УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О.,
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання правочину
недійсним та стягнення грошових
коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 27 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 29 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона є власником
земельної ділянки з цільовим
призначенням для обслуговування
жилого будинку, яка розташована по
АДРЕСА_1. На земельній ділянці відсутні
інженерні комунікації, відсутня
система електропостачання.

Споживання електричної енергії
позивачем можливо шляхом підключення
до електричної мережі, яка розташована
вздовж вулиці Лазурної та яка
представляє собою лінію
електропередач, змонтовану за
допомогою стовпів та проводу,
зазначена електрична мережа
підключена до понижуючого
трансформатора ТП-51/1, який розташовано
по вулиці Лазурній та від якого йде
живлення до будинків вулиць Лазурної
та Волкова.

Громадянами, які є власниками
земельних ділянок на вулиці Волкова
створено товариство «Юг», мета якого
вирішення питань щодо створення дороги
по вулиці, її освітлення, проведення
інженерних комунікацій тощо. Головою
зазначеного товариства є ОСОБА_7

10 листопада 2011 року позивач передала
ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 10 тис. грн,
на підтвердження чого останнім була
надана розписка, у якій вказано, що
гроші отримані за дозвіл на
підключення електромереж по вулиці
Волкова, вулиці Чуйко.

Після отримання дозволу від ОСОБА_7
позивач звернулася до
енергопостачальної організації
Відкритого акціонерного товариства
«Запоріжжяобленерго» (далі - ВАТ
«Запоріжжяобленерго») для підключення
її земельної ділянки до електромережі
та отримала відмову.

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 27 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 29 липня 2014 року, позов ОСОБА_6
задоволено. Правочин від 10 листопада 2011
року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
щодо надання дозволу на підключення
земельної ділянки, яка належить ОСОБА_6
до системи електропостачання визнано
недійсним. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь
позивача грошову суму у розмірі 10 тис.
грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просив
скасувати рішення Якимівського
районного суду Запорізької області від
27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 29 липня 2014
року, ухвалити нове рішення про відмову
у задоволенні позову, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Перевіривши доводи, викладені у
касаційній скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Так, судами попередніх інстанції
встановлено, що позивач є власником
земельної ділянки з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку, яка розташована по
АДРЕСА_1.

Для підключення до електричної мережі,
яка розташована вздовж вулиці Лазурної
та яка представляє собою лінію
електропередач, змонтованої за
допомогою стовпів та проводу,
зазначена електрична мережа
підключена до понижуючого
трансформатора ТП-51/1, який розташовано
по вулиці Лазурній та від якого йде
живлення до будинків вулиці Лазурної
та Волкова.

10 листопада 2011 року позивач передала
ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 10 тис. грн,
на підтвердження чого останнім була
надана розписка, у якій вказано, що
гроші отримані за дозвіл на
підключення електромереж по вулиці
Волкова, вулиці Чуйко.

Після отримання дозволу від ОСОБА_7
позивач звернулася до
енергопостачальної організації ВАТ
«Запоріжжяобленерго» для підключення
її земельної ділянки до електромережі.
У підключенні до електромережі
позивачу було відмовлено з причини
того, що існуючий силовий
трансформатор на 250 кВА в ТП-51/1 не має
достатнього резерву потужності для
прийняття, а тому підключення
неможливе.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що отримання дозволу від
товариства «Юг» енергопостачальною
установою не підтверджується, а
трансформатор ТП-51/1 з 2009 року перебуває
на балансі Якимівського РЕМ. Таким
чином, установи, підприємства,
громадяни не мають права надавати
дозвіл енергопостачальній організації
на підключення абонентів.

Суд першої інстанції, з яким також
погодилася колегія суддів
апеляційного суду, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що угода
між позивачем та відповідачем не була
спрямована на реальне настання
правових наслідків, а тому, з огляду на
положення ч. 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України
такий правочин є недійсним.

Однак з такими висновками судів
попередніх інстанції повністю
погодитися не можна на таких підставах.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205-210, 640 ЦК України
тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту позовної
заяви ОСОБА_6 вбачається, що вона
пред′?явила позов про визнання
правочину недійсним з підстав,
визначених ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України,
які є взаємовиключними та самостійними
для визнання правочину недійсним.

З′?ясування підстави позову має
суттєве значення для встановлення
судом фактів матеріально-правового
значення для вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув та на виконання
положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
роз'яснив ОСОБА_6 її право уточнити
підстави позову, з огляду на обраний
нею спосіб захисту порушеного права.

Як вбачається зі змісту рішення суду
першої інстанції, суд встановлював
обставини справи і визначав відповідно
до них правовідносини за позовом
ОСОБА_6 на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК
України.

Суд апеляційної інстанції перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, керувався ст. ст.
203, 215 ЦК України.

Суди попередніх інстанції належним
чином не визначилися з характером
спірних правовідносин, не встановили
чи був укладений правочин, не врахували
того, що ОСОБА_6 пред′?явила позов із
декількох самостійних підстав, та без
уточнення підстави визнання недійсним
правочину суд не може встановити
обставини відповідно до предмета
доказування та оцінити їх та дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову та застосування реституції.

Таким чином, судом першої інстанції
допущено порушення норм
процесуального права, що відповідно до
ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування рішення і передачі справи
на новий розгляд.

Оскільки зазначені порушення було
допущено судом першої інстанції та не
усунені судом апеляційної інстанції,
справу необхідно передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 27 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 29 липня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.Головуючий

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко