Ухвала іменем україни 10 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Маляренка А.В., Нагорняка В.А., Олійник
А.С., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
Селянського (фермерського)
господарства «Іван» до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - Комунальне підприємство
«Харківське районне бюро технічної
інвентаризації», про визнання договору
недійсним, визнання права власності на
рухоме майно, за касаційною скаргою
Селянського (фермерського)
господарства «Іван» на рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 20 вересня 2013
року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 23 квітня 2014
року та касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Харківського районного суду
від 20 вересня 2013 року, додаткове
рішення Харківського районного суду
від 01 листопада 2013 року, рішення
апеляційного суду Харківського
області від 23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2002 року Селянське (фермерське)
господарство «Іван» (далі −? СФГ
«Іван») звернулося до суду з позовом,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що у 1996 році ним для господарчих потреб
було придбано будівельні матеріали у
складі 2-х блок-кімнат та 12 штук
фундаментних блоків. Це майно
знаходиться на земельній ділянці,
наданій для ведення фермерського
господарства, та у літній період
використовувалось у господарській
діяльності для зберігання інвентарю.
ОСОБА_4 незаконно заволодів цими
будівельними матеріалами та в
подальшому став використовувати їх для
незаконного заволодіння земельною
ділянкою.

06 березня 2006 року КП «Харківське
районне бюро технічної
інвентаризації» зареєструвало за
суб'єктом підприємницької діяльності
-фізичною особою (далі - СПД-ФО ОСОБА_4.)
як об'єкт нерухомості нежитлові
будівлі 54 % готовності на підставі
рішення господарського суду
Харківської області від 23 лютого 2006
року. Постановою Вищого господарського
суду України від 26 вересня 2007 року
вищевказане рішення господарського
суду Харківської області від 23 лютого
2006 року скасоване.

27 вересня 2007 року ОСОБА_4 подарував
спірне майно ОСОБА_5 СФГ «Іван»
зазначало, що блок-кімната, щодо якої
відповідачі вважають, що вона є їх
власністю, у вигляді будівлі літ. «Б-1»
належить йому та знаходиться на
земельній ділянці, наданій йому для
ведення селянського (фермерського)
господарства.

На підставі наведеного, уточнивши
позовні вимоги, СФГ «Іван» просило суд
визнати недійсним договір дарування
від 27 вересня 2007 року, укладений між
СПД-ФО ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо нежитлових
будівель літ. «А-1», літ. «Б-1»,
готовністю 54 %, за адресою: АДРЕСА_1,
Харківський район, Харківська область,
та визнати за ним право власності на
блок-кімнату розміром 4,96 м х 3,28 м, яка
зареєстрована як нежитлова будівля
літ. «Б-1», готовністю 54 %, за адресою:
АДРЕСА_1

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області

від 20 вересня 2013 року у задоволенні
позову СФГ «Іван» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 квітня

2014 року рішення суду першої інстанції в
частині позовних вимог СФГ «Іван» про
визнання права власності на рухоме
майно скасовано і в задоволенні цих
вимог відмовлено з інших підстав.

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційних скаргах СФГ «Іван», ОСОБА_6
просять скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не довів належними та
допустимими доказами належність
спірного майна саме йому на підставі
видаткової накладної від 16 вересня
1996 року № 21, а не відповідачеві згідно з
протоколом від 23 вересня 2005 року № 5210078
як учаснику аукціону з реалізації
арештованого майна.

Апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог та
ухваливши в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позову з
інших підстав, виходив із того, що
СФГ «Іван» не належить право вимоги із
пред'явлення в суді позову, оскільки
матеріали справи не містять доказів на
підтвердження того, що спірне майно чи
земельна ділянка, на якій воно
перебуває, належить чи перебуває у
користуванні (розпорядженні) позивача.

Однак, з такими висновками суду
повністю поодитись не можна з огляду на
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з видатковою накладною
від 16 вересня 1996 року № 21 особою, що
придбала у ТОВ «Шанс» блок-кімнати у
кількості 2 шт. та фундаментні блоки, є
фізична особа ОСОБА_6 (а. с. 82, т. 1),
який є головою СФГ «Іван».

Відповідно до державного акта на право
постійного користування землею від 09
жовтня 2000 року, виданого на підставі
розпорядження Харківської
райдержадміністрації від 30 серпня 2000
року № 346, ОСОБА_6 надано у постійне
користування земельну ділянку площею
10,93 га для ведення селянського
(фермерського) господарства (а. с. 16, т. 1).

Згідно з довідкою, виданою
Харківськмим районним відділом
земельних ресурсів від 25 вересня 2006
року № 1488, при виїзді на земельну
ділянку ОСОБА_7, яка надана йому у
постійне користування, площею 10,93 га,
для ведення селянського господарства,
фахівцями відділу встановлено, що
залізобетонна блок-кімната на
фундаментних блоках орієнтовно
розміром 4 м на 5 м знаходиться на його
земельній ділянці (а. с. 15, т.1)

Відповідно до ч. ч. 2, 4, 5 ст. 2 Закону
України від 20 грудня 1991 року «Про
селянське (фермерське) господарство»
(далі - Закону), який дів на час
створення СФГ «Іван», головою
селянського (фермерського)
господарства є його засновник або
особа, яка є його правонаступником.
Інтереси селянського (фермерського)
господарства перед підприємствами,
установами та організаціями, окремими
громадянами представляє голова
господарства.

На ім'я голови
селянського (фермерського)
господарства видається відповідно
державний акт на право приватної
власності на землю, державний акт на
право постійного користування землею.
З ним укладається договір на тимчасове
користування землею, в тому числі на
умовах оренди. Складаються також інші
документи відповідно до законодавства
України.

Згідно зі ст. 16 Закону у
власності осіб, які ведуть селянське
(фермерське) господарство, можуть бути
земля, жилі будинки, квартири, предмети
особистого користування, предмети
домашнього господарства, продуктивна і
робоча худоба, птиця, бджолосім'ї,
посіви та посадки
сільськогосподарських культур і
насадження на земельній ділянці,
засоби виробництва, вироблена
продукція і доходи від її реалізації,
транспортні засоби, кошти, акції, інші
цінні папери, а також інше майно
споживчого і виробничого призначення
для ведення селянського (фермерського)
господарства і заняття підсобними
промислами.

Майно цих осіб
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не передбачено
угодою між ними.

Статтею 17 Закону
визначено, що володіння, користування і
розпорядження майном здійснюється
членами селянського (фермерського)
господарства за взаємною домовленістю.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. 303
ЦПК України, ухваливши рішення про
відмову в задоволенні позову СФГ
«Іван» з тих підстав, що останнє не має
права вимоги та є неналежним позивачем,
наведені вище положення закону до
уваги не взяв, належним чином своє
рішення не мотивував, не з'ясував, чи
було передбачено цим Законом чи
будь-якою іншою нормою матеріального
права, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, порядок
передачі головою селянського
(фермерського) господарства належного
йому майна у господарське відання
господарства, засновником якого він є.

За таких обставин апеляційний суд
фактично рішення суду першої інстанції
в апеляційному порядку не переглянув,
ухвалив рішення, що не відповідає
вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Селянського
(фермерського) господарства «Іван» та
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного
суду Харківського області від 23 квітня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк А.С.
Олійник Г.В. Юровська