Справа № 509/4744/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року Овідіопольський
районний суд Одеської області у складі
:

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Демеденко Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в смт.
Овідіополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

23 жовтня 2014 року, ОСОБА_1, звернулася до
суду з вищеназваним позовом, в якому
просила суд, стягнути з відповідачки на
свою користь суму основного боргу у
розмірі - 30846,84 грн., посилаючись на
неповернення відповідачкою грошової
вказаної суми позики, яку остання,
запозичила у неї 02.07.2014 р. відповідно до
письмової розписки від вказаної дати,
написаної власноруч відповідачкою, в
якій вона зобов'язалася повернути
вказані кошти позивачці до 02.08.2014 р.,
однак порушила своє зобов'язання, а
також просила суд стягнути з
відповідачки на свою користь суму
судових витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

В судовому засіданні позивачка
повністю підтримала свої позовні
вимоги.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнала повністю,
визнавши при цьому факт написання нею
особисто розписки про отримання позики
у позивачки на суму 30846,84 грн. від 02.07.2014
р., оригінал якою знаходиться у
позивачки, пояснивши, що вищевказану
розписку вона написала під тиском
фізичної розправи і погроз з боку
позивачки.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню
повністю з наступних підстав.

За загальним правилом - кожна
особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання
(ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси, у
спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України -
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, які як і
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
- повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи та розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі - розпоряджається
своїми правами щодо предмету спору на
власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін на
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК
України, суд не бере до уваги докази,
які одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України
вказує, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 218 ЦК України
передбачено - недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсності, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитись - письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду - не
може ґрунтуватися не свідченнях
свідків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ №
9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
не може доводитися свідченнями свідків
не лише заперечення факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин, а й факт його вчинення, а також
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 213 ЦК України - зміст
правочину може бути витлумачений
стороною (сторонами). На вимогу однієї
або обох сторін, суд може постановити
рішення про тлумачення змісту
правочину. При тлумаченні змісту
правочину - беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. Якщо буквальне значення слів
і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін. Якщо за
правилами, встановленими ч. 3 цієї
статті, немає можливості визначити
справжню волю особи, яка вчинила
правочин, до уваги беруться мета
правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов`язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги - кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у 7-ми
денний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 545 ЦК України - прийнявши
виконання зобов'язання, кредитор
повинен на вимогу боржника видати йому
розписку про одержання виконання
частково або в повному обсязі. Якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа, кредитор повинен вказати
про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у
боржника - підтверджує виконання ним
свого обов'язку. У разі відмови
кредитора повернути борговий документ
або видати розписку, боржник має право
затримати виконання зобов'язання. У
цьому разі настає прострочення
кредитора.

Стаття 610 ЦК України зазначає, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Також, статтею 617 ЦК України
передбачено - особа, яка порушила
зобов'язання, звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили. Не вважається
випадком, зокрема, недодержання своїх
обов'язків контрагентом боржника,
відсутність на ринку товарів,
потрібних для виконання зобов'язання,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 1046 ч. 1 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої же
якості. Договір позики - є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено -
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менше як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 1049 ч. 1 ЦК
України, позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самі сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України
передбачено, якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 ЦК України.

Пунктами 7,21,23 Постанови Пленуму ВСУ № 9
від 06.11.2009 р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено -
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом. При
вирішення спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (ст. 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Суд встановив, і це було підтверджено
як позивачкою, так і відповідачкою, що
02.07.2014 р., відповідачка взяла в борг у
позивачки гроші в сумі 30846,84 грн., які
зобов'язалася повернути в повному
обсязі до 02.08.2014 р., що підтверджується
відповідною розпискою, написаною
власноруч відповідачкою ОСОБА_2, що
вона підтвердила в судовому засіданні,
і оригінал якої знаходиться у
позивачки, що вона підтвердила в суді
(а.с. 8).

Факт написання вищевказаної розписки
та факт знаходження її оригіналу у
позивачки - підтвердила в судовому
засіданні відповідачка в порядку ст. 545
ЦК України, однак пояснивши суду, що
зазначену розписку, вона написала під
диктовку позивачки, яка нібито, в свою
чергу погрожувала їй фізичною
розправою, стверджуючи при цьому, що
вищевказана сума грошей, вказана у
розписці була недостачею у
торгівельному магазині, в якому
відповідачка працювала продавцем, і
яку позивачка нібито переклала на
відповідачку, змушуючи її повернути.

Однак, суд критично ставиться до
вказаних доводів відповідачки, яка
пояснила, що будь-яких документальних
(належних та допустимих доказів в
розумінні ст.ст. 10,57-60 ЦПК України) -
доказів нібито фізичних погроз та
розправи з боку позивачки та існування
нібито недостачі, суду нею не було
надано, а тому, в силу вищевказаних норм
ст.ст. 10,11,57-60 ЦПК України, суд вважає
вказані твердження відповідачки
хибними, такими, що не відповідають
обставинам справи, не підтвердженими
жодними належними та допустимими
доказами по справі і такі, що
направлені на уникнення від
відповідальності по поверненню
грошової позики у розмірі 30846,84 грн.

Вище вказані твердження відповідачки
спростовуються вищевказаною
розпискою, факт написання якою нею не
оспорюється.

Таким чином, на думку суду, позовні
вимоги позивачки ОСОБА_1 щодо виконання
відповідачкою свого обов'язку щодо
повернення боргу у відповідності до ч. 2
ст. 530, ст.ст. 525,526,610,617 ЦК України - є
законні, обґрунтовані і такі, що
підлягають задоволенню повністю.

Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України,
з відповідачки на користь позивачки
підлягають стягненню витрати з оплати
судового збору у сумі 309 грн., які були
підтверджені документально (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,88,205,209,212,213,214-215,218
ЦПК України, ст.ст.
526,530,545,549,550,610,625,1046-1049,1050 ЦК України,
Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу - задовольнити ;

2. Стягнути з ОСОБА_2
(ідентифікаційний код : НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код :
НОМЕР_2) - заборгованість за договором
позики в розмірі 30846,84 грн. та суму
судового збору у розмірі 309 грн., а разом
- 31155 грн. 84 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10 денний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя
Гандзій Д.М.