Номер провадження: 22-ц/785/7733/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Бабія А.П. Варикаші О.Д.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4
на рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 15. 07. 2014 року, -

встановила:

Позивач звернулася до суду з позовом, в
якому просила визнати договір
дарування 1/5 частини квартири АДРЕСА_1
від 09.11.2013 року, укладений між нею та
ОСОБА_5, недійсним.

В обгнунтування позовних вимог позивач
зазначила, що хй на праві власності
належала 1/5 частина зазначеної
квартири. Позивач є людиною похилого
віку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року, від тяжкої
хвороби помер син позивача - ОСОБА_6,
поховання якого відбулось 05.11.2013 року.
09.11.2013 року в момент укладення договору
дарування, як, позивач була впевнена в
тому, що вона заповідає вказану частину
квартири ОСОБА_3, яка є дружиною
померлого ОСОБА_6 Крім того, позивач не
володіє українською мовою. Розуміння
того, що позивач подарувала 1/5 частину
квартири ОСОБА_3, яка є єдиним житлом
позивача прийшло до неї лише після
відвідування нотаріуса 09.11.2013 року,
коли син позивача ОСОБА_7 перечитав
позивачеві договір. В той же день
позивач звернулась до відповідача з
проханням припинити договір дарування,
однак ОСОБА_3 відмовилась вчиняти
вказані дії та стала витребувати від
позивача оригінали документів на
квартиру, після чого у позивача
погіршився стан здоров'я, так як вона
весь час чекає, що відповідач не дасть
їй можливості проживати в зазначеній
квартирі.

У судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали, просили
його задовольнити та додатково
пояснили, що після того, як позивачу її
сином 09.11.2013 року було роз'яснено зміст
договору, позивач дізналася, що вона
уклала договір дарування частини
квартири, а не заповіт, як вона вважала.
Наміру відчужувати належну їй частину
квартири позивач не мала. Через свій
похилий вік та тяжкі життєві обставини,
а саме, смерть та поховання сина,
позивач не могла оцінити правових
наслідків укладеного договору. Крім
того, нотаріус не роз'яснила позивачеві
зміст правочину та наслідки укладення
договору дарування. Сам текст договору
позивачем не було прочитано в зв'язку
із тим, що вона не володіє українською
мовою, якою було складено текст
договору та нотаріус не зробив
переклад тексту документу та посвідчив
договір не впевнившись в тому, що перед
підписанням договір було прочитано
позивачем. Посилаючись на те, що цей
договір було укладено під впливом
помилки, позивач просила визнати його
недійсним.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні заперечували проти
позову, подали до суду письмові
заперечення, де зазначили, що позивач
давно мала намір подарувати належну їй
частину квартири своєму сину -
померлому ОСОБА_6, в зв'язку із чим сама
запропонувала відповідачу прийняти у
дар 1/5 частину квартири на виконання
своєї обіцянки.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 15. 07. 2014 року позов
задоволений. Вирішено питання про
судові витрати.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду відповідач подав апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції посилався на те, що
Відповідно до Свідоцтва про право
власності на житло, виданого УЖКГ
Одеської міської Ради 14.01.2005 року,
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної часткової власності ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в
рівних частках.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
право власності на зазначену квартиру
було зареєстровано за співвласниками
18.02.2005 року в КП «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості»,
номер запису: 581 в книзі: 501пр-99.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер син позивача
ОСОБА_6, про що 04 листопада 2013 року
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану у місті Одесі
реєстраційної служби Одеського
міського управління юстиції складено
відповідний актовий запис № 10692.

Відповідно до свідоцтва про укладення
шлюбу, виданого Іллічівським відділом
ЗАГС м. Одеси 11 серпня 1990 року ОСОБА_3 є
дружиною померлого ОСОБА_6

09 листопада 2013 року між сторонами було
укладено договір дарування, за умовами
якого ОСОБА_2 передала (подарувала), а
ОСОБА_3 прийняла безоплатно у власність
(прийняла в дар) 1/5 частину квартири
АДРЕСА_1. Зазначений договір було
посвідчено приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_11

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_12 показала, що 09.11.2013 року
до неї прийшла ОСОБА_2 в сльозах та
розповіла, що вона разом із
відповідачем була у нотаріуса та не
знає, що саме вона підписала, так як їй
нічого не роз'яснили. Крім того, як
зазначає свідок, після смерті сина
позивач не могла ні їсти, ні спати, та
знаходилась під впливом якихось
лікарських препаратів, що діяло на її
спроможність адекватно сприймати
ситуацію.

Свідок ОСОБА_13 також підтвердили той
факт, що позивач мала намір заповісти
належну їй частину квартири, тому, коли
дізналася про те, що підписала договір
дарування, була дуже засмучена, так як
не мала намір відчужувати майно при
своєму житті.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_7 зазначив, що при
бесіді з ОСОБА_2 остання повідомила, що
її після похорон сина відвели до
нотаріуса, де вона вважала, що вона
підписує заповіт. Крім того, свідок
зазначив, що після смерті сина ОСОБА_2
приймала заспокійливі лікарські
препарати, які на його думку могли
вплинути на її розумову діяльність.

Допитана в судовому засіданні нотаріус
ОСОБА_11 пояснила, що нею було
установлено волевиявлення ОСОБА_2,
перевірено її дієздатність, роз'яснені
всі істотні умови договору. Крім того,
як зазначає нотаріус, перед
підписанням договору його текст був
ОСОБА_2 прочитаний, та його зміст
позивачем було зрозуміло, про що ОСОБА_2
власноручна зробила напис.

Суд першої інстанції критично
поставиться до показань нотаріуса, так
як вони спростовуються відтвореним в
судовому засіданні звукозаписом, якій
був зроблений відповідачем ОСОБА_3 під
час укладення договору в приміщенні,
яке займає приватний нотаріус ОСОБА_11
09.11.2013 року.

В ході відтворення звукозапису як
зазначив суд першої інстанії
встановлено, що нотаріусом не було
належним чином установлено
волевиявлення та дійсні наміри ОСОБА_2
щодо укладеного договору. На питання
нотаріуса щодо намірів ОСОБА_2 остання,
після значної паузи, та не з першого
разу дала нечітку відповідь про те, що
вона має намір «зробити дарственную».
Сам звукозапис міститься на диску та
складається із декілька частин. Крім
того, не має можливості встановити, чи є
запис в кожній із частин непереривним
чи ні.

В порушення вимог ст. 15 Закону України
«Про нотаріат» нотаріусом ОСОБА_11
текст договору дарування не було
перекладено ОСОБА_2, яка не володіє
українською мовою на російську мову,
або не викликано перекладача. Як
вбачається із відтвореного
звукозапису, ОСОБА_2 взагалі не
прочитала текст договору дарування,
однак нотаріус наполягав на підписанні
договору. Крім того, нотаріусом не було
роз'яснено належним чином зміст
правочину та наслідки його укладення.
Зміст законодавчих норм, посилання на
які є в п. 4.1 оспорюваного договору
нотаріусом роз'яснено не було,
незважаючи на наявність в зазначеному
пункті договору посилання на це.

Всі ці обставини дають підстави
вважати, що позивач в момент укладення
правочину дійсно не розуміла ні
природи правочину, ні прав та
обов'язків сторін, які не були їй
належним чином роз'яснені нотаріусом.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_2
мала намір подарувати квартиру і
готувала для цього необхідні
документи, а саме виступила замовником
оцінки майна, для чого особа, яка
проводила оцінку прибула до квартири
ОСОБА_2, не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні.

Не надано повного тексту звіту про
незалежну оцінку майна, де б було
посилання на заяву замовника з його
підписом, та не витребувано
відповідних документів у особи, яка
проводила оцінку згідно із принципом
диспозитивності цивільного процесу.

Свідок ОСОБА_13 показала, що ОСОБА_2
розповіла, що відповідач привела в її
квартиру особу, яка здійснювала
фотозйомку житлових приміщень, та на
питання позивача про те, хто вона та що
робить не відповідала.

Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не
є належним доказом, так як вказані
свідки пояснили, що позивач ОСОБА_2 в їх
присутності зазначила, що вона
виконала все, що обіцяла померлому
сину. Однак що конкретно обіцяла
позивач, остання не повідомила свідкам.
Про наміри ОСОБА_2 здійснити відчуження
належній їй на праві власності частини
квартири свідкам стало відомо зі слів
відповідача. Свідок ОСОБА_14 давала
непослідовні показання та не могла
навіть пояснити, коли саме вказана
розмова мала місце - чи при відзначенні
дев'яти днів після смерті ОСОБА_6, чи
при відзначенні сорока днів смерті
останнього.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Отже,
такий правочин є оспорюваним. Під
помилкою, що має істотне значення,
зокрема, розуміється помилка щодо
природи договору, прав та обов'язків
сторін.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Суд першої інстанції вважав, що
передаючи безоплатно в дар частину
квартири, позивач на момент вчинення
правочину помилково вважала, що
квартира перейде у власність
відповідача тільки після її смерті.
Таким чином, позивач помилялася щодо
юридичної природи укладеного договору,
його істотних умов, прав та обов'язків
сторін за договором.

За змістом ст. 216 ЦК України суд може
застосувати з власної ініціативи
реституцію, як наслідок недійсності
оспорюваного правочину.

На підставі наведеного, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_2 є законними,
обґрунтованими, а її порушені права
належить захистити шляхом визнання
договору дарування недійсним та
застосуванням передбачених законом
наслідків недійсності укладеного
правочину.

Колегія погоджується з зазначеними
висновками суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі, що
нотаріусом були роз'яснені позивачу
наслідки договору дарування, позивач
підписала договір особисто, на
примірнику якого зазначила, що
позивачем прочитано, питань немає не
відповідають обставинам справи. Судом
апеляційної інстанції був прослуханий
звукозапис зроблений відповідачем в
нотаріальній конторі. Відповідно до
звукозапису, на пропозицію нотаріуса
прочитати текс договору, позивач
відповіла, що не розуміє українську
мову тому не може прочитати текс
договору, проте нотаріус як правомірно
зазначив суд першої інстанції, в
порушення вимог ст. 15 Закону України
«Про нотаріат» текст договору
дарування не було перекладено ОСОБА_2,
яка не володіє українською мовою на
російську мову, або не викликано
перекладача.

Зазначення в апеляційній скарзі, що
звукозапис вчинення нотаріальних дій
який прослухав суд першої інстанції
повністю підтверджує волевиявлення
позивача саме на укладення договору
дарування є посилковим. Як зазначалося
вище апеляційним судом був прослуханий
зазначений звукозапис, колегія
погодилася з судом першої інстанції, що
нотаріусом не було належним чином
установлено волевиявлення та дійсні
наміри ОСОБА_2 щодо укладеного
договору. Суд першої інстанції
правомірно зазначив, що на питання
нотаріуса щодо намірів ОСОБА_2 остання,
після значної паузи, та не з першого
разу дала нечітку відповідь про те, що
вона має намір «зробити дарственную».

Посилання в апеляційній скарзі, що до
укладення договору дарування позивач
обіцяла подарувати належну їй частку
квартири спочатку своєму сину який був
чоловіком відповідача, а після його
смерті відповідачу, не підтверджено
належними доказами.

Зазначення в апеляційній скарзі, що суд
першої інстанції у рішенні дав
неналежну оцінку показам свідків,
колегія вважає помилковим, оскільки
суд першої інстанції дав належну
оцінку показам свідків допитаних у
судовому засіданні.

Колегія дійшла висновку, що
волевиявлення позивача при укладенні
спірного договору дарування було
направлено не на безоплатне відчуження
вказаної належної йому квартири,
оскільки позивач вважала, що квартира
перейде у власність відповідача тільки
після її смерті. Спірний договір
дарування укладено внаслідок помилки
позивача, що має істотне значення,
стосовно природи договору, істотних
умов договору (безоплатна передача
квартири) та прав і обов'язків сторін
щодо спірної квартири, а тому спірний
договір дарування є недійсним,
оскільки внутрішня воля позивача при
укладенні спірного договору дарування
не відповідала його зовнішньому прояву
- його волевиявленню, яке було
сформоване під впливом помилки,
неправильним сприйняттям спірного
договору, при відсутності якого за
обставинами справи можна вважати, що
спірний договір не було б укладено.

На підставі наведеного колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги не
містять підстав для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення про відмову в
задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити. Рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 15. 07. 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення однак може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
А.П. Бабій

О.Д. Варикаша