відповідачу кредит у сумі 36881,19 доларів
США на придбання транспортного засобу.

Відповідно до умов договору відповідач
зобов'язується в порядку та на умовах,
що визначені договором повертати
кредит, виплачувати проценти за
користування ним, сплачувати неустойки
та інші передбачені платежі в сумі,
строки та на умовах, що передбачені
договором та додатком № 1 до нього -
графіком погашення кредиту.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав, надавши відповідачу кредит у
сумі 36881,19 доларів США, що
підтверджується випискою з особового
рахунку відповідача.

У порушення умов договору, відповідач
свої зобов'язання належним чином не
виконав, в результаті чого станом на
22.07.2010 рік виникла заборгованість за
кредитом - 29018,35 доларів США.

Відповідно до умов договору, у разі
невиконання чи несвоєчасного
виконання зобов'язання в частині
повернення кредиту та/або сплати
процентів, комісій згідно з умовами
договору, відповідач зобов'язаний
сплатити позивачу пеню в розмірі 1% від
простроченої суми за кожен день
прострочення.

Станом на 22.07.2010 року розмір пені
становить 4164,34 долари США.

22.11.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та
ОСОБА_4 було укладено договір поруки №
490052266-п.

Відповідно до умов договору поруки
ОСОБА_4 поручається за виконання
відповідачем обов'язків, які виникли на
підставі кредитного договору.

Відповідно до умов кредитного договору
у разі невиконання чи неналежного
виконання відповідачем будь-яких
обов'язків, встановлених договором, в
тому числі у разі затримання сплати
частини кредиту або процентів за його
користування, щонайменше на один
календарний місяць, позивач має право
вимагати дострокового виконання
зобов'язання з повернення кредиту.

Позивачем була направлена вимога про
дострокове повернення кредиту
відповідачам, однак на дату подання
позову вимогу не виконано.

У листопаді 2010 року ОСОБА_5, ОСОБА_4
звернулися до Приморського районного
суду із зустрічним позовом до ПАТ
«Альфа-Банк», ТОВ «Автомобільний Дім
Одеса», Української страхової
компанії «Дженерал-Гарант», Концерн
Даймлер АГ, Головного Одеського
обласного управління по захисту прав
споживачів про визнання кредитного
договору удаваним, застосування
наслідків удаваного правочину у
вигляді складання нового графіку
розрахунків та повернення грошової
суми у розмірі 84710,32 грн. та визнання
договору поруки від 22.11.2007 року
розірваним з 30.08.2010 року посилаючись на
те, що відповідно до абзацу 1 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю» який установлює
режим здійснення валютних операцій на
території України, визначає загальні
принципи валютного регулювання,
повноваження державних органів і
функцій банків та інших фінансових
установ України в регулюванні валютних
операцій, права й обов'язки суб'єктів
валютних відносин, порядок здійснення
валютного контролю, відповідальність
за порушення валютного законодавства.
Згідно ст. 99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня.
Стаття 3 Декрету встановлює, що валюта
України є єдиним законним засобом
платежу на території України, а
відповідно до ст. 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях, про що заздалегідь було відомо
як позивачу так і відповідачу.

ПАТ «Альфа-Банк» перерахував на
виконання умов договору
купівлі-продажу в якості оплати
кредитні кошти за автомобіль, на
користь ТОВ «Автомобільний дім Одеса» -
186250,00 грн.

Тобто ПАТ «Альфа-Банк» фактично
виконав своє зобов'язання по наданню
кредиту саме в національні валюті
України - гривні.

Дані обставини свідчать про те, що між
позивачем та відповідачем за
зустрічним позовом було укладено
кредитний договір в національній
валюті, що не суперечить законодавству
України , але кредитний договір було
замасковано під договір кредитування
в доларах США, що суперечить положенням
Декрету.

Окрім цього, з моменту укладення
кредитного договору, ОСОБА_5 сумлінно
виконує всі взяті на себе зобов'язання
за кредитним договором. В тому числі,
справно гасить свої боргові
зобов'язання та плату за користування
кредитом, встановлені кредитним
договором та графіком платежів, що є
додатком № 1 до кредитного договору.
Згідно довідок банку, ОСОБА_5 в період з
22.11.2007 року по 22.10.2010 рік сплатив
відповідачу 10642 доларів США, однак при
застосуванні наслідків удаваного
правочину, позивач за зустрічним
позовом вважає, що графік платежів має
бути змінений (з моменту укладення
кредитного договору), виходячи із того,
що кредитний договір фактично
укладений в гривні на суму 186250,00 грн.,
також мають бути перераховані в
українську гривню, всі платежі
сплачені ОСОБА_4 в доларах США за
комерційним курсом ПАТ «Альфа-Банк»,
який діяв в день погашення позивачкою
за зустрічним позовом заборгованості
по кредиту.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 14 квітня 2011 року прийнято до
спільного провадження з первинним
позовом зустрічну позовну заяву в
частині звернення ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ПАТ
«Альфа-Банк» щодо визнання кредитного
договору удаваним, застосування
наслідків удаваного правочину у
вигляді складання нового графіку
розрахунків та повернення грошової
суми у розмірі 84710,32 грн. та визнання
договору поруки від 22.11.2007 року
розірваним з 30.08.2010 року; в іншій
частині позовних вимог відмовлено у
відкритті провадження.

Представник ПАТ «Альфа-Банк» надав
заяву про зменшення розміру позовних
вимог.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 02 жовтня 2013 року позовні
вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено у
повному обсязі; стягнуто солідарно з
ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Альфа-Банк» заборгованість за тілом
кредиту станом на 22.07.2010 року в
еквіваленті по курсу НБУ, в розмірі
229166,61 грн.; стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ПАТ «Альфа-Банк» судові витрати 910,00
грн.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Альфа-Банк» судові витрати 910,00 грн. В
зустрічних позовних вимогах
відмовлено повністю.

Вважаючи рішення суду незаконним
ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду
з апеляційною скаргою, в якій просила
скасувати рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2013
року в частині вимог ПАТ «Альфа-Банк»
до ОСОБА_4

До апеляційного суду з апеляційною
скаргою звернувся також ОСОБА_5 в якій
просив скасувати рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2013
року та постановити нове рішення яким
визнати кредитний договір № 490052266
недійсним та у позовних вимогах ПАТ
«Альфа-Банк» відмовити в повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі вивчивши матеріали справи та
обговоривши підстави апеляційних
скарг, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційні скарги відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ПАТ «Альфа Банк»
та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову суд обґрунтовано
дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 22 листопада 2007
року між Закритим акціонерним
товариством «Альфа-Банк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Альфа-Банк») та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір №490052266, відповідно
до якого позивач надав йому кредит у
сумі 36 881,19 доларів США терміном з 22.11.2007
року по 22.11.2014 року під 10, 7 відсотків
річних з погашенням кредиту та
відсотків за користування кредитом
щомісячно, згідно графіку погашення
кредиту та відсотків.

У якості забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором, між ЗАТ «Альфа-Банк» та
ОСОБА_4 було укладено Договір поруки №
490052266-П від 22.11.2007 року, згідно якого
ОСОБА_4 прийняла на себе зобов'язання
відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_5,
які виникають з умов Кредитного
договору № 490052266 від 22.11.2007 року.

Відповідачі порушили умови повернення
суми кредиту, відсотків річних за
користування кредитом, та інших
платежів, згідно умов, положень та
графіку погашення кредиту, а також не
виконали вимогу банку щодо
дострокового погашення
заборгованості.

Станом на 22 липня 2010 року загальна сума
заборгованості за тілом кредиту склала
29 018,35 доларів США, що за курсом НБУ
складає 229 166,61 грн..

Згідно зі статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19, 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»)
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків» є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4
статті 5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

Згідно п. 11 Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р.
суди повинні виходити з того, що
надання та одержання кредиту в
іноземній валюті, сплата процентів за
таким кредитом не потребують наявності
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу у
жодної зі сторін кредитного договору

Згідно матеріалів справи позивач має
Банківську ліцензію за номером 10-4
видану НБУ 27.03.1992 року, якою зокрема
надане право на залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України, тобто на
видачу кредитів у валюті.

На сьогодні законодавець не визначив
межі термінів і сум надання (одержання)
кредитів в іноземної валюті, таким
чином, операція з наданням банками
кредитів в іноземної валюті не
потребує індивідуальної ліцензії .

Пунктом 1 ст. 1054 Цивільного кодексу
України встановлено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 глави 71 ЦК
України, якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Отже, згідно із ч. 2
ст. 1050 Цивільний кодексу України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому (п. 6.1
кредитного договору).

Відповідно до ст.ст. 525, 526, ч.1 ст. 625
Цивільного кодексу України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином відповідно до умов
кредитного договору та Цивільного
кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

За викладених обставин колегія вважає,
що районний суд дійшов правильного
висновку про задоволення первісного
позову.

23 грудня 2010 року у судовому засіданні
до розгляду було прийнято зустрічний
позов ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ПАТ "Альфа-Банк"
про визнання кредитного договору
удаваним, застосування наслідків
удаваного правочину у вигляді
складання нового графіку розрахунків
та повернення грошової суми у розмірі
84710,32 грн. та визнання договору поруки
від 22.11.2007 року розірваним з 30.08.2010 року.

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є
правочин, що вчинюється з метою
приховання іншого правочину, який
сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Зі змісту зустрічної позовної заяви,
пояснень ОСОБА_5 в суді, вбачається, що
він, як на підставу для визнання
кредитного договору удаваним
правочином, вказав на те, що істотна
умова договору, а саме, валюта, у якій
надавався кредит, у договорі визначена,
як долар, хоча насправді надавався
кредит в гривні. І оскільки позивачі за
зустрічним позовом кредитні кошти на
придбання автомобіля в доларах не
отримували, кредитні кошти банк
перерахував саме у гривнях, за таких
умов, позивачі вважали, що укладали
кредитний договір саме у гривнях, а
тому на їх думку, кредитний договір,
укладений в доларах США, є удаваним
правочином.

Досліджуючи зазначені обставини суд
правильно встановив, що зазначене не
може бути підставою для визнання
оспорюваного кредитного договору
удаваним правочином, оскільки такі
твердження ОСОБА_5 спростовуються
кредитним договором, укладеним 22
листопада 2007 року між ним та Закритим
акціонерним товариством «Альфа-Банк»,
додатком до нього, графіком погашення
кредиту, заявою на видачу готівки.

Згідно анкети на отримання кредиту для
придбання автомобіля, ОСОБА_5 зазначив
необхідну йому валюту кредиту саме
долар США.

Підписи ОСОБА_5 у кредитному договорі,
за умовами якого кредит надавався у
доларах, у додатках до нього та графіку
погашення, якими передбачалося
повернення кредиту у доларах, а не у
гривнях та заявою на видачу готівки №
4066 від 22.11.2010 року, відповідно до якої
кредит виданий у доларах США,
свідчить про те, що позивач за
зустрічним позовом погодився на такі
умови договору, в тому числі і на
отримання кредиту та його погашення в
доларах США, що позивачеві було відомо
про надання банком та отримання ним
кредиту у доларах, а не у гривнях.

Твердження ОСОБА_5 про те, що вони
вважали, що кредитний договір
укладається в гривнях, спростовується
тим, що ним, починаючи з грудня 2007 року,
кредит беззаперечно погашався в
доларах США, що підтверджується
випискою по особовим рахункам з 22.11.2007
року по 22.01.2011 року, з якого вбачається,
що усі поточні платежі за оспорюваним
кредитним договором проплачувалися
позивачем за зустрічним позовом у
валюті кредиту - доларах США.

Вищенаведене свідчить про природу
оспорюваного договору, укладеного між
ОСОБА_5 та ПАТ «Альфа-Банк», який по
своїй сутності є кредитним договором,
що позивачем за первісним позовом у
суді не заперечувалось.

Воля сторін в удаваному правочині
спрямована на настання інших
цивільно-правових наслідків, ніж ті, що
передбачені правочином.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми або
багатосторонніми (договори) (ч.1 ст.203 ЦК
України).

У свою чергу, зміст договору складають
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК
України).

За оспорюваним договором одна сторона -
банк передала, інша - прийняла в борг
кошти, на умовах, викладених в договорі,
тобто сторонами вчинено дію, що
призводить до виникнення взаємних прав
та обов'язків, що є неможливим за
удаваним правочином.

Наведені ОСОБА_5 в позовній заяві та в
суді докази свідчать, що дії сторін
були спрямовані на виникнення між ними
кредитних правовідносин, які виникають
на підставі кредитного договору, і для
виникнення цих правовідносин не має
значення валюта кредитування.
Будь-яких доказів укладення
оспорюваного кредитного договору з
метою приховання іншого правочину,
який сторони нібито хотіли укласти, і
який саме правочин, останній не надав.

Посилання позивача за зустрічним
позовом на несправедливість умов
договору щодо покладення на
позичальника ризику знецінення
національної валюти, не є підставою для
визнання кредитного договору удаваним
правочином, оскільки відповідно до ст.
627 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Будь-яких доказів на те, що ОСОБА_5 не
був вільним у виборі кредитодавця, і у
визначенні умов договору, останній
суду не надав. Кредитний договір
сторонами укладався без жодного
примусу.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
При цьому кожна зі сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

За викладених обставин колегія вважає,
що в обґрунтування позовних вимог
позивачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 суду не
надано, а судом не здобуто доказу, тієї
обставини, що укладанням кредитного
договору від 22.11.2007 року, сторони
приховували укладання іншого виду
договору.

Таким чином колегія вважає, що у
районного суду відсутні підстави для
визнання кредитного договору удаваним
правочином, а також не наведені
підстави для розірвання договору
поруки ( ст. 651-653 ЦК України), а тому
зустрічні позовні вимоги не підлягають
задоволенню у повному обсязі.

В процесі апеляційного розгляду справи
ОСОБА_5 звернувся з клопотанням про
призначення додаткової
судово-економічної експертизи, якою на
його думку необхідно з'ясувати питання
чи відповідає заборгованість за тілом
кредиту станом на 22 липня 2010 року - 229166,61
грн. та чи враховано судом при
ухваленні оскаржуваного рішення
платежі ОСОБА_5 за липень-жовтень 2010
року. Заявлене клопотання колегією
задоволено.

Висновком № 1050/1051 додаткової
судово-економічної експертизи від 27
червня 2014 року встановлено, що
заборгованість ОСОБА_5 за тілом
кредиту станом на 22 липня 2010 року у
розмірі 229166,61 грн. відповідає даним
аналітичного обліку банку та становить
29018,35 доларів США.

Судом у рішенні від 02 жовтня 2013 року,
яким з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стягнуто
солідарно на користь ПАТ «Альфа-Банк»
заборгованість за тілом кредиту станом
на 22 липня 2010 року в еквіваленті по
курсу НБУ в розмірі 229166,61 грн. не
враховано платежі ОСОБА_5 з погашення
кредитної заборгованості за основною
сумою кредиту у період з 22 липня 2010 року
по 02 жовтня 2013 року у загальному
розмірі 869,14 доларів США, що в
еквіваленті по курсу НБУ на дату 02
жовтня 2013 року дорівнює - (7993,00 грн. за 1
долар) - 6947,04 грн.

Оскільки встановлені експертизою
платежі, які не ввійшли до суми боргу,
заявленої у позові, колегія вважає, що
суд правильно розглянув справу в межах
заявлених позовних вимог та на
підставі наявних доказів.

Сплачена ОСОБА_5 сума 869,14 доларів США
(6947,04 грн.), яка не входить в розмір суми,
стягнутої з відповідачів оскаржуваним
рішенням суду повинна бути врахована
на стадії виконання рішення.

Виходячи з викладеного колегія суддів
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини у
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив характер спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не є
істотними і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального чи
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 -
відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 02 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий
П.М. Черевко

Судді:
В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко