Ухвала

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Зорянської
сільської ради Межівського району
Дніпропетровської області, ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до
Зорянської сільської ради Межівського
району Дніпропетровської області,
ОСОБА_3, третя особа - Васильківська
державна нотаріальна контора
Дніпропетровської області, про
визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, від імені
якого діє представник ОСОБА_5, на
рішення Межівського районного суду
Дніпропетровської області від 28 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що 16 листопада 2001 року
ОСОБА_6 на випадок своєї смерті
склав заповіт, відповідно до якого
заповів усе своє майно відповідачу
ОСОБА_4 та ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1. Цей заповіт було
посвідчено секретарем Виконавчого
комітету Зорянської сільської ради
Межівського району Дніпропетровської
області та зареєстровано в реєстрі за
№ 97. Цього ж дня ОСОБА_6 склав інший
заповіт, відповідно до якого заповів
усе своє майно, а також право власності
на земельну ділянку, посвідчене
державним актом серії IV-ДП № 001169,
виданим 24 лютого 1998 року. Цей заповіт
також було посвідчено секретарем
Виконавчого комітету Зорянської
сільської ради Межівського району
Дніпропетровської області та
зареєстровано в реєстрі за № 98. ОСОБА_6
помер ІНФОРМАЦІЯ_2, після його смерті
відкрилася спадщина у вигляді
земельної ділянки площею 11,160 га,
земельної ділянки площею 0,40 га та
будинку з господарськими будівлями і
спорудами у с. Зоряне
Межівського району Дніпропетровської
області. Проте, звернувшись до
нотаріуса з приводу отримання
свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_3
отримала відмову, у зв'язку з
відсутністю у неї оригіналів
правовстановлюючих документів на
спадкове майно. Оскільки такі
документи знаходяться у відповідача
ОСОБА_4 і він не визнає факт нікчемності
свого заповіту, тому ОСОБА_3 просила
визнати недійсним заповіт, складений
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений
16 листопада 2001 року
секретарем Виконавчого комітету
Зорянської сільської ради Межівського
району Дніпропетровської області та
зареєстрований в реєстрі за № 97.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, у
листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
зазначив, що, у червні 2010 року він
звернувся до нотаріуса з приводу
оформлення спадщини після смерті свого
батька ОСОБА_6, але йому було
повідомлено про наявність іншого
заповіту, складеного від імені
ОСОБА_6 та користь ОСОБА_3,
посвідченого 16 листопада 2001 року
секретарем Виконавчого комітету
Зорянської сільської ради Межівського
району Дніпропетровської області та
зареєстрованого в реєстрі за № 98, яким
скасовано попередній заповіт ОСОБА_6,
складений на його ім'я. Проте, на думку
ОСОБА_4, останній заповіт складено з
порушенням положень Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 25 серпня 1994 року №
22/5 (далі - Інструкція), тому просив
визнати його недійсним.

Рішенням Межівського районного суду
Дніпропетровської області від
28 лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26 червня
2014 року, в задоволенні обох позовів
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, від імені
якого діє представник ОСОБА_5, просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій у частині
вирішення його зустрічного позову,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права. У решті судові
рішення не оскаржуються.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Частиною 2 ст. 335 ЦПК України
установлено, що касаційний суд
перевіряє законність судових рішень
лише в межах позовних вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 16 листопада 2001 року
ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_4 склав
заповіт, за яким заповів останнім
порівну земельну ділянку, право
власності на яку посвідчено державним
актом від 20 березня 2001 року серії IV-ДП №
015215. Цей заповіт посвідчено секретарем
Виконавчого комітету Зорянської
сільської ради Межівського району
Дніпропетровської області
Прищепчук С.І. та зареєстровано в
реєстрі за № 97.

Також 16 листопада 2001 року ОСОБА_6 склав
інший заповіт, за яким усе своє майно,
де б воно не знаходилося і з чого б воно
не складалося, і взагалі все те, що йому
буде належати на день смерті і на що він
за законом матиме право, зокрема, право
власності на земельну ділянку,
посвідчене державним актом від 24
лютого 1998 року серії IV-ДП № 001169, заповів
на ім'я ОСОБА_3 Указаний заповіт
посвідчено секретарем Виконавчого
комітету Зорянської сільської ради
Межівського району Дніпропетровської
області Прищепчук С.І. та зареєстровано
в реєстрі за № 98.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, після його
смерті залишилося спадкове майно у
вигляді житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами
АДРЕСА_1; земельної ділянки, яка
розташована на території Зорянської
сільської ради Межівського району
Дніпропетровської області по АДРЕСА_2,
площею 0,25 га, з цільовим призначенням -
для будівництва та обслуговування
житлового будинку та земельної ділянки
площею 0,15 га з цільовим призначенням -
для підсобного господарства; земельної
ділянки площею 11,160 га, яка розташована
на території Зорянської сільської ради
Межівського району Дніпропетровської
області, з цільовим призначенням - для
ведення сільськогосподарського
виробництва.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету
Зорянської сільської ради Межівського
району Дніпропетровської області від 06
червня 2012 року № 561 під час
інвентаризації житлового фонду
АДРЕСА_1, пізніше за АДРЕСА_2, який на
праві власності належав ОСОБА_6,
присвоєно № 16.

Постановою державного нотаріуса
Васильківської державної нотаріальної
контори від 20 червня 2012 року ОСОБА_3
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 16
листопада 2001 року № 98, у
зв'язку з відсутністю оригіналу
державного акта на право власності на
земельну ділянку площею 11,160 га, яка
розташована на території Зорянської
сільської ради Межівського району
Дніпропетровської області, а також
через те, що за оформленням спадщини до
нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4

Згідно з висновком судової
почеркознавчої експертизи від 06 серпня
2013 року № 1322-13 підписи від імені ОСОБА_6
в графі «Підпис заповідача» в
заповітах від 16 листопада 2001 року № №
97, 98, а також в Журналі для реєстрації
нотаріальних дій Виконавчого комітету
Зорянської сільської ради Межівського
району Дніпропетровської області за
2000-2005 роки, виконані самим
ОСОБА_6

Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР недійсною угодою
є та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемлює особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР
(який діяв на момент складання
оскаржуваних сторонами заповітів)
кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям.

Згідно зі ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен
бути укладений у письмовій формі з
зазначенням місця і часу його
укладення, підписаний особисто
заповідачем і нотаріально посвідчений.

Заповіт, складений пізніше, скасовує
попередній заповіт повністю або в
частині, в якій він йому суперечить (ч. 2
ст. 544 ЦК УРСР).

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України
«Про нотаріат», п. 2 Інструкції у
населених пунктах, де немає нотаріусів,
нотаріальні дії, передбачені ст. 38
цього Закону, вчиняються
уповноваженими на це посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів, на яких за рішенням
виконавчого комітету відповідної Ради
народних депутатів покладено вчинення
цих дій.

Згідно з п. 19 Інструкції всі
нотаріальні дії, які вчиняються
посадовими особами виконавчих
комітетів, реєструються в реєстрах для
реєстрації нотаріальних дій. Кожній
нотаріальній дії присвоюється окремий
порядковий номер. Номер, під яким
нотаріальна дія зареєстрована в
реєстрі, позначається в
посвідчувальному написі документа, що
посвідчується чи засвідчується
посадовою особою виконавчого комітету.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України
«Про нотаріат» нотаріальні дії
вчиняються в приміщенні державної
нотаріальної контори, в державному
нотаріальному архіві, приміщенні, яке є
робочим місцем приватного нотаріуса,
чи приміщенні виконавчого комітету
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, а також коли
того вимагають особливості
посвідчуваної угоди, нотаріальні дії
можуть бути вчинені поза вказаними
приміщеннями.

Розглядаючи зустрічний позов ОСОБА_4,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
виходив з того, що у редакції
Інструкції, чинній на момент складання
заповіту, відсутня вимога щодо
зазначення дати і місця народження
заповідача, а напис «село Зоряне
Межівського району Дніпропетровської
області» свідчить про те, що
оспорюваний заповіт від 16 листопада 2001
року № 98 складено у певному місці - у
приміщенні Виконавчого комітету
Зорянської сільської ради Межівського
району Дніпропетровської області.

Щодо часу складання заповіту від 16
листопада 2001 року № 98, то суд встановив,
що він укладений пізніше, ніж
попередній заповіт від тієї ж дати за №
97, враховуючи черговість і
послідовність їх реєстраційних
номерів, тому відсутність зазначення
години та хвилин не є достатньою
підставою для його скасування.

Виходячи з аналізу змісту заповіту від
16 листопада 2001 року № 98, суд дійшов
висновку про дотримання письмової
форми цього заповіту, змісту і порядку
посвідчення, а зазначені ОСОБА_4
обставини не є підставами для його
скасування.

З огляду на вищевикладене, правильним є
висновок суду про відмову в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4,
у зв'язку з недоведеністю та
безпідставністю зазначених позовних
вимог.

Ухвалюючи рішення в цій справі, суд
першої інстанції, висновки якого
підтримав апеляційний суд, правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню, повно
та всебічно дослідив наявні у справі
докази і надав їм належну оцінку в силу
вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, в
результаті чого ухвалив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам ст. ст. 213-214
ЦПК України, підстави для його
скасування відсутні, а наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують, зводяться до
переоцінки доказів.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те,
що секретар Виконавчого комітету
Зорянської сільської ради Межівського
району Дніпропетровської області
Прищепчук С.І. не мала повноважень щодо
вчинення нотаріальних дій із
посвідчення заповіту від 16 листопада
2001 року № 98 колегія суддів не
бере до уваги в силу вимог ч. 2 ст. 335 ЦПК
України, оскільки такі доводи виходять
за межі заявлених зустрічних позовних
вимог у суді першої інстанції, про що
свідчить зміст зустрічної позовної
заяви ОСОБА_4, й не оцінювалися судом.

Вищенаведене дає підстави для
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалені у справі судові
рішення - залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, від імені
якого діє представник ОСОБА_5,
відхилити.

Рішення Межівського районного суду
Дніпропетровської області від
28 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 26
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик