Справа № 363/2006/14-ц Головуючий у І
інстанції Рудюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/6333/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 48
У Х В А Л А

іменем України

20 листопада 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 26 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду із вказаним вище позовом, який
мотивував тим, що він 13 грудня 2008 року
уклав шлюб із відповідачкою. Дітей від
шлюбу не мають. Вказував, що сімейне
життя сторін не склалося і з серпня 2011
року вони припинили шлюбні відносини. В
даний час вони не підтримують
подружніх стосунків, проживають
окремо, спільного господарства не
ведуть. У зв'язку з тим, що сім'я
розпалася і її збереження неможливе,
просив розірвати шлюб з відповідачкою.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 18 вересня 2013
року позов задоволено. Ухвалено
розірвати шлюб, укладений між
сторонами 13 грудня 2008 року.

Відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове, яким у
позові про розлучення відмовити,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права. Скаргу мотивує
тим, що позов подано представником
позивача, а не самим позивачем. Крім
того, розлучення сторін уже було
предметом розгляду і апеляційний суд
Київської області своїм рішенням від 17
червня 2013 року відмовив у позові ОСОБА_2
про розірвання шлюбу, проте обставини,
встановлені цим рішенням, не були взяті
до уваги. Також, мотивує скаргу
можливістю подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу.

Учасники справи належним чином
повідомлені про час розгляду справи,
відповідачка ОСОБА_1 подала заяву про
відкладення розгляду справи, не
надавши докази про поважність причин
неявки, що згідно ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов і розриваючи шлюб,
суд першої інстанції обгрунтовував
свої висновки тим, що сторони тривалий
час не підтримують шлюбних стосунків,
проживають окремо, спільного
господарства не ведуть. У 2013 році
позивач зустрів іншу жінку, з якою на
даний час проживає і створив нову сім'ю.
За таких обставин шлюб зберегти
неможливо, а тому шлюб слід розірвати.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про
розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

Згідно ч.2 ст.112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде становлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що
13 грудня 2008 року сторони зареєстрували
шлюб, від якого дітей не мають.

Також судом встановлено, що сім'я
сторін розпалася, шлюбні стосунки між
подружжям припинені із серпня 2011 року,
спільне господарство не ведеться.
Позивач на даний час проживає з іншою
жінкою, з якою створив сім'ю. Шлюб
носить формальний характер.

Наведені обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

За таких обставин суд обгрунтовано
задоволив позов і розірвав шлюб,
поскільки в судовому засіданні
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу неможливе
та суперечить інтересам одного з
подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що
приймаючи позов про розлучення від
представника позивача ОСОБА_3, суд
порушив вимоги ч.1 ст.110 ЦПК України, яка
передбачає можливість подачі позову
про розлучення лише одним із подружжя,
а не його представником, надумані. Із
позовної заяви вбачається, що
позивачем у даній справі вказаний
ОСОБА_2, а позов підписаний та поданий
до суду його представником ОСОБА_3
відповідно до наявної у справі
довіреності, що відповідає приписам
ст.ст.42,44 ЦПК України.

Посилання апелянта на друге речення
абзацу 2 п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», яке вказує на неможливість
розірвання шлюбу представником одного
з подружжя за довіреністю останнього
та непоширення правил ЦК України про
представництво, довіреність і
доручення на ці правовідносини
необгрунтовані. Апелянт намагається
відокремити зміст цього речення від
змісту всього абзацу 2 п.15 даної
постанови, який вказує на те, що
«відповідно до ч.1 ст.115 СК України
розірвання шлюбу, здійснене за
рішенням суду, має бути зареєстроване в
державному органі РАЦС за заявою
колишньої дружини або чоловіка.
Сімейне законодавство не передбачає
можливості розірвання шлюбу
представником одного з подружжя або їх
обох за довіреністю останніх, а правила
ЦК про представництво, довіреність і
доручення на ці правовідносини не
поширюються».

Отже в даному абзаці йдеться про
неможливість розірвання шлюбу
представником одного з подружжя за
довіреністю при реєстрації розірвання
шлюбу в державному органі РАЦС, а не про
неможливість подачі представником
позову до суду.

Доводи апелянта про порушення норм
процесуального права, зокрема
неврахування висновків, викладених у
рішенні апеляційного суду Київської
області від 17 червня 2013 року, яким будо
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2
про розлучення, колегія суддів не
приймає до уваги як необгрунтовані.
Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції керувався обставинами, які
виникли після ухвалення рішення
апеляційною інстанцією і не
досліджувалися судом, зокрема
проживання позивача із іншою жінкою та
бажання позивача створити з нею сім'ю.

Посилання апелянта на можливість
збереження сім'ї суперечать
встановленим у справі обставинам, з
яких вбачається, що ОСОБА_2 після
припинення шлюбних стосунків із
відповідачкою вживає наполегливих
заходів до розлучення, що у свою чергу
свідчить про бажання розлучитися і не
мати сімейних стосунків із
відповідачкою. Крім того, ОСОБА_2 надав
докази про те, що мешкає з іншою жінкою,
з якою сворив сім'ю.

Посилання апелянта на те, що позивача
оточують особи, які займаються
продажем нерухомості і мають намір
позбавити його цієї нерухомості не
стосуються предмету спору про
розлучення і не мають юридичного
значення для вирішення спору про
розлучення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 26 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :