Справа № 480/895/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Миколаївський районний суд
Миколаївської області в складі:

головуючої - судді
Войнарівського М.М.,

при секретарі
Шилан Д.О.,

розглянувши 22 липня 2014року у
відкритому судовому засіданні в місті
Миколаєві цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«АкцентБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ «АкцентБанк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором в сумі 46040,27грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував
тим, що 12.05.2008року між ЗАТ "АкцентБанк"
та відповідачем був укладений
кредитний договір №ACL4RX19430026, за яким
останньому наданий кредит в сумі
6426,56грн.зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Відповідно до умов договору
погашення заборгованості має
здійснюватися щомісяця в період
сплати, позичальник повинен надавати
банку грошові кошти (щомісячний платіж)
для погашення заборгованості за
кредитом.

ПАТ "АкцентБанк" є
правонаступником ЗАТ "АкцентБанк".На
підставі рішення загальних зборів
акціонерів від 14.05.2009року змінено тип
Банку на ПАТ "АкцентБанк",про що
зазначено у п.1.1.Статуту ПАТ
"АкцентБанк".

Посилаючись на невиконання
зобов'язань по договору з боку
відповідача позивач просив стягнути з
нього заборгованість станом на
20.03.2014року в розмірі 46040,27грн., яка
складається з наступного:

-6426,58грн. - заборгованість за кредитом;

-839,83грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом;

-2930,56грн. - заборгованість по комісії за
користування кредитом;

-33174,72грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором;

- 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована
частина);

- 2168,58грн. - штраф ( процентна складова).

В судове засідання представник
позивача не з`явився, однак направив на
адресу суду заяву про підтримання
позову та розгляду справи без його
участі, проти ухвалення заочного
рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не
з`явився. Про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним чином
за місцем своєї реєстрації, причини
неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст.224 ЦПК України
суд розглядає справу у порядку
заочного провадження у відсутності
сторін на підставі наявних у справі
доказів.

Дослідивши письмові докази по
справі суд вважає, що позов підлягає
частковому доволенню з таких підстав.

12.05.2008року позивач уклав з
відповідачем кредитний договір
№ACL4RX19430026, за яким видав останньому
кредит в сумі 6426,56грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Відповідно
до умов договору погашення
заборгованості має здійснюватися
щомісяця в період сплати, позичальник
повинен надавати банку грошові кошти
(щомісячний платіж) для погашення
заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов`язання в
частині надання відповідачу кредитних
коштів виконав повністю.

Отримавши кредитні
кошти, відповідач належним чином не
виконав свої зобов'язання за договором,
не надав своєчасно банку грошові кошти
для погашення заборгованості за
кредитом, відсотками, а також іншими
витратами відповідно до умов договору,
внаслідок чого у нього станом на
20.03.2014року виникла заборгованість у
сумі 46040,27грн., яка складається з
заборгованості за кредитом у сумі
6426,58грн., заборгованості по процентам
за користування кредитом у сумі 839,83грн.
,заборгованість по комісії за
користування кредитом-2930,56грн.

Крім того, позивачем за
умовами кредитного договору
відповідачу нараховані: пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором в розмірі 33174,72грн.; штраф
(фіксована частина) - 500 грн.; штраф
(процентна складова) - 2168,58грн.

Вирішуючи спір сторін в частині
нарахування пені в розмірі 33174,72грн. суд
виходить з такого.

При розгляді даної цивільної
справи суд враховує рішення
Конституційного Суду України № 1-12/2013
від 11.07.2013 р. "У справі за конституційним
зверненням громадянина щодо
офіційного тлумачення положень
другого речення преамбули Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" (надалі за текстом -
Рішення).

Зокрема у п. 3 зазначеного Рішення
йдеться, що свобода договору є однією
із загальних засад цивільного
законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК
України). Згідно з ч. 2 ст. 627ЦК України у
договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів. Особливості регулювання
відносин за договором про надання
споживчого кредиту встановлені
законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Як зазначено в
положеннях п.п. 22, 23 ст. 1, ч. 1 ст.
11Закону України «Про захист прав
споживачів» від 12 травня 1991 року з
наступними змінами споживач - фізична
особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника; споживчий кредит - кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до положень
ч.ч. 1, 3 ст. 509, ст.ст. 526, 629ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону
про захист прав споживачів між
кредитодавцем та споживачем
укладається договір про надання
споживчого кредиту, відповідно до
якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

ЦК України також
передбачено, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком (ч. 1ст. 546 ЦК
України). Неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ст.
549 ЦК України). Якщо предметом неустойки
є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі. Сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом (ч. 2 ст.
551 ЦК України). Розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Таким чином,
правовідносини про надання споживчого
кредиту є договірними, до яких мають
бути застосовані, зокрема, як загальні
положення ЦК України про
зобов'язання та договір, так і приписи
його ч. 2 ст. 627 ЦК України щодо
необхідності врахування вимог
законодавства про захист прав
споживачів.

Положеннями ч.ч. 1, 2
ст. 18 Закону про захист прав споживачів
встановлено, що продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. В
ч.ч. 3, 4 ст. 18 Закону про захист прав
споживачів наведено окремі
несправедливі умови договору, перелік
яких не є вичерпним. При цьому п. 4 ч. 1 ст.
21 Закону про захист прав споживачів
встановлено, що для цілей застосування
цього закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо
порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач.

Конституційний Суд
України виходить з того, що вимога про
нарахування та сплату неустойки за
договором споживчого кредиту, яка є
явно завищеною, не відповідає
передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст.509 та ч.ч. 1,
2ст. 627 ЦК України засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права. Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Конституційний Суд
України вважає, що з огляду на приписи
ч. 4 ст. 42 Конституції України участь
у договорі споживача як слабкої
сторони, яка підлягає особливому
правовому захисту у відповідних
правовідносинах, звужує дію принципу
рівності учасників цивільно-правових
відносин та свободи договору, зокрема у
договорах про надання споживчого
кредиту щодо сплати споживачем пені за
прострочення у поверненні кредиту.

Цей висновок
узгоджується з положеннями Резолюції
Генеральної Асамблеї ООН "Керівні
принципи для захисту інтересів
споживачів" від 09.04.1985 р. № 39/248, в якій
наголошено: визнаючи, що споживачі
нерідко перебувають у нерівному
становищі з точки зору економічних
умов, рівня освіти та купівельної
спроможності, принципи захисту
інтересів споживачів мають, зокрема, за
мету сприяти країнам у боротьбі зі
шкідливою діловою практикою усіх
підприємств на національному та
міжнародному рівнях, яка негативно
позначається на споживачах.

Як зауважив
Конституційний Суд України, межі дії
принципу свободи договору
визначаються законодавством з
урахуванням критеріїв справедливості,
добросовісності, пропорційності і
розумності. При цьому держава має
підтримувати на засадах
пропорційності розумний баланс між
публічним інтересом ефективного
перерозподілу грошових накопичень,
комерційними інтересами банків щодо
отримання справедливого прибутку від
кредитування і правами та
охоронюваними законом інтересами
споживачів їх кредитних послуг.

У наведених «Керівних
принципах для захисту інтересів
споживачів» визначено, що споживачі
мають бути захищені від таких
зловживань, як односторонні типові
контракти, виключення основних прав у
контрактах та незаконні умови
кредитування продавцями.

Захист від цих
зловживань базується на положеннях
законодавства, зокрема ч. 3
ст. 551 ЦК України, відповідно до якої
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. За практикою судів
загальної юрисдикції України
істотними обставинами в розумінні
вказаних положень Кодексу вважаються,
зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, а й інші
інтереси сторін, що заслуговують на
увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Таким чином, Конституційний
Суд України дійшов висновку, що умови
договору споживчого кредиту, його
укладання та виконання повинні
підпорядковуватися таким засадам,
згідно з якими особа споживача
вважається слабкою стороною у договорі
та підлягає особливому правовому
захисту з урахуванням принципів
справедливості, добросовісності і
розумності.

З огляду на викладене при
розгляді даного спору суд виходить з
такого.

Позивач суду не надав
доказів того, що в досудовому порядку
він повідомляв відповідача про
порушення свого права та про наявність
у відповідача заборгованості за
кредитним договором, і про розмір такої
заборгованості.

Крім того, відповідно
до вимог ст. 61 Конституції України
ніхто не може бути двічі притягнутий до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Як вбачається з
матеріалів справи відповідачу
нараховані до сплати - 500 грн.
штрафу (фіксована частина) та 2168,58грн. -
штрафу ( процентна складова).

Отже,стягнення ще і
пені, як відповідальності за порушення
зобов`язань за кредитним договором є
неприпустимим, з огляду на положення
ст. 61 Конституції України.

Виходячи з викладеного
та на підставі ст. ст. 526, 527, 530, 549-551,
612, 625 ч. 1,1050, 1054 ЦК України та ст. 61
Конституції України позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню і з
відповідача на користь позивача слід
стягнути заборгованість за кредитним
договором в загальній сумі
12865,55грн.(6426,58грн. - заборгованість за
кредитом + 839,83грн. - заборгованість по
процентам за користування
кредитом,+2930,56грн.заборгованість по
комісії за користування кредитом + 500
грн. - штраф (фіксована частина) +2168,58грн.
- штраф (процентна складова), а також
судові витрати.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60,
209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного
товариства «АкцентБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Акцентбанк» (0, МФО 307770, рах.
№0010) заборгованість за кредитним
договором №ACL4RX19430026 від 12.05.2008року в
сумі 12865(дванадцять тисяч вісімсот
шістдесят пять) грн.55 коп. та судовий
збір в розмірі 331грн.75коп. ( ,
МФО 305299 рах. №0001).

В іншій частині в задоволенні
позову відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуто судом, що його ухвалив за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області відповідно до ст.294 ЦПК України.

Суддя
М.М.Войнарівський

22.07.2014