І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 листопада 2014 року
Рівненський міський суд
в складі головуючої судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
Позивачі звернулись до суду з позовом
до ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_1
від 04.06.2010 року, що укладений між ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Згідно данного договору дарування
позивачі та ОСОБА_4 подарували
відповідачу квартиру АДРЕСА_2 ,яка
належала їм на праві приватної
власності. Насправді вони з
відповідачем мали намір укласти
договір купівлі-продажу вказаної
квартири, але в зв'язку з тим, що у
відповідача на той момент були
відсутні кошти в сумі 640 000 гривень
вирішили укласти договір дарування
квартири, а відповідач ОСОБА_3
зобов»язався протягом двох років після
укладання даного договору сплатити
кошти. Окрім того укладення договору
дарування квартири було зумовлено
економією коштів, які слід було
сплатити за даний договір. Але не
дивлячись на їхню домовленість
,відповідач по справі до
сьогоднішнього дня не розрахувався з
ними за квартиру, тому вони була
вимушені звернутися до суду.
Вказують, що відповідно до ст..235 ЦК
України між ними та відповідачем по
справі було укладено удаваний правочин
,тому договір дарування було укладено
для приховання договору
В судовому засіданні позивачі
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник
ОСОБА_5 підтримали позовні вимоги та
просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
вказав, що домовленості про сплату
коштів мідж ними не було.
Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
підлягають до задоволення.
В судовому засіданні встановлено,
що 04 червня 2010 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_4 та відповідачем, ОСОБА_3, було
укладено договір дарування квартири
АДРЕСА_3. Відповідно до п.1 якого
дарувальники добровільно передають у
власність обдаровуваному ОСОБА_3,
безоплатно квартиру АДРЕСА_1
Суд вважає,що вказаний договір є
удаваним правочином і реально приховує
під собою договір купівлі-продажу
нерухомого майна, зважаючи на наступне.
Згідно ст. 717 Цивільного кодексу
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. (за своєю
правовою природою це односторонній,
безоплатний правочин).
ч. 2 даної статті встановлює, що
договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування - саме ці фактичні
обставини і було в повному обсязі
довдено в ході розгляду справи.
Згідно ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. (за своєю
правовою природою це двосторонній,
Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу
України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.
Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»п. 25 за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним равочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину. Суд
вважає, що правочин вчинено з метою
приховати інший правочин,а тому суд на
підставі статті 235 ЦК України необхідно
Суд вважає ,що волевиявлення позивачів
під час укладення спірного договору
було спрямоване саме на укладення
договору купівлі-продажу спірної
квартири, самі позивачі під час
судового розгляду справи,
зазначають, що здійснювала відчуження
квартири виключно на платній основі, з
умовою відстрочення сплати коштів
ОСОБА_3 і що між ними та відповідачем на
момент укладення договору існувала
домовленість щодо того, що останній
сплатить грошові кошти за квартиру, що
йому передається у власність.
Відповідач ОСОБА_3 у своїх
першопочаткових поясненнях в судовому
засіданні також підтвердив, що сплатив
позивачам 103 000 гривень, чим
стверджується спрямованість
справжньої волі ОСОБА_3 на укладення
договору купівлі-продажу, що судом
розглядається як виконання ним
зобов'язань (щодо яких сторони реально
досягли згоди) за вказаним договором в
частині оплати грошових коштів за
набуття права власності на спірну
квартиру. Інших грошових зобов»язань
між сторонами не існувало.
Окрім того із показань ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, що були допитані у справі в
якості свідків, вбачається, що між
сторонами у справі існувала чітка
домовленість про суму, за яку
планувалося відчуження квартири,
термін, протягом якого дана сума
повинна була бути сплаченою, факт
ухилення від сплати коштів,
зацікавленість ОСОБА_2 у компенсації
його частки у квартирі.
У відповідності до ст.. 657 ЦК України,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.
До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК,
можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.
Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмовою
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Дане найшло
підтвердження у п. 8 постанови пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року №9
Оскільки договір купівлі-продажу, який
сторони уклали в усній формі, не був
посвідчений нотаріально, він є
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
пункту 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного
кодексу України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.
Відповідно до ст.236 Цивільного кодексу
України правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
Зважаючи на викладене, керуючисьст.ст.
10,60,208,209,212-215,218,292,294 ЦПК України, -
Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 04 червня 2010 року
укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4
та ОСОБА_3 посвідчений приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровний номер 1350.
Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд на
протязі десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні при
проголошенні судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення

Суддя Рівненського міського суду

Рівненської області
О.Г. Крижова