Справа № 136/839/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"30" жовтня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення грошової
компенсації за 3/8 частки житлового
будинку із спільної часткової
власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із
вищевказаним позовом до відповідача,
який обґрунтував з огляду на таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, яка
приходилась йому, ОСОБА_1, матір'ю. Після
її смерті відкрилась спадщина. За життя
15 липня 2008 року ОСОБА_3 на випадок своєї
смерті зробила особисте розпорядження,
відповідно до якого заповіла позивачу
житловий будинок по АДРЕСА_1. До кола
спадкоємців, які мають обов'язкову
частку у спадщині, увійшов чоловік
заповідачки - ОСОБА_2 Спадщину в
установленому законом порядку ОСОБА_1
прийняв шляхом звернення до нотаріуса
у визначений законодавцем строк.
Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 29 травня 2011 року визнано
частково недійсним заповіт ОСОБА_3 та
визнано за ОСОБА_2 право власності на
частину будинку по АДРЕСА_1, відповідно
ОСОБА_2 є власником 5/8 частини вказаного
житлового будинку, ОСОБА_1, згідно з
витягом про державну реєстрацію прав,
є власником 3/8 частини цього ж
житлового будинку, а оскільки спільне
користування спільним частковим
майном неможливе, так як між сторонами
складись неприязні відносини, тому
позивач просив стягнути з відповідача
грошову компенсацію за 3/8 частки
житлового будинку із спільної
часткової власності, так як вказану
частку житлового будинку неможливо
виділити в натурі.

В судовому засіданні представник
позивача - адвокат ОСОБА_4 позовні
вимоги підтримав з підстав, що наведені
у позовній заяві, просив суд їх
задовольнити, вказавши, що згідно
висновку експерта виділити в натурі
належну його довірителю частку не
представляється за можливе, спільне
проживання сторін спору також є
неможливим, оскільки між ними склались
неприязні відносини, тому єдиним
способом захистити права позивача є
стягнення із відповідача грошової
компенсації за належну йому частку
нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали,
аргументувавши свою позицію тим, що
вимоги Позивача є незаконними,
необґрунтованими та такими, що
суперечать чинному законодавству, так
як відповідно до вимог Конституції
України держава гарантує кожному
непорушність права власності. Крім
цього, позивачем не доведено належними
та допустимими доказами обставини
викладені ним у позовній заяві
стосовно того, що він, ОСОБА_2, чинить
йому перешкоди в користуванні
спадковим майном та звертає увагу суду
на відсутність у нього свого житла, що
не відповідає дійсності. Так, позивач
після смерті матері більше не з'являвся
у спірному житловому будинку, а лише
звертався до суду із різними заявами
про позбавлення його, ОСОБА_2, права на
житло. Разом з цим, ураховуючи його,
ОСОБА_2, старечий вік, те що він є
пенсіонером, отримуваний ним дохід є
лише пенсія, яку він витрачає на ліки та
оплату послуг людям, які його
доглядають, іншого житла він не має,
вважає, що суд не може стягнути з нього
грошову компенсацію за частку
житлового будинку, оскільки йому
потрібно буде продати свою частку аби
сплатити позивачеві компенсацію, а
також такі дії позбавлять його засобів
до існування. Крім цього, на думку
відповідача, позивач у позовній заяві
не зазначає в чому полягає порушення
його прав зі сторони відповідача у його
праві власності згідно ст. 361, 364 ЦПК
України. За наведених обставин
відповідач просив суд відмовити в
позові повністю.

Суд вислухавши відповідача та
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали цивільної справи,
повно з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх зібраними у справі
доказами, дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати позивача - ОСОБА_3

Відповідно до заповіту, посвідченого
приватним нотаріусом Липовецького
районного нотаріального округу
Вінницької області 15 липня 2008 року та
зареєстрованого у реєстрі за № 1927,
ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 житловий
будинок по АДРЕСА_1.

До кола спадкоємців, які мають право на
обов'язкову частку незалежно від
заповіту відповідно до вимог ст. 1241 ЦК
України, увійшов чоловік ОСОБА_3 -
ОСОБА_2

Згідно зі свідоцтвом про право на
спадщину від 21 січня 2012 року, виданим
Липовецькою державною нотаріальною
конторою Вінницької області, ОСОБА_1 є
власником 3/8 частини житлового будинку
по АДРЕСА_1. ОСОБА_2 є власником 5/8
частини вказаного житлового будинку.

Згідно з висновком експерта за
результатами проведеної судової
будівельно - технічної експертизи за
№965/966/14-21 від 18.07.2014 року, ринкова
вартість 3/8 частки житлового будинку з
прибудовою (веранда), господарськими
будівлями, спорудами та земельної
ділянки розташованого по вул. Фрунзе 4 в
місті Липовець Липовецького району
Вінницької області, станом на час
проведення дослідження склала 61 182
гривні.

Позивач звернувся до суду із позовом
про стягнення з ОСОБА_2 грошової
компенсації за належних йому 3/8 частки
спірної часткової власності, а саме:
житлового будинку з погосподарськими
будівлями та спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»
при неможливості виділу частки будинку
в натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи.

Виходячи з аналізу норми ст. 364 ЦК
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 21, 24, 41 Конституції України,
статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, право
співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні не може бути обмежене іншими
співвласниками і такому праву
співвласника, що виділяється,
кореспондується обов'язок інших
співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду судом справи.

При цьому зазначеною нормою
передбачено, що обов'язковою умовою
призначення грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ частки, і не
передбачається обов'язковість згоди
інших співвласників на такий виділ та
не ставиться право співвласника на
виділ у залежність до згоди інших
співвласників і мотивів, з яких власник
має намір реалізувати своє право на
виділ.

При розгляді даної справи із здобутих у
справі доказів, у тому числі із
пояснень відповідача, судом було
з'ясовано, що відповідач ОСОБА_2 є
інвалідом, має старечий вік, із
отримуваного доходу - лише пенсія, яка
за вересень 2014 року склала 2 804,65 грн.,
яку в більшій частині він витрачає на
ліки та оплату послуг сторонніх осіб по
наданню йому допомоги, іншого майна,
яке можливо реалізувати чи житла, окрім
належної йому частки спірного
житлового будинку, де він мешкає
постійно - не має. На запитання суду чи
згоден він на сплату його частки
спірного житла вказав, що згоден її
продати за дійсною ціною, яка склалась
в регіоні, яка надасть йому можливість
для придбання іншого рівноцінного
житла.

У той же час в судовому засіданні також
встановлено, що позивач
зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_2,
тобто має інше житло, до житлового
будинку, який становить спільну
часткову власність із відповідачем,
навідується вкрай рідко.

Верховний Суд України у постанові від 19
лютого 2014 р. у справі № 6-4цс14 при
вирішені аналогічного спору про
стягнення грошової компенсації
вартості частки квартири, що
знаходиться у спільній частковій
власності, висловив правову позицію,
яка згідно правил ст.360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для усіх судів України, де
зазначено про таке.

Під час вирішення справ про стягнення
грошової компенсації вартості частки
квартири, що знаходиться у спільній
частковій власності, крім указаної
спеціальної норми, суду необхідно
враховувати й загальні засади
цивільного законодавства (ст. 3 ЦК
України) щодо справедливості,
добросовісності й розумності, зважаючи
на права та інтереси всіх
співвласників. Одночасно суду треба
ретельно вивчити обставини справи з
метою з'ясування, чи не зловживає
позивач, який бажає виділу частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні, та чи реалізація цього права не
порушить прав інших осіб, які не мають
змоги сплатити співвласнику грошову
компенсацію вартості його частки.
Обмежуючи право позивача на грошову
компенсацію вартості частки квартири,
якою фактично володіють та
користуються лише відповідачі, і
враховуючи при цьому інтереси останніх
(їхнє скрутне матеріальне становище),
суду потрібно перевірити можливості
сплати відповідачами такої
компенсації та зважати на те, що
правовий режим спільної часткової
власності повинен ураховувати
інтереси всіх її учасників і забороняє
обмеження прав одних учасників за
рахунок інших.

Отже, встановлені у справі обставини
вказують на те, що позивач бажаючи
виділу частки зі спільного майна
шляхом отримання грошової компенсації
вартості частки в майні зловживає
таким своїм правом, оскільки в судовому
засіданні не було доведено обставин, що
зазначені у позовній заяві, які б за
нормами ЦПК України мали бути
підтверджені належними доказами, за
яких спільне користування сторін
належним їм майном на праві спільної
часткової власності є неможливим.

При цьому, суд вважає, що реалізація
права позивача на отримання грошової
компенсації шляхом її стягнення із
відповідача порушить права останнього,
оскільки він, в силу свого старечого
віку, матеріального становища, не має
можливості сплатити співвласнику
грошову компенсацію вартості його
частки, якою фактично володіє та
користуються лише він, а тому суд,
ураховувати інтереси всіх учасників
спільної часткової власності, дійшов
до висновку про відмову в задоволенні
позову.

Вирішуючи питання судових витрат, суд
керується правилами ст.88 ЦПК України, а
тому ураховуючи те, що позивач є
інвалідом другої групи, що
підтверджено документально, відтак
звільнений був від сплати судового
збору при пред'явленні позову, тому
такі витрати компенсуються за рахунок
держави, у порядку встановленому
Кабінетом Міністрів України, а витрати
за проведення експертного дослідження
суд відносить на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.183, 316,
317, 319, 358, 361, 364 ЦК України, постановою
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право власності громадян на
жилий будинок», постановою ВСУ від 19
лютого 2014 р. у справі № 6-4цс14 ст.3, 10, 11, 58 -
60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення грошової
компенсації за 3/8 частки житлового
будинку із спільної часткової
власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко