Справа № 309/2220/14-ц
Провадження № 2/309/1160/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2014 року
м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської
області в особі головуючого судді
Кемінь В.Д.

при секретарі судового засідання
Плиска Т.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Хуст справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення суми за договором позики -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовом до
відповідачки про стягнення боргу за
договором позики від 09.07.2013 року в
розмірі 58875 грн. (сума позики в розписці
становила 5000 доларів США). Суму
стягнення позивачка в перерахунку на
гривневий еквівалент вказала на момент
звернення до суду. За умовами позики
відповідачка зобов'язувалася
повернути борг до 30.09.2013 року. Після
визначеної дати відповідачка коштів не
повернула та на її неодноразові вимоги
повернути борг не реагувала, і до
теперішнього часу грошей не повернула.
Тому позивачка звернулася до суду з
даним позовом та вимогами про
стягнення з ОСОБА_2 на її користь суми
боргу в розмірі 58875 грн., а також суми за
нарахуванням індексу інфляції, 3%
річних за прострочення грошового
зобов'язання, відсотків за
користування грошовими коштами, витрат
на правову допомогу та за оплату
судового збору.

В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1 повністю підтримав
позовні вимоги, посилаючись на те, що
відповідачка ОСОБА_2 як позичальник, не
виконала своїх зобов'язань перед
позивачкою, про повернення коштів, у
строки визначені укладеним між ними
договором. Тому позивачка обґрунтовано
та правомірно, у відповідності до
положень визначених ст.ст.625,1049 ЦК
України вимагає повернення своїх
коштів з відповідними нарахуваннями
суми за індексом інфляції, 3% річних за
прострочення грошового зобов'язання і
відсотків за користування грошовими
коштами. Сума розрахунків на час
розгляду справи подана ним у
письмовому вигляді у судовому
засіданні. Згідно наданих розрахунків
на час розгляду справи просив стягнути
з відповідачки основний борг в розмірі
58875 грн., 10282,70 грн. нарахованих за
індексом інфляції, 1945,50 грн. - 3% річних,
за прострочення виконання грошового
зобов'язання, 5020 грн. - відсотків за
користування грошовими коштами, 5000
грн., витрат на правову допомогу та 673,24
грн. сплаченого судового збору. Крім
цього, представник позивачки просив
суд не брати до уваги заперечення
відповідачки із посиланням на
існування розірваного попереднього
договору купівлі-продажу, оскільки
дана угода не має відношення до
боргового зобов'язання, що взяла на
себе за розпискою відповідачка.
Вказаний договір, також чітко містить
всю інформацію про фінансові
зобов'язання, про передачу грошових
коштів між сторонами, і жодних помилок
нотаріуса, як стверджує відповідачка у
ньому не має. Просив суд задовольнити
позовні вимоги в повному об'ємі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні вимоги не визнала, суду
пояснила що позивачка навмисно
приховує від суду факт існування
укладеної між ними угоди на придбання
будинку, яку 09.07.2013 року вони розірвали
в нотаріальній формі. Під час цього
розірвання вона як гарантію надавала
розписку позивачці, що поверне
отримані від неї попередньо грошові
кошти за реалізацію житлового будинку
і такі кошти вона повернула, однак саму
розписку від позивачки помилково не
забрала. Крім цього, вона вважає, що
нотаріус помилився записавши в
договорі від 09.07.2013 року про розірвання
попереднього договору факт отримання
нею грошей в сумі 64800,00 грн. від
позивачки - ОСОБА_3 Повністю заперечує
будь-які грошові зобов'язання перед
позивачкою і поросила суд відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги слід задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, під час розгляду даної справи в
судовому засіданні представник
позивача навів докази, які дають суду
підстави у відповідності до ст.ст.
625,1047,1049 ЦК України постановити рішення
про часткове задоволення позову. Разом
з цим, відповідачка протягом судового
розгляду не навела суду переконливих
доказів на спростування підтвердження
вимог викладених позовній заяві, які б
давали суду підстави для відмови
позову в повному об'ємі.

В судовому засіданні встановлено, що 07
липня 2013 року між позивачкою ОСОБА_4 та
відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір
позики (розписку), згідно якого
відповідачка взяла на себе
зобов'язання повернути борг позивачці
в сумі 5000 (п'ять тисяч) доларів США до 30
вересня 2013 року.

Вказану письмову розписку суд бере до
уваги і відповідно до ст.1047 ЦК України
вважає, що даний письмовий доказ за
своїм змістом та формою є договором
позики.

На підтвердження обставин щодо
відсутності інших взаємовідносин між
сторонами, що не стосуються даної
позики, свідчить укладений 09.07.2013 р. в
нотаріальній формі між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, договір про розірвання
попереднього договору, за яким сторони
мали намір провести купівлю-продаж
житлового будинку. У вказаній угоді
зазначено що відносно предмету цього
договору сторони не мають жодних
претензій щодо проведення розрахунків
за попередньою угодою. Тобто обставини
цього договору не мають відношення до
грошового зобов'язання взятого ОСОБА_2
за письмовою розпискою.

Доводи відповідачки про помилковість
записів нотаріусом в договорі про
розірвання попереднього договору від
09.07.2013 р. нічим не обґрунтовані,
оскільки в ньому нотаріус чітко
зазначив усі обставини його підписання
та визначено позиції учасників
договору щодо передачі грошових коштів
за угодою та проведення розрахунків.

Суд також звертає увагу на ту
обставину, що сама розписка про
наявність боргових зобов'язаня між
сторонами була складена також в день
укладення нотаріального договору, а
саме 09.07.2013 року.

Твердження відповідачки про те, що вона
забула повернути собі розписку надану
позивачці, після повернення суми боргу
в день її написання фактично є
нелогічними і не мають жодних
обґрунтованих пояснень, так як за
містом розписки від 09.07.2013 року,
грошовий борг ОСОБА_2 зобов'язувалася
повернути до 30.09.2013 р.

Наведені вище обставини свідчать про
те, що відповідачка ОСОБА_2, за
договором позики, відповідно до ч.1
ст.1049 ЦК України взяла на себе
зобов'язання по поверненню грошових
коштів і виходячи з обставин справи
вбачається, що відповідачка при
укладенні цього договору діяла
усвідомлюючи наслідки укладення
такого договору, тому в даному випадку
вимоги позивачки про виконання
відповідачкою взятих на себе грошових
зобов'язань є обґрунтованими та
доведеними в судовому засіданні.

Виходячи з встановлених доказів, суд
також вважає, що позивачка
обґрунтовано вимагає в порядку
визначеному ст. 625 ЦК України
нарахувань грошових сум та їх
стягнення з відповідачки в розмірі 1945,50
грн. - у вигляді 3% річних, за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, 5020 грн. - у вигляді
відсотків за користування грошовими
коштами, 5000 грн., витрат на правову
допомогу та 673,24 грн. сплаченого
судового збору. Вказані суми
підтверджені наданим письмовим
розрахунком в судовому засіданні з
боку представника позивачки. Такий
розрахунок проведений за період
прострочення виконання зобов'язання у
3% відношенні від суми боргу до часу
винесення судового рішення, а також
нарахованою сумою за користування
грошовими коштами за період
прострочення грошового зобов'язання на
підставі облікової ставки, що
встановлювалася НБУ за період з 01.10.2013
р. із внесеними змінами на сьогоднішній
день. За розрахунком позивачки розмір
3% річних, за прострочення виконання
грошового зобов'язання за період
визначений у розписці з 01.11.2013 р. на день
прийняття судового рішення становить
суму 1945,50 грн. Також, виходячи із
встановлених облікових ставок НБУ
розрахунок процентів за користування
грошовими коштами за час порушення
грошового зобов'язання відповідачкою
становить 5020 грн.

Разом з цим, суд вважає вимоги
позивачки про стягнення в її користь
нарахованої суми в розмірі 1282,70 грн.
виходячи з встановленого індексу
інфляції на певні періоди, що
відповідають часу простроченого
грошового зобов'язання такими, що не
підлягають до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, на
вимогу кредитора боржник зобов'язаний
сплатити суму боргу з врахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення грошового
зобов'язання. Відповідно до ЗУ «Про
індексацію грошових доходів
населення» індекс інфляції (індекс
споживчих цін) - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купує населення для невиробничого
споживання, а ціни в Україні
встановлюються в національній валюті -
гривні. Офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України, визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці України, тобто купівельної
спроможності гривні, а не іноземної
валюти. Тому, індексації внаслідок
знецінення підлягає лише грошова
одиниця України - гривня. В даному
випадку предметом договору позики між
сторонами була іноземна валюта в сумі
5000 (п'ять) доларів США, яка відповідно до
ЗУ «Про індексацію грошових доходів
населення» не підлягає індексації.
Тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо
сплати боргу з врахуванням
встановленого індексу інфляції
поширюються лише на випадки
прострочення грошового зобов'язання,
яке визначене у гривні. Суд також
зауважує, що прийняття судового
рішення про стягнення грошового боргу
в національній валюті не змінює
природу грошового зобов'язання як
такого, що визначене в іноземній валюті
і не є підставою для застосування
положень ч.2 ст. 625 ЦК України щодо
сплати боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції.

Оцінивши в сукупності докази
встановлені по справі суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивачки
про стягнення боргу за договором
позики знайшли своє підтвердження в
ході судового розгляду, за винятком
вимоги про стягнення нарахованої суми
виходячи з встановленого індексу
інфляції за прострочення грошового
зобов'язання, а тому позов слід
задовольнити частково.

Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК
України з відповідачки належить
стягнути на користь позивачки судові
витрати по справі, пов'язані з оплатою
судового збору та за надання правової
допомоги.

Керуючись ст.ст. 10,60,209,215 ЦПК України,
ст.ст. 625,1047,1048,1049 ЦК України суд -

Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
суми за договором позики - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 -
58875 (п'ятдесят вісім тисяч вісімсот
сімдесят п'ять) гривень суми боргу за
договором позики, 1945,50 грн. - 3% річних, за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, 5020 грн. - відсотків за
користування грошовими коштами, 5000
грн., витрат на правову допомогу та 673,24
грн. сплаченого судового збору.

В частині позовних вимог про стягнення
з ОСОБА_2 суми 10282,70 грн. нарахованих за
індексом інфляції - відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Закарпатської області.

Суддя Хустського

районного суду: підпис
Кемінь В.Д.

З оригіналом вірно:

Суддя Хустського районного суду
Кемінь В.Д.