УХВАЛА

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
в Київській області в інтересах
держави в особі Страхоліської
сільської ради Іванківського району
Київської області до ОСОБА_3 про
стягнення збитків, завданих рибним
запасам України, за касаційною скаргою
управління охорони, використання і
відтворення водних біоресурсів та
регулювання рибальства в Київській
області на ухвалу Іванківського
районного суду Київської області від 16
липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 18 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
в Київській області звернулось до суду
з указаним позовом, в якому просило
стягнути з ОСОБА_3 майнову шкоду,
завдану внаслідок порушення
законодавства в галузі охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів, у розмірі 255 грн.

Ухвалою Іванківського районного суду
Київської області від 16 липня
2014 року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 18 вересня 2014 року, позовну заяву
управління охорони, використання і
відтворення водних біоресурсів та
регулювання рибальства в Київській
області в інтересах держави в особі
Страхоліської сільської ради
Іванківського району Київської
області повернуто позивачу.

У касаційній скарзі управління
охорони, використання і відтворення
водних біоресурсів та регулювання
рибальства в Київській області,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Повертаючи заяву управлінню охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
в Київській області, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що позивачем подано позов з
порушенням правил підсудності,
оскільки згідно ст. 109 ЦПК України позов
належить розглядати за місцем
реєстрації відповідача,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, оскільки таких
висновків суди дійшли із порушенням
норм процесуального права.

Пред'являючи позов, позивач послався на
те, що 24 травня 2013 року о 10
год. 25 хв., ОСОБА_3, перебуваючи на
Київському водосховищі в районі с.
Страхолісся Іванківського району
Київської області грубо порушив
Правила рибальства , а саме: ловив рибу
забороненим знаряддям лову - сіткою з
жилки, при цьому виловив рибу цінних
видів. Вказаними неправомірними діями
ОСОБА_3 порушив вимоги ст. ст. 52-1,
63 Закону України «Про тваринний
світ», пп. 3.15, 4.4 Правил рибальства та
завдав рибним ресурсам держави шкоду,
розмір якої згідно довідки-розрахунку
становить 255 грн.

Постановою Іванківського районного
суду Київської області від 10
липня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у
вчиненні правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 85 КУпАП.

З вказаного вбачається, що спірні
правовідносини виникли з приводу
завдання відповідачем шкоди внаслідок
порушення законодавства в галузі
охорони, використання і відтворення
водних біоресурсів.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до
фізичної особи пред'являються в суд за
зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем її проживання
або за зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до чч. 6, 14 ст. 110 ЦПК України
позови про відшкодування шкоди,
завданої майну фізичних або юридичних
осіб, можуть пред'являтися також за
місцем завдання шкоди. Позивач має
право на вибір між кількома судами,
яким згідно з цією статтею підсудна
справа, за винятком виключної
підсудності, встановленої ст. 114 цього
Кодексу.

Крім того, у абз. 1 п. 37 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 1 березня 2013 року №
3 «Про деякі питання юрисдикції
загальних судів та визначення
підсудності цивільних справ» судам
роз'яснено, що право вибору між судами,
яким згідно із правилом загальної
підсудності (ст.109 ЦПК України) і
правилом альтернативної підсудності
(ст. 110 ЦПК України) підсудна справа,
належить виключно позивачеві (ч. 14 ст. 110
ЦПК України).

Суди зазначене не врахували та прийшли
до передчасного висновку про те, що
позов слід подавати до суду за місцем
реєстрації відповідача, чим порушили
право позивача здійснювати вибір між
судами, яким, згідно із правилом
загальної підсудності (ст. 109 ЦПК
України) та правилом альтернативної
підсудності (ст. 110 ЦПК України)
підсудна ця справа.

Крім того, не можна погодитись з
висновком судів, що сільська рада
здійснює від імені народу права
власника рибних ресурсів, але ні в
якому разі рибні запаси України не є
майном органу місцевого
самоврядування як юридичної особи.

Відповідно до ст. 13 Конституції України
земля, її надра, атмосферне повітря,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
економічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України.

Органи державної влади та місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених Конституцією України,
здійснюють права власника на природні
ресурси із збереженням сталості і
незмінності права власності на
природні ресурси Українського народу.

Органи місцевого самоврядування в
межах своєї території є самостійними
суб'єктами здійснення прав власника на
природні ресурси від імені
Українського народу, які зобов'язані
реалізовувати ці правомочності у
межах, визначених Конституцією України
та іншими законами.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про
рибне господарство, промислове
рибальство та охорону водних
біоресурсів» водні біоресурси, що
знаходяться у внутрішніх водних
об'єктах, три оральному морі, у
виключній (морській) економічній зоні
України, на континентальному шельфі, є
об'єктами права власності Українського
народу, від імені якого права власника
на ці ресурси здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування у межах, визначених
Конституцією України та законами
України.

Тобто, органи місцевого самоврядування
в межах своєї території є самостійними
суб'єктами права власності на природні
ресурси (в тому числі водні біоресурси).
Це не порушує і не перешкоджає
виключному праву власності на дані
природні ресурси Українського народу,
тобто, України, так як природні ресурси
України є природними ресурсами
Українського народу.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
органи місцевого самоврядування є
юридичними особами, від імені та в
інтересах територіальних громад
здійснюють права суб'єкта комунальної
власності.

У ст. 60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» зазначено,
що органи місцевого самоврядування від
імені та в інтересах територіальних
громад відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції.

Таким чином, органи місцевого
самоврядування є юридичними особами,
які від імені та в інтересах
територіальної громади володіють
усіма правами власника, тобто,
Українського народу.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність та обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції, апеляційний суд
у порушення вимог ст. 303, 315 ЦПК України
доводів апеляційної скарги належним
чином не перевірив і безпідставно
залишив ухвалу суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що постановлені
ухвали судів підлягають скасуванню з
передачею справи до суду першої
інстанції для вирішення питання про
відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління охорони,
використання і відтворення водних
біоресурсів та регулювання рибальства
в Київській області задовольнити.

Ухвалу Іванківського районного суду
Київської області від 16 липня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 18 вересня
2014 року скасувати, справу передати до
суду першої інстанції для вирішення
питання про відкриття провадження у
справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко