У Х В А Л А

Іменем України

18 листопада 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_1 про стягнення боргу, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
27 травня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» 16.09.2011 звернулося
до суду з позовом до ОСОБА_1 про
стягнення боргу. Банк мотивував позов
тим, що 16.01.2008 надав відповідачу кредит
у розмірі 1500,00 дол. США у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку під 18,0% річних на суму
залишку заборгованості. Позичальник
свої зобов'язання щодо повернення
коштів порушив, унаслідок чого
утворився борг, що його банк,
збільшивши вимоги, станом на 08.02.2012
визначив у розмірі 29615,42 грн, з яких за
офіційним курсом НБУ 1 дол. США/7,98 грн
сума у 29115,42 грн складала еквівалент
3648,55 дол. США, у т.ч.: 1500,00 дол. США
заборгованості за кредитом, 1683,17 дол.
США заборгованості за процентами, 291,64
дол. США заборгованості за комісією за
користування кредитом, 173,74 дол. США
процентної складової штрафу, а також
500,00 грн фіксованої частини штрафу.
Посилаючись на наявне у нього право
вимоги боргу, банк просив стягнути на
його користь з відповідача
заборгованість у розмірі 29615,42 грн та
покласти на нього судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 27.05.2013 позов задоволено:
стягнуто на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» з ОСОБА_1 29615,42 грн
заборгованості за кредитним договором,
з яких 11970,00 грн заборгованість за
кредитом, 13431,00 грн заборгованість за
процентами, 2327,28 грн заборгованість з
комісії, 500,00 грн фіксована частина
штрафу, 1386,00 грн процентна складова
штрафу, а також у відшкодування
сплачених судових витрат - 392,46 грн.

Відповідач ставить в апеляції питання
про скасування рішення суду внаслідок
ухвалення його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, зокрема, що належно
укладеного договору із банком немає,
заява, про яку йдеться в справі, є лише
пропозицією укладення договору, її
зміст містить умови майбутнього
договору і виражає лише намір
відповідача вважати себе зобов'язаним
у разі прийняття банком цієї
пропозиції. Платіжну картку та гроші
відповідач не отримував, розрахунків
за кредитом не здійснював, крім того,
суд не вирішував клопотань
відповідача, спрямованих на належний
розгляд справи, та неправильно діяв у
питанні забезпечення позову. Просить
рішення суду скасувати, у позові -
відмовити, а також скасувати заходи
забезпечення позову.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1
апеляцію підтримав, представник
позивача Гриниха Т.Ю. апеляцію не
визнала. У засідання, призначене на
18.11.2014, апелянт не з'явився, натомість
з'явився його представник адвокат
ОСОБА_3, від якого до початку судового
засідання надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи,
мотивоване тим, що ОСОБА_1 перебуває у
відрядженні в межах області та
прибуває з відрядження 18.11.2014 о 16
годині, а самому представнику
необхідно ознайомитися з матеріалами
справи. Одночасно від представника
ОСОБА_3 надійшов підписаний ним і
датований 18.11.2014 текст виступу в
судових дебатах за наслідками
апеляційного розгляду справи із
викладом правової позиції сторони у
справі та посиланням на матеріали
справи. Беручи до уваги, що позивач та
відповідач виклали свої позиції
неодноразово як усно, так і письмово,
враховуючи готовність представника
відповідача, який позицію свого
довірителя підтримав, до виступу в
судових дебатах, що передбачає
достатню обізнаність із обставинами
справи, позицією сторін та відсутність
доказів щодо поважності причин неявки
до суду ОСОБА_1, який сам є адвокатом
(а.с. 157-159 т. 1 та ін.) і особиста участь
якого в даному судовому засіданні не є
обов'язковою, клопотання про
відкладення розгляду справи було
відхилено як необґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, обговоривши їх
доводи, дослідивши матеріали справи,
оглянувши кредитну справу № 103677-CRED, суд
приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, особа на
власний розсуд розпоряджається своїми
цивільними та процесуальними правами
та здійснює своє право на захист (ст. 12
ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч.
2 ЦПК України); кожна сторона
зобов'язана належно довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях; суд розглядає справу в
межах заявлених позивачем вимог,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1,
ст.ст. 57-61, ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються
нормами ЦК України щодо договорів і
кредитних зобов'язань у редакції,
чинній на час їх виникнення, відповідно
до яких:

кредитний договір укладається у
письмовій формі (ст. 1055 ч. 1); правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо: його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони; він підписаний
його стороною (сторонами) (ст. 207 ч.ч. 1, 2);
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому;
друга сторона не може запропонувати
свої умови договору (ст. 634 ч. 1); договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору (ст. 639 ч. 1); правомірність
правочину презюмується (ст. 204);

цивільні права та обов'язки, що
виникають з договорів, повинні належно
виконуватися; позичальник зобов'язаний
повернути кредитору заборговане,
сплатити проценти, а той управі
вимагати стягнення боргу та сплати
неустойки; відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання (ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549,
550, 611, 612, 614, 623-625, 629, 1050, 1054).

Встановлено, що Закрите акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 13-15
т. 1), уклало за правилами договору
приєднання із ОСОБА_1 кредитний
договір, що складається із Заяви №
041873838 на отримання кредиту (Заява,
оригінал знаходиться на а.с. 35 т. 1), Умов
і правил надання банківських послуг
(Умови, а.с. 9-10 т. 1), Пам'ятки клієнта
(«Справка об условиях кредитования»,
оригінали двох документів знаходяться
на а.с. 47, 48 т. 1). Позичальнику 25.01.2008 була
оформлена кредитна картка № НОМЕР_1 зі
строком дії два роки, кредитний ліміт
був установлений у розмірі 1500,00 дол.
США, процентна ставка за кредитом була
визначена у розмірі 1,5% на місяць, 01.02.2008
картка була видана позичальнику.

На Заяві містяться підписи від імені
позичальника, проставлені 16.01.2008 (день
складення Заяви) і 01.02.2008 (день видачі
картки), підписи від імені позичальника
проставлені також на «Справках об
условиях кредитования», датованих
01.02.2008. Для оформлення договору
позичальник подав копії свого паспорта
із датованими 16.01.2008 записами від його
імені «копія вірна» та підписами
(засвідчені банком копії знаходяться
на а.с. 11, 12 т. 1) і копію свого
посвідчення водія серії НОМЕР_2,
виданого 18.09.1997, із датованим 16.01.2008
записом від його імені «копія вірна» та
підписом (копія посвідчення із
оригіналами вчинених від імені ОСОБА_1
записів та його підпису знаходиться на
а.с. 49 т. 1).

Під час апеляційного розгляду справи
ОСОБА_1 визнав у судовому засіданні
11.09.2013, що: Заяву заповнював як клієнт,
але стверджував, що її не підписував; у
документі на а.с. 49 т. 1 підпис, яким
закінчується рукописний запис «копія
вірна 16 01 08», належить йому; у
документах на а.с. 11, 12 т. 1 рукописні
записи «копія вірна ОСОБА_1 16.01.08», а
також підписи, що містяться у цих
записах, належать йому; пояснив, що у
документах на а.с. 47, 48 т. 1 підписи
виконані не ним, а щодо дат не може
точно сказати, чи виконані вони ним. З
матеріалів справи вбачається, що
підписи, які вчиняв на різних
документах ОСОБА_1, мають різноманітні
варіанти виконання. Відповідач не
пояснив істотну різницю у характері
своїх підписів, що виконувалися у
співставні проміжки часу, за винятком
одного випадку (клопотання на а.с. 94-95 т.
1).

Банківською випискою підтверджується,
що оборот по рахунку кредитної картки
№ НОМЕР_1 мав місце, зафіксовано: 06.02.2008
видачу позичальнику 1499,85 дол. США, 14.07.2008
поповнення позичальником рахунку на
160,00 дол. США, 13.08.008 поповнення на 70,00 дол.
США, 29.08.2008 поповнення на 60,00 дол. США, а
18.09.2008 востаннє зафіксовано видачу 55,55
дол. США, після чого зафіксовані лише
нарахування заборгованості (а.с. 54-56 т.
1). Оригінали заяв на переказ готівки
від 14.07.2008 на суму 160,00 дол. США і від
29.08.2008 на суму 60,00 дол. США (а.с. 208 т. 1) із
підписами платника ОСОБА_1 на власний
картковий рахунок № НОМЕР_1, що
оглянуті апеляційним судом,
відповідають даним банківської
виписки та ідентифікуючим паспортним
даним позичальника.

Відповідач порушив свої зобов'язання
за договором. Позивач визначив суму
боргу позичальника до стягнення у
гривнях, для його розрахунку станом на
08.02.2012 обрав курс НБУ 1 дол. США/7,98 грн і
визначив борг у розмірі 29615,42 грн: сума у
29115,42 грн склала еквівалент 3648,55 дол.
США, у т.ч.: 1500,00 дол. США боргу за
кредитом, 1683,17 дол. США боргу за
процентами, 291,64 дол. США боргу за
комісією, 173,74 дол. США процентної
складової штрафу; фіксована частина
штрафу склала 500,00 грн (а.с. 52-53 т. 1). Дані
щодо руху коштів, відображені в
розрахунку боргу, відповідають даним,
зафіксованим у вищезгаданій
банківській виписці. Такий розрахунок
боргу відповідає параметрам, обраним
позивачем (3648,55 дол. США х 7,98 = 29115,42 грн +
500,00 грн = 29615,42 грн). Фактично ж станом на
08.02.2012 офіційний курс НБУ становив 1 дол.
США/7,9897 грн, тому із застосуванням
дійсного офіційного курсу іноземної
валюти розмір боргу в гривнях
відповідає цифрі у 29650,81 грн (3648,55 дол.
США х 7,9897 = 29150,81 грн + 500,00 грн), що на 35,39
грн більше від пред'явленого до
стягнення. Утім, обрання такого способу
розрахунку боргу та визначення
позивачем меж його вимог у розмірі,
меншому від дійсної суми боргу, є його
правом і не порушує прав відповідача.

У суді першої інстанції відповідач
ОСОБА_1 заперечував позов з тих підстав,
що, як він вважав, не була дотримана
письмова форма кредитного договору і
такого договору у матеріалах справи
немає; відсутні докази надання банком
кредиту та одержання коштів
позичальником; вказував на недійсність
і нікчемність договору (ст. 203 ч. 1, ст. 215
ч. 1, ст. 1055 ч. 1 ЦК України), на
недотримання вимог законодавства щодо
регулювання валютних операцій;
стверджував, що внаслідок зміни
валютного курсу, який на день укладання
кредитного договору становив 5,3 грн за 1
дол. США, на 19.10.2011 цей курс становить 7,9
грн за 1 дол. США, тому має місце істотна
зміна становища щодо виконання
боргових зобов'язань і сума боргу, яку
йому необхідно сплачувати, значно
зросла, у зв'язку з чим значно
погіршився його майновий стан;
подальше виконання кредитного
договору на умовах, що діють, є
порушенням принципу справедливості, а
несправедливі умови договору є
порушенням його прав як споживача (а.с.
27-31 т. 1). З інших підстав відповідач
позов не заперечував.

Заперечуючи позов у такий спосіб,
відповідач не врахував дійсних
обставин справи, змісту положень
законодавства, що регулює спірні
правовідносини. Предметом доказування
в справі про стягнення боргу за
кредитним договором є факти виникнення
конкретного кредитного зобов'язання,
порушення зобов'язання позичальником
та розмір боргу, належного до
стягнення, і саме ці обставини мають
значення для вирішення такого позову
(ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Обравши на свій
розсуд лінію захисту від позову,
відповідач не спростовував по суті і не
спростував розрахунку боргу,
пред'явленого до стягнення. ОСОБА_1 не
звертався до суду з позовом про
встановлення факту нікчемності
кредитного договору внаслідок
недотримання письмової форми, визнання
договору недійсним внаслідок
відсутності підпису позичальника і
т.ін., де залежно від підстав позову
предметом доказування, серед іншого,
можуть бути факти порушення порядку
укладення договору, його підписання
тощо. Саме лиш твердження сторони про
нікчемність чи недійсність договору не
є достатнім для встановлення факту
такої нікчемності (недійсності), а у
випадку наявності відповідного спору
такий вирішується судом. Отже,
відповідач не звернув уваги на те, що
кредитний договір був укладений у
письмовій формі, за правилами договору
приєднання, його зміст був
зафіксований у кількох документах,
договір є дійсним, його недійсність не
була встановлена судовим порядком, а
відтак договір є правомірним і
обов'язковим до виконання сторонами,
тож відповідні твердження відповідача
необґрунтовані.

Заперечення, які відповідач на свій
захист наводив у суді першої інстанції,
є взаємовиключними: заперечення фактів
укладення кредитного договору та
надання кредиту виключають
заперечення щодо дотримання валютного
законодавства, прав позичальника як
споживача тощо і навпаки, заперечення
позову в частині порушення
законодавства у зв'язку з наданням
кредиту, порушенням прав споживача,
вказівка на несправедливі умови
договору, істотну зміну обставин
виключають заперечення щодо факту
укладення договору. Крім того, ця друга
частина заперечень та вказівка на
зміну обставин, що сталася в період
виконання договору, є за своїм змістом
визнанням факту укладення договору,
одержання кредиту і виконання
зобов'язань, часткове виконання
позичальником договору
підтверджується і документально.
Посилання на порушення валютного
законодавства при наданні кредиту
невірне та необґрунтоване і по суті,
оскільки Національний банк України
видав 04.12.2001 ЗАТ «ПриватБанк»
банківську ліцензію за № 22, а 29.12.2003 -
дозвіл № 22-2 на право здійснювати
операції з валютними цінностями,
визначені п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» (Закон № 2121-III) (а.с. 196-199 т. 1),
тож виникнення грошових зобов'язань
між сторонами в іноземній валюті
узгоджується з нормами Декрету КМ
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» (ст. 2
ч. 2, ст. 5 ч. 2), Закону № 2121-III (ст. 19, ст. 47
ч.ч. 1, 2, ст.ст. 49, 55), ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК
України.

Попри наведене, суд першої інстанції
задовольнив клопотання ОСОБА_1 про
призначення судово-почеркознавчої
експертизи. У зв'язку із питаннями, що
стосуються судової експертизи, колегія
суддів констатує наступне.

19.09.2012 відповідач заявив клопотання про
призначення судово-почеркознавчої
експертизи для з'ясування питань щодо
належності йому підпису на Заяві та
фрагменту рукописного тексту «ТОВ
«Кронов»» у Заяві, яке було задоволене
ухвалою суду 08.11.2012 (а.с. 94-95, 108-110 т. 1).
14.12.2012 і 22.01.2013 до суду надійшли
клопотання начальника НДЕКЦ при УМВС
України в Закарпатській обл. про
надання вільних взірців підпису,
вільних та експериментальних взірців
почерку ОСОБА_1 (а.с. 112-115 т. 1). У зв'язку з
надходженням клопотань провадження у
справі ухвалою суду від 11.02.2013 було
відновлено (а.с. 116 т. 1). У клопотанні від
21.02.2013 відповідач, посилаючись на
неотримання вимог щодо подання
документів, взірців, просив для їх
надання відкласти розгляд справи (а.с.
118-119 т. 1). Після надходження документів
(а.с. 121-130 т. 1) суд у засіданні 12.03.2013
додатково відібрав у відповідача
взірці підписів та ухвалою від 12.03.2013
знову призначив судово-почеркознавчу
експертизу (а.с. 141-143 т. 1). На вирішення
експерту суд другою ухвалою поставив
чотири питання щодо записів у Заяві,
виключивши два питання, що ставилися в
першій ухвалі і стосувалися
безпосередньо не змісту Заяви, а інших
документів, тож суд використав свої
повноваження, передбачені ч. 3 ст. 143 ЦПК
України. 29.03.2013 до суду надійшов
висновок експерта від 26.03.2013 № 15/192 (а.с.
146, 148-151 т. 1). Процесуальні дії суду
першої інстанції не суперечать
положенням ст.ст. 143, 144, ст. 202 ч. 1 п. 5, ст.
203 ч. 1 п. 2, ст. 204 ЦПК України щодо руху
справи з урахуванням дій сторони та
процесуальних прав відповідача не
порушили.

Висновком від 26.03.2013 № 15/192
судово-почеркознавчої експертизи
встановлено, що: рукописні записи у
заяві позичальника № 041873838 у
графі «3» в рядку «назва компанії», а
саме: запис «ТОВ «Кронов»» виконані
ОСОБА_1; рукописний текст у графі «3», а
саме: запис «ПП ОСОБА_1» виконаний
ОСОБА_1; відповісти на питання чи
виконано підписи у графі «клієнт» на
заяві позичальника гр. ОСОБА_1 не
видалося можливим; рукописні записи у
графах «персональні дані», «контактна
інформація», «інформація про
працевлаштування», «додаткові
відомості», «інформація про
доходи-витрати» виконані громадянином
ОСОБА_1 Неможливість дати однозначну
відповідь на питання щодо належності
ОСОБА_1 підписів, що досліджувалися,
експерт пояснив, зокрема, відсутністю
сумісних за транскрипцією зразків
досліджуваного підпису та обмеженою
кількістю в досліджуваних об'єктах
почеркової інформації.

Таким чином, висновком експерта
підтверджено факт заповнення ОСОБА_1
Заяви як клієнтом, що в подальшому він
визнав і в апеляційному суді. Цим
висновком також спростовано
твердження ОСОБА_1, якими він
обґрунтовував свої заяви щодо
неправомірності дій банку, адресовані
керівнику Управління НБУ в
Закарпатській області 20.12.2011, ПАТ
«ПриватБанк» 23.02.2012 (а.с. 60-62, 70 т. 1), про
те, що він не подавав і не зазначав у
заяві на видачу кредиту даних про своє
місце роботи у ТОВ «Кронов». До того ж, у
справі наявна довідка ТОВ «Кронов» від
15.01.2008 № 12/08, видана ОСОБА_1 про те, що він
працює в Товаристві за основним місцем
роботи на посаді торгового агента із
зазначенням доходу за липень-грудень
2008 р. в розмірі 17103,00 грн, а із службової
записки банку про погодження
кредитного ліміту клієнту ОСОБА_1
випливає, що зазначене місце роботи і
доходи позичальника були підтверджені
банку вказаною довідкою (а.с. 43, 45-46 т. 1).

Встановлений експертом факт
заповнення ОСОБА_1 граф Заяви, які
заповнюються позичальником, слугував
для суду першої інстанції однією з
підстав для задоволення позову.
Відповідач в апеляційній скарзі
наводив доводи, як і в суді першої
інстанції, щодо недотримання належної
форми кредитного договору, неотримання
кредитних коштів тощо, а на
підтвердження своїх доводів щодо
відсутності підпису під договором
посилався серед іншого на висновок
експерта.

Саме з огляду на таку мотивацію рішення
суду першої інстанції та на фактичні
дії суду з перевірки доводів
відповідача і пов'язування з такими
діями відповідних доводів апеляції,
одночасно з відсутністю в експертному
висновку відповіді на окремі питання,
колегія суддів визнала за можливе
задовольнити клопотання апелянта про
призначення судово-почеркознавчої
експертизи (а.с. 205-206 т. 1). Апеляційним
судом були отримані необхідні для
проведення експертизи зразки,
документи (а.с. 215-241 т. 1, а.с. 5-19 т. 2 та ін.),
ухвалою суду від 11.02.2014 було призначено
із деталізованими питаннями
судово-почеркознавчу експертизу,
проведення якої доручено фахівцям
ЛНДІСЕ, провадження в справі було
зупинено. 25.02.2014 експертна установа
надіслала ОСОБА_1 за документально
підтвердженою адресою: м. Ужгород, вул.
Нахімова, 6/3 (а.с. 22 т. 1 та ін.) датований
цим днем рахунок № 187 на оплату
вартості проведення експертизи в
розмірі 4416,00 грн (а.с. 31 т. 2).

29.04.2014 до апеляційного суду з
експертної установи повернулася
справа у зв'язку з неоплатою ОСОБА_1
виставленого рахунку (а.с. 33 т. 2),
провадження у справі було відновлено. У
судовому засіданні 17.06.2014 апелянт
ОСОБА_1 пояснив, що не отримував рахунку
на оплату експертизи і повторно заявив
те ж саме клопотання про призначення
експертизи, ствердив, що протягом двох
тижнів готовий здійснити її оплату.
Ухвалою суду від 17.06.2014 було знову
призначено судово-почеркознавчу
експертизу, провадження в справі
зупинено, скеровано справу до ЛНДІСЕ.
27.06.2014 експертна установа надіслала
ОСОБА_1 датований цим днем рахунок № 695
на оплату вартості проведення
експертизи в розмірі 4440,00 грн (а.с. 46 т. 2),
однак, 21.08.2014 до апеляційного суду
вдруге повернулася справа у зв'язку з
неоплатою ОСОБА_1 указаного рахунку
(а.с. 49 т. 2), провадження у справі було
відновлено. У судовому засіданні 18.11.2014
представник апелянта адвокат ОСОБА_3
стверджував, що ОСОБА_1 і другого
рахунку на оплату експертизи не
одержував.

Зловживання цивільними та
процесуальними правами не
допускається (ст. 13 ч. 3 ЦК України, ст. 27
ч. 3 ЦПК України). Колегія суддів вважає,
що відповідачу і апелянту ОСОБА_1
судами першої та апеляційної інстанцій
була забезпечена можливість для
належного захисту від позову, він
повною мірою скористався своїми
процесуальними правами, а твердження
сторони про начебто неотримання від
експертної установи рахунків на оплату
експертизи суд з урахуванням руху
справи та дій сторони оцінює критично і
визнає необґрунтованими. Не можуть
бути взяті до уваги і необґрунтовані
твердження апелянта про порушення його
прав судом першої інстанції у зв'язку
із заявленням відповідачем клопотань,
оскільки у справі наявні матеріали і
документи, що мають значення для її
вирішення та були одержані судом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
приходить до таких висновків. Зважаючи
на те, що предметом доказування під час
судового розгляду є лише ті факти, які
мають значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення, питання про
призначення експертизи вирішується з
урахуванням характеру і суті спірних
правовідносин, підстав і предмета
позову, предмета доказування, що
випливає з підстав і предмета позову, а
дійсність кредитного договору не
оспорювалася, призначення
судово-почеркознавчої експертизи не
викликалося необхідністю і перешкод
для вирішення спору без такого
висновку експерта у суду першої
інстанції не було.

Поза тим, відповідну експертизу було
проведено, а експертним висновком були
встановлені факти, які свідчать про
заповнення ОСОБА_1 відповідних граф
Заяви. Беручи до уваги факти,
встановлені експертним висновком, і
факти, визнані відповідачем в
апеляційному суді, слід визнати
встановленим, що 16.01.2008 позичальник не
лише власноручно заповнив відповідні
графи Заяви, але і на вимогу банку подав
для укладення договору власноручно
підписані і датовані ним копії
ідентифікуючих документів. Висновок
експерта не суперечить іншим доказам і
матеріалам справи, відповідь на
питання щодо належності підписів
відповідачу не була дана лише через
відсутність достатнього матеріалу для
дослідження, а на стадії апеляційного
провадження в справі цю прогалину, з
огляду на факт проведення такої
експертизи в суді першої інстанції, не
видалось можливим усунути саме через
дії апелянта.

На переконання колегії суддів, наявні в
справі докази з урахуванням реальних
дій, позицій сторін, висловлених ними
доводів, свідчать про укладення
сторонами кредитного договору, з якого
виник спір, про виконання банком і
часткове виконання позичальником умов
договору, про порушення позичальником
його умов, спричинення боргу та
виникнення у кредитора права на
стягнення боргу. Позивач довів позов у
заявлених межах, відповідач не довів
відсутності своєї вини у порушенні
зобов'язання, не спростував доводів
позову та законності і обґрунтованості
по суті рішення суду.

Суд першої інстанції в резолютивній
частині рішення з урахуванням меж
позовних вимог правильно зазначив
належну до стягнення загальну суму
боргу як 29615,42 грн, однак, зазначені
судом складові цього боргу дають суму
29614,28 грн, що на 1,14 грн менше. Суд
зазначив меншими від тих, що
розраховувалися позивачем, суму боргу
за процентами на 0,69 грн і суму боргу за
процентною складовою штрафу на 0,45 грн.
Утім, оскільки загальну суму боргу
вказано вірно, розбіжність не є
істотною, питання розподілу стягнутої
суми за елементами боргу вирішується
стягувачем за наслідками виконання
судового рішення, банк рішення суду не
оскаржує, позичальник розмір боргу не
оспорює, а за умови застосування
дійсного офіційного курсу іноземної
валюти розмір боргу є більшим від
пред'явленого до стягнення, така
розбіжність у підрахунку елементів
боргу прав відповідача не порушує. Крім
того, сторони за необхідності не
позбавлені права діяти в порядку,
передбаченому ст. 219 ЦПК України.

Ухвалою від 22.09.2011 Ужгородський
міськрайонний суд за заявою позивача
(а.с. 3 т. 1) застосував заходи
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на майно відповідача ОСОБА_1, що
знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул.
Нахімова, 6/3, в межах суми позовних
вимог - 27245,81 грн (а.с. 19 т. 1). Відповідач
стверджує, що головуючий у суді першої
інстанції не з'ясував, кому належить
майно та наклав арешт на майно, яке не
належить відповідачу. Крім того, суд не
мав належних підстав для забезпечення
позову.

Такі доводи не можуть бути враховані.
Суд першої інстанції у питанні
забезпечення позову діяв у межах своїх
повноважень та відповідно до вимог
цивільного процесуального закону. Суд
наклав арешт на майно відповідача, що
знаходиться за вищевказаною адресою,
за правилами, установленими ст. 151 ч.ч.
1-3, ст. 152 ч. 1 п. 1, ч. 3 ЦПК України, і
дотримався вимог щодо співмірності
забезпечення позову із заявленими
вимогами, оскільки заяву позивача, який
просив накласти арешт на все майно
відповідача та встановити заборону на
вчинення певних дій щодо майна,
задовольнив частково та застосував
лише арешт майна в межах позовних
вимог, що були на той час пред'явлені.
Головуючий не накладав арешт на майно,
що не належить відповідачу, як про це
йдеться в апеляції, крім цього, суд не
має обов'язку з'ясовувати на момент
ухвалення такого процесуального
рішення належності майна певним
власникам. Відповідні питання
вирішуються державним виконавцем під
час виконання ухвали про забезпечення
позову, а з постанови держвиконавця від
29.09.2011 про закінчення виконавчого
провадження вбачається, що судове
рішення було виконано у відповідності
до його резолютивної частини, арешт
було накладено на майно у межах суми
позовних вимог (а.с. 24 т. 1).

Відтак, рішення ухвалено судом першої
інстанції з дотриманням вимог закону,
суд дійшов правильних висновків по
суті спору, що виходячи з сукупності та
взаємозв'язку доказів, їх оцінки,
відповідають обставинам справи,
обґрунтовано визнав доведеним та
задовольнив позов. Рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК
України, чого доводи апеляції не
спростовують, тому на підставі ст. 308
ЦПК України апеляцію слід відхилити,
рішення суду - залишити без змін. У
порядку ст. 138 ЦПК України оригінали
наданих апеляційному суду для
проведення судової експертизи
документів слід повернути їх власникам
із залишенням у справі копій
документів.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 27 травня 2013 р. - залишити без
змін.

Повернути одержані апеляційним судом
для проведення судово-почеркознавчої
експертизи документи із залишенням у
справі копій цих документів: ПАТ КБ
«ПриватБанк» - заяви ОСОБА_1 на переказ
готівки від 14.07.2008 і від 29.08.2008 (а.с. 208 т.
1), заяву позичальника від 01.12.2007 №
MKXRR02140327, дві копії паспорта і картки
фізичної особи - платника податків
ОСОБА_1, рахунок від 01.12.2007 № UG11-00268,
накладну від 01.12.2007 № UG11-002190, копію
Свідоцтв про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та
про сплату єдиного податку, три довідки
про умови кредитування від 01.12.2007, заяву
від 01.12.2007 (а.с. 7-19 т. 2), кредитну справу №
103677-CRED в окремому томі на 19 арк.; ДНЗ
«Ужгородський центр
професійно-технічної освіти» - накази
від 29.12.2008 № 100 і № 101 (а.с. 216, 217 т. 1);
Управлінню державної охорони УМВС
України в Закарпатській області - заяву
та зобов'язання ОСОБА_1 від 09.07.2003 (а.с. 219,
220 т. 1).

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді