Справа № 167/1434/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Панасюк С.П. Провадження №
22-ц/773/1776/14 Категорія: 81 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за поданням
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Рожищенського районного управління
юстиції (далі - ВДВС Рожищенського РУЮ)
Гордійчук О.І. про тимчасове обмеження
у праві виїзду за межі України ОСОБА_2
за апеляційною скаргою ВДВС
Рожищенського РУЮ на ухвалу
Рожищенського районного суду від 30
жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Рожищенського районного суду
від 30 жовтня 2014 року в задоволенні
подання державного виконавця ВДВС
Рожищенського РУЮ Гордійчук О.І. про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ВДВС
Рожищенського РУЮ просить скасувати цю
ухвалу та постановити нову про
повернення справи на новий розгляд по
суті, покликаючись на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
на примусовому виконанні у ВДВС
Рожищенського РУЮ перебуває
виконавчий лист виданий Сокальським
районним судом Львівської області про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
аліментів на утримання двох
неповнолітніх дітей у твердій грошовій
сумі 900 грн. щомісячно, починаючи з 30
серпня 2013 року до досягнення дітьми
повноліття.

Відповідно до 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону передбачено
як підставу для тимчасового обмеження
у праві виїзду за кордон наявність
невиконаних зобов'язань або
розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець під час
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Ухилення від виконання зобов'язань,
покладених судовим рішенням, позначає
з об'єктивної сторони такі діяння (дії
чи бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні зазначених
обов'язків.

Однак, належних та допустимих доказів
на підтвердження факту ухилення
боржника від виконання своїх боргових
зобов'язань, доведення якого є
обов'язковою умовою для встановлення
щодо боржника тимчасового обмеження
права виїзду за межі України суду
першої інстанції не надано. Державним
виконавцем лише констатовано факт
наявності у нього заборгованості по
сплаті аліментів без зазначення
конкретного розміру.

Крім того, державним виконавцем не
надано доказів того, що ним вчинені всі
дії, передбачені Законом України «Про
виконавче провадження», спрямовані на
погашення боргу, як і не надано доказів,
що боржник вчиняє дії, які
унеможливлюють чи ускладнюють
виконання судового рішення, що боржник
безпідставно не з'являвся на виклики
державного виконавця і що такі виклики
йому вручалися.

Отже, суд першої інстанції, давши вірну
оцінку обставинам справи, прийшов до
правильного висновку про відмову в
задоволенні подання.

Також, застосування такого обмеження
може мати місце лише у виключних
випадках і повинно використовуватися
лише як крайній захід після реалізації
усіх можливих та передбачених законом
засобів примусового виконання
судового рішення, оскільки стосується
гарантованого ст. 33 Конституції
України та ст. 313 ЦК України особистого
немайнового права особи вільно
залишати територію України та права на
свободу пересування, передчасне і
безпідставне обмеження яких є
неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять встановлених законом підстав
для скасування чи зміни оскаржуваної
ухвали, яка постановлена з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Рожищенського
районного управління юстиції
відхилити.

Ухвалу Рожищенського районного суду
від 30 жовтня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: