Справа № 490/5271/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

Головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участю позивача , представника
позивача ОСОБА_1, представника
відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя
особа - орган опіки та піклування
виконкому Миколаївської міської ради
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

В квітні 2014 року позивач звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 , яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_5, 2001 року
народження, та ОСОБА_6,, 2013 року
народження, про їх визнання такитми, що
втратили право користування житловим
приміщенням квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що вона та її
неповнолітні діти в спірній квартирі
ніколи не проживали, її примусове
вселення в лютому 2013 року носило
формальний характер, а проживають вони
постійно за іншою адресою з новим
чоловіком.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні вимоги позову
підтримали, посилаючись на обставини,
викладені у позовній заяві. Суду
пояснили, що з ОСОБА_4 ніколи не
виникало ніяких конфліктів з приводу
користування житловою площею та оплати
за неї, він ніколи не чинив їй перешкоди
у вселенні та проживанні , оскільки
сама ОСОБА_4 не проживала в цій квартирі
жодного дня за власним бажанням, там
ніколи не знаходилися її речі.

Відповідачка в минулому судовому
засіданні заперечувала проти позову,
визнавши той факт, що дійсно не
проживала в квартирі щонайменше з
лютого 2013 року, але з тих підстав, що
позивач через неприязнені з нею
стосунки виявляв категоричне
небажання щодо прорживання її в цій
квартирі.

Представник відповідача заперечувала
проти позову, посилаючись на
перешкоджання самого позивача у
проживанні ОСОБА_4 в цій квартирі через
неприязнені стосунки . ОСОБА_4, не мала
можливості проживати в цій квартирі
після примусового вселенння , сокільки
тривалий час перебувала на лікарняному
через патології вагітності, в жовтні 2013
року народила дитину, яка також часто
хворіла. Наявність численних судових
рішень протягом 2009- 2012 років щодо
вселення в спірну квартиру та
встановлення порядку користування нею
, наявність виконавчого провадження з
примусового виконання рішення суду про
вселення свідчать про те, що ОСОБА_4,
ніколи не втрачала свого інтересу до
цієї квартири.

Третя особа - служба у справах дітей
Адміністрації Центрального району
Миколаївської міської ради просила
відмовити у задоволенні позову в
частині вимог, що стосуються
неповнолітніх дітей.

Вислухавши пояснення відповідача,
представників сторін, вивчивши доводи
позову і матеріали справи, судом
встановлені наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи,
сторони перебували у шлюбі з 04.07.2006
року по 07 жовтня 2010 року.

За рішенням виконавчого комітету
Миколаївської міської ради № 322 від 27
лютого 2007 року надано трикімнатну
квартиру , житловою площею 38,8 кв.м.
ОСОБА_3 ( як військовослужбовцю ВЧ А0699)
на склад сім'ї із трьох осіб ( він,
дружина, син) з виключенням із
квартирного обліку.

На підставі цього рішення видано ордер
на житлове приміщення №121 від 03 березня
2007 - двокімнатана квартира АДРЕСА_1
видана ОСОБА_3 на сімю з трьох осіб -
ОСОБА_4 дружина, ОСОБА_5 син.

На теперішній час квартира відносить
до державного житлового фонду.

Згідно копій розрахункових книжок по
оплаті за комунальні послуги за
вказану квартиру вбачається, що оплату
здійснює ОСОБА_3

Відповідно до технічного плану,
загальна площа спірної квартири
становить 73,9 кв.м., з яких 38,8 кв.м. - це
житлова. Квартира складається із двох
житлових кімнат, площею 18,6 кв.м. та
площею 20,5 кв.м., коридору площею 19,9
кв.м., кухні площею 10,1 кв.м., вбиральні,
ванної кімнати, та лоджії, площею 1,3 ,
яка має вихід з кімнати, площею 18. 6кв.м.

Рішенням Центрального суду м.
Миколаєва від 23 лютого 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 26 травня 2011 року,
задоволено позов ОСОБА_4, діючої також в
інтересах неповнорлітнього ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про вселення до вказаної
квартири, а у зустрічному позові про
визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням - відмовлено за
необгрунтованістю.Зі змісту наведених
судових рішень вбачається, що ОСОБА_3
перешкоджає ОСОБА_7 із сином у
проживанні в спірній квартирі через
неприязнені стосунки, він її не пускав
до приміщеня квартири, не надавав
ключі.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 22 січня 2013
року за апеляційною скаргою ОСОБА_3
скасовано рішення Центрального
районного суду від 07 грудня 2012 року ,
яким було встановлено порядок
користування квартирою АДРЕСА_1 та
виділено в користування ОСОБА_4 у
квартирі АДРЕСА_1 житлову кімнату,
площею 20,5 кв.м. , залишено в загальному
користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -
коридор площею 19,9 кв.м., кухню площею 10,1
кв.м., вбиральню, площею 1,0 кв.м., ванну,
площею 2,8 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ( в шлюбі не
перебуває) народила сина ОСОБА_8, який
за заявою матері був зареєстрований в
спірній квартирі з 18 жовтня 2013 року.

З наданих відповідачкою копій
лікарняних листів вбачається, щшо
дійсно вона протягом квітня-жовтня 2013
року багаторазово перебувала на
стаціонарному лікуванні.

Як пояснив в судовому засіданні
представник відповідача, на теперішній
час ОСОБА_4 іншого житла не має,
фактично проживає на найманій
квартирі.

Відповідач в судовому засіданні
визнала факт фактичного не проживання
у вказаній квартирі щонайменше з
лютого 2013 року , але зазначила, що не
бажає втрачати зв'язок з цією
квартирою, а вселитися туди не мала
змоги через небажання позивача та
відсутністю окремої кімнати для її з
синами проживання.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і у порядку,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, п. 10
постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 р.
№ 2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням,
необхідно з'ясувати причини
відсутності понад встановлені законом
строки.

Відповідачка була прописана в
квартирі як член сім'ї наймача, з
розрахунку на неї та її сина надавалася
житлова площа в квартирі, як-то
вбачається з вищезазначеного рішення
виконкому.

Заперечуючи проти позову представник
відповідачки та відповідачка
наполягали на тому, що позивач
заперечує її проживанню з дітьми в
квартирі із-за відсутності
порозуміння та неприязнених стосунків
після розірвання шлюбу, а за
відсутності у неї власного житла та
позбавленням моживості знову стати на
квартирний облік вона не має
можливості зареєструвати своє місце
проживання за іншою адресою.

З пояснень позивача та його
представника вбачається, що
відповідачка залишила спірне житло
добровільно, тобто на їх думку, без
будь-яких причин.

Проте факт неприязнених стосунків між
ними, що і стали причиною в тому числі
розірвання шлюбу, позивач не
заперечував.

З огляду на викладене , суд вважає, що
відносини , що склалися між сторонами у
зв'язку з розірванням сімейних
стосунків та шлюбу, створенням
відповідачем фактично нової сім'ї,
позбавляє можливості відповідачку та
її малолітніх дітей реалізувати свої
права на користування спірним житлом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідачка не проживає в спірному
житловому приміщенні з 2013 року з
поважних причин через відсутність
порозуміння з колишнім чоловіком , а її
дії протягом 2010- 2012 років щодо захисту
свого порушеного права на користування
цим житлом свідчать про стійкий
інтерес та зв'язок зі спірною
квартирою.

Наведене є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог за
необгрунтованістю.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України
судові витрати, які сплачені
позивачем при подачі позову , не
підлягають стягненню з відповідача на
його користь.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України
, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 , третя особа - орган опіки та
піклування виконкому Миколаївської
міської ради про визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги .

Суддя
Гуденко О.А.