У Х В А Л А

Іменем України

26 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової
палати в цивільних справах

апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої -
Боднар О.В.

суддів - Готри
Т.Ю., Джуги С.Д.

при секретарі
- Чейпеш С.І.

з участю - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 17 вересня 2014
року справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний
нотаріус Ужгородського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6,
про визнання недійсними висновку
експерта про ринкову вартість
земельної ділянки та договору
купівлі-продажу земельної ділянки,-

у с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа: приватний нотаріус
Ужгородського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, в якому на підставі
ст.ст.203, 234 ЦК України, з врахуванням
заяви про збільшення позовних вимог
від 10 червня 2014 року та доповнень до
неї, викладених в заявах від 04 липня 2014
року, 16 липня 2014 року, 11 серпня 2014 року, 16
вересня 2014 року (т.1, а.с. 125-129, 138-143, 145-150,
181-182, 206-207) просив визнати недійсними:

- висновок експерта про ринкову
вартість земельної ділянки, що
міститься у звіті про експертну оцінку
земельної ділянки площею 0,0548 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 18 грудня 2010 року, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Ужгородського
МНО ОСОБА_5

Посилався на те, що договір
купівлі-продажу є фіктивним, оскільки
наміром сторін було не реальне
настання правових наслідків,
зумовлених цим правочином, а
заволодіння його часткою у спільному
майні подружжя, що знаходиться на
земельній ділянці, а саме: приміщенням
швейного цеху.

При укладенні договору, нотаріусом не
було отримано від нього, як чоловіка
ОСОБА_3, нотаріально посвідченої заяви
на його укладення, яка була необхідною,
оскільки вказана земельна ділянка була
приватизована ОСОБА_3 у 2007 році під час
перебування у шлюбі, що є порушенням п.44
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03 березня 2004 року №
20/5.

Крім того, при визначенні грошової
оцінки земельної ділянки експертом
ОСОБА_6 було допущено ряд порушень, а
саме:

- не враховано, що на ділянці
знаходяться житловий будинок,
зареєстрований в установленому
порядку, та нежитлове приміщення -
швейний цех, готовністю 100 %, який не
введений в експлуатацію, чим порушено
норми Методики експертної грошової
оцінки земельної ділянки і внаслідок
цього, вказані об'єкти не були
зазначені при укладені оспорюваного
договору купівлі-продажу;

- у висновку не зазначено про наявність
у експерта кваліфікаційного свідоцтва
оцінювача з експертної грошової оцінки
земельних ділянок, що викликає сумнів у
компетентності і повноваженнях
експерта щодо проведення оцінки землі;

- не проведено огляду земельної ділянки
на момент складання висновку;

- за результатами проведення
експертної грошової оцінки не передано
копії матеріалів у Державний фонд
документації із землеустрою
відповідно до ст.20 ЗУ «Про оцінку
земель».

Одночасно позивач просив вжити заходів
для забезпечення позову у виді
накладення заборони будь-кому вчиняти
будь-які дії стосовно відчуження
земельної ділянки та накласти арешт до
вирішення спору по суті.

Ухвалою судді Ужгородського
міськрайонного суду від 18 травня 2013
року накладено арешт на земельну
ділянку за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.2).

Рішенням цього ж суду від 17 вересня 2014
р. у задоволенні позову відмовлено.
Скасовано ухвалу про забезпечення
позову - арешт земельної ділянки (т.1,
а.с. 216-220).

Ухвалою суду від 3 листопада 2014 р.
виправлено описку у даті рішення суду
та вказано дату 17 вересня 2014 р. (т.1,
а.с.246).

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог (т.1.,
а.с.225-238).

Зазначає, що судом першої інстанції не
було застосовано ст.203 ЦК України, яка
визначає загальні вимоги, додержання
яких є необхідними для чинності
правочину.

Підстави, з яких договір-купівлі
продажу повинен був бути визнаним
недійсним, наведені в апеляційній
скарзі, аналогічні зазначеному ним при
зверненні з позовом.

Крім того, зазначає, що суд першої
інстанції у своєму рішенні
безпідставно послався на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
04 липня 2011 року, як на таке, що має
преюдиційне значення для вирішення
даного спору, оскільки це рішення було
скасовано рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 28 серпня 2012
року.

Справа призначалась апеляційним судом
до розгляду на 12 грудня 2014 року, однак
за заявою позивача ОСОБА_2 розгляд
справи було відкладено на 26 грудня 2014
року. Позивач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_7 в судове засідання
з'явилися, однак залишили зал судового
засідання після відхилення колегією
суддів клопотання про зупинення
провадження у справі, у зв'язку з чим
розгляд відбувся за їх відсутності
відповідно до ч.5 ст.169 ЦПК України.

Розглянувши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи,
апеляційний суд визнав, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу, а саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Встановлено, що позивач перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою
ОСОБА_3 з 12 серпня 1999 року по 21 березня
2013 року.

Під час шлюбу, відповідно до свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
виданого 16 жовтня 2003 року державним
нотаріусом Першої Ужгородської
державної нотаріальної контори, ОСОБА_3
успадкувала ІНФОРМАЦІЯ_1 року після
смерті ОСОБА_8 1/2 частину квартири, що
знаходиться у АДРЕСА_1, та 01 листопада
2005 р. зареєструвала право власності на
це нерухоме майно (т.1, а.с.154, 155).

20 березня 2007 року ОСОБА_3 на підставі
рішення Ужгородської міської ради від
23 листопада 2006 р. № 103 було видано
державний акт серії ЗК № 052293 на право
власності на земельну ділянку площею
0,0548 га, що розташована у АДРЕСА_1,
зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №
-256. Цільове призначення
використання земельної ділянки - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка) (т.1, а.с.9).

18 грудня 2010 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
відповідно до якого ОСОБА_3 передала у
власність ОСОБА_4 земельну ділянку
площею 0,0548 га, розташовану по АДРЕСА_1 у
м.Ужгороді (т.1, а.с.112).

У п.3.1. договору купівлі-продажу
зазначено, що земельна ділянка була
отримана ОСОБА_3 у власність у процесі
приватизації згідно з нормами
земельного законодавства та не є
спільною сумісною власністю подружжя.

Як роз'яснив Пленум ВСУ у п.18-2 постанови
від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» в редакції від 19 березня 2010 р.,
відповідно до положень статей 81, 116 ЗК
зокрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Ті обставини, що спірна земельна
ділянка у м. Ужгороді по АДРЕСА_1 була
набута ОСОБА_3 у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації і є її
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
визнаються позивачем як в позовній
заяві, так і в апеляційній скарзі (т.1,
а.с. 226, 235).

За таких обставин, позивачці, як
власнику земельної ділянки, відповідно
до ст.ст.317, 319 ЦК України належало право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном на власний
розсуд, зокрема, і право на укладення
договору купівлі-продажу.

Відповідно до п.61 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03 березня 2004 р. № 20/5 (чинної на
момент укладення договору, втратила
чинність 07 березня 2012 року), право
власності на земельну ділянку фізичних
осіб посвідчується державним актом, а
на земельну ділянку, набуту у власність
із земель приватної власності без
зміни її меж, цільового призначення,
також відповідним договором або
свідоцтвом про право на спадщину.

Договір щодо розпорядження майном, що
подається для нотаріального
посвідчення, може бути посвідчений
нотаріусом без згоди другого з
подружжя у разі, якщо з
правовстановлювального документа,
договору, укладеного між подружжям,
свідоцтва про шлюб та інших документів
випливає, що зазначене майно є
особистою приватною власністю одного з
подружжя, тобто набуте до реєстрації
шлюбу, за час шлюбу, але на умовах,
передбачених шлюбним або іншим
договором, укладеним між подружжям,
договором дарування або в порядку
спадкування, або за кошти, які належали
їй (йому) особисто тощо (п.45 Інструкції).

Як уже зазначалося, на момент укладення
оспореного договору купівлі-продажу
земельна ділянка належала ОСОБА_3 на
праві особистої приватної власності,
тому суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку, що отримання
нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2,
як другого з подружжя, на укладення
договору не вимагалося.

Обґрунтованим є і висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки фіктивним та
застосування правових наслідків
фіктивності правочину, оскільки
відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ
від 06 листопада 2011 року № 9 «Про
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» у
разі, якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфіковано як фіктивний. У
пункті 6.4 договору сторони підтвердили,
що передача земельної ділянки
відбулась до підписання цього
договору.

Ринкова вартість земельної ділянки на
дату оцінки 13 грудня 2010 року була
визначена ФОП ОСОБА_6 у розмірі 19 481,40
грн. та зазначена у Звіті про експертну
грошову оцінку земельної ділянки.
Продаж ділянки був здійснений за ціною
19 500,00 грн., яка була повністю сплачена
покупцем і отримана продавцем особисто
до підписання цього договору. Жодних
претензій, на час підписання договору,
щодо проведення розрахунків сторони
одна до одної не мали (п.2 договору).

У результаті проведення
експертно-грошової оцінки земельної
ділянки була визначена іі вартість, яка
зазначена в договорі купівлі-продажу і
з якою сторони договору погодились.
Невизнання цієї оцінки позивачем, не
може бути підставою для визнання
договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. В
частині другій цієї статті визначені
способи здійснення захисту цивільних
прав та інтересів судом.

Доводи апелянта про те, що договором
купівлі-продажу земельної ділянки
порушено його права як власника
розташованого за земельній ділянці
нерухомого майна - двоповерхової
будівлі швейного цеху, яке було
побудовано ним за час перебування у
шлюбі з ОСОБА_3 і є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, не
заслуговують на увагу, оскільки
предметом оспореного договору
купівлі-продажу, як уже зазначалося, є
земельна ділянка, що належала продавцю
ОСОБА_3 на праві особистої приватної
власності, а не вказана позивачем
будівля.

Крім того, на момент укладення
оспореного договору купівлі-продажу
земельної ділянки, звернення до суду з
даним позовом та розгляду справи судом
право власності позивача на нерухоме
майно, яке він вважає спільною з ОСОБА_3
сумісною власністю, відповідним
документом на право власності на це
майно не підтверджено.

Таким чином, заявляючи вимогу про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
позивач не довів, що цим договором
порушені його права, оскільки він не
був власником зазначеної земельної
ділянки чи стороною оспореного
договору купівлі-продажу, а питання
щодо будівлі в межах даної цивільної
справи не розглядається.

За таких обставин, ухвалене судом
рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215
ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310
цього Кодексу підстав для його
скасування немає.

Апеляційна скарга доводів, які можуть
бути підставою для скасування або
зміни рішення суду першої інстанції, не
містить.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що
суд першої інстанції безпідставно
послався на рішення Ужгородського
міськрайоннного суду від 04 липня 2011
року, як таке, що має преюдиційне
значення для вирішення даного спору не
заслуговують на увагу, оскільки суд
першої інстанції зазначив, що
преюдиційне значення має рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 серпня 2012 року, яким було
скасовано рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 04 липня 2011
року. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308 ЦПК України, ст. 203, 215, 234 ЦК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 17 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Готра Т.Ю. Боднар О.В. Джуга С.Д.