Ухвала

іменем україни

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг України», третя особа -
приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання виконавчого напису, таким
що не підлягає виконанню, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Калінінського районного суду м.
Донецька від 04 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 26 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 26 вересня 2008 року
між ним і закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» було укладено
кредитний договір, відповідно до якого
банк надав позивачу кредит у сумі 42936,70
дол. США, строк повернення кредиту - 26
вересня 2014 року, зі сплатою процентів
за користування кредитом у розмірі 14,74 %
на рік. З метою забезпечення
зобов'язання за кредитним договором 26
вересня 2008 року між банком та позивачем
було укладено договір застави
автотранспортного засобу, відповідно
до якого у заставу було передано
автомобіль марки Mitsubishi, модель Pajero Wagon
2008 року випуску. У зв'язку з наявністю
заборгованості за кредитним договором
10 червня 2013 року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено
виконавчий напис. Позивач посилався на
те, що оспорюваний виконавчий напис
вчинено з порушенням вимог Закону
України «Про нотаріат», зокрема
нотаріус не перевірив первинних
документів, якими підтверджується
безспірність кредитної заборгованості
позивача перед відповідачем.

Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 04 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 26 травня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення місцевого
суду, яким відмовлено у задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що
п. 19 договору застави передбачено
такий вид звернення стягнення на
предмет застави як виконавчий напис
нотаріуса, що не суперечить вимогам ст.
26 Закону України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень», у редакції чинній на момент
вчинення виконавчого напису нотаріуса.
Виконавчий напис нотаріуса вчинено з
дотриманням вимог чинного
законодавства, а тому відсутні
підстави для визнання його таким, що не
підлягає виконанню.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено, що 26 вересня 2008 року між
закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір (а.с. 53),
відповідно до якого банком було надано
позивачу кредит у сумі 42936,70 дол. США, з
датою остаточного повернення кредиту 26
вересня 2014 року.

З метою забезпечення кредитного
зобов'язання 26 вересня 2008 року між
банком та позивачем було укладено
договір застави автотранспортного
засобу, відповідно до якого у заставу
було передано автомобіль марки Mitsubishi,
модель Pajero Wagon 2008 року випуску (а.с. 9 - 11).

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк»
та товариством з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» був укладений договір
купівлі-продажу кредитного портфелю та
договір про відступлення права вимоги,
відповідно до якого до відповідача
переходять усі права банку за
кредитним договором та договорами
забезпечення (а.с. 71 - 72).

10 червня 2013 року приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 вчинив
виконавчий напис № 3565, яким
запропонував звернути стягнення на
предмет застави - автомобіль Mitsubishi,
модель Pajero Wagon 2008 року випуску, належний
на праві власності ОСОБА_3 та за
рахунок коштів, отриманих від
реалізації заставного майна,
задовольнити вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» про стягнення
кредитної заборгованості у розмірі
367805,12 грн. (а. с. 12).

Згідно із ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення
стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

За змістом ст. 20 Закону України «Про
заставу» звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за
рішенням суду або третейського суду, на
підставі напису нотаріуса, якщо інше не
передбачене законом або договором
застави. Реалізація заставленого
майна, на яке звернено стягнення,
провадиться державним виконавцем на
підставі виконавчого листа суду або
наказу господарського суду, або
виконавчого напису нотаріуса у
встановленому порядку, якщо інше не
передбачено цим Законом чи договором.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

У ст. 26 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», який визначає
правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, встановлених з метою
забезпечення виконання зобов'язань, у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
наведено вичерпний перелік
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, а саме:

передача рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом;

продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах;

відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги;

переказ обтяжувачу відповідної
грошової суми, у тому числі в порядку
договірного списання, у разі, якщо
предметом забезпечувального обтяження
є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження на
підставі виконавчого напису нотаріуса
Законом України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин, не передбачено.

Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» законодавчі та
інші нормативно-правові акти, прийняті
до набрання чинності цим Законом,
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» є спеціальними
відносно Закону України «Про заставу».

Пункт 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», яким передбачено
позасудовий спосіб звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження шляхом
реалізації заставленого майна на
підставі виконавчого напису нотаріуса
було доповнено на підставі Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг»,
який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

У пункті 2 Прикінцевих положень Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг»
зазначено, що дія цього Закону не
поширюється на кредитні договори,
укладені до набрання ним чинності.

Отже, положення Закону України «Про
заставу» у частині здійснення
звернення стягнення на предмет застави
на підставі виконавчого напису
нотаріуса не підлягають застосуванню
до спірних правовідносин як такі, що
суперечать нормам Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у редакції, яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин, щодо
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження.

Вказана правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
09 липня 2014 року у справі № 6-89цс14.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції, всупереч вимогам
статей 212 - 214, 303 ЦПК України не врахував,
що на момент укладення кредитного
договору (26 вересня 2008 року) у ст. 26
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» не
було передбачено такого позасудового
способу звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження як
реалізація заставленого майна на
підставі виконавчого напису нотаріуса,
а тому дійшов передчасного висновку, що
виконавчий напис нотаріуса вчинено
відповідно до вимог закону.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а справа передачі на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог Закону України
«Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» справа підлягає направленню
на новий розгляд до апеляційного суду
Запорізької області.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 26 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
апеляційного суду Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
М.К.
Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська