АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/16/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - Грегуль О.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Чобіток А.О., Поліщук Н.В.

при секретарі
Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 16 квітня 2010 року та
додаткове рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 26 квітня 2010
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
Ѕ частину квартири, вселення та
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У вересні 2006 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 та просила визнати
за нею право власності на Ѕ частину
кооперативної квартири АДРЕСА_1, у
порядку поділу спільного майна
подружжя.

У жовтні 2009 року позивач ОСОБА_3
збільшила позовні вимоги та просила
вселити її у спірну квартиру і стягнути
з відповідача ОСОБА_2 відшкодування
моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 16 квітня 2010
року позов задоволено : визнано за
ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину
квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10000
грн. у відшкодування моральної шкоди та
1730 грн. - судового збору.

Додатковим рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 26 квітня 2010
року вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 18 червня 2010 року заяву ОСОБА_2
про перегляд заочного рішення визнано
неподаною та повернуто заявнику.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
25 жовтня 2012 року ухвала суду першої
інстанції від 18.06.2010 року - скасована, а
питання щодо прийняття заяви ОСОБА_2
про перегляд заочного рішення від
16.04.2010 року та додаткового рішення від
26.04.2010 року - передано на новий розгляд
суду першої інстанції.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 20 лютого 2013 року заяви ОСОБА_2
про перегляд заочного рішення та
додаткового рішення по даній справі -
залишені без задоволення.

Не погоджуючись із заочним
рішенням та додатковим рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати заочне рішення та
додаткове рішення, справу направити на
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування норм
матеріального права, оскільки строк
позовної давності закінчився до
пред'явлення позову до суду.

Зазначав, що ОСОБА_3, звертаючись
в 2006 році з даним позовом,
обґрунтовувала свої вимоги нормами ст.
ст. 60, 70 СК України та зазначала, що
право на пред'явлення позову у неї
виникло в 2003 році, після отримання
свідоцтва про розірвання шлюбу в
органах РАГС. Однак, шлюб між ними
розірвано рішенням Ватутінського
районного суду м. Києва від 27.05.1993 року,
а тому з цього часу повинен
обчислюватись строк позовної давності.
Оскільки даний спір виник в 1993 році, на
час дії Кодексу про шлюб та сім'ю
України, то встановлення початку
перебігу строку позовної давності суд
першої інстанції повинен був
обґрунтовувати, виходячи із норм
діючого на той час законодавства,
зокрема положень ЦК України в редакції
1963 року та КпШС України в редакції 1969
року.

Крім того, в провадженні
Деснянського районного суду м. Києва
перебуває цивільна справа за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про виконання
договору доручення. Предметом даного
спору є договір щодо виконання
договору доручення і використання
грошових коштів, які були використані
відповідачем на внесення
паєнакопичення за спірну квартиру у
ЖБК «Арсеналець-27» від імені
останнього та визнання права власності
на частину паєнакопичення. Вважає, що
суд першої інстанції повинен був
зупинити провадження по даній справі
до розгляду вказаної справи. Крім того,
суд повинен враховувати суму боргу, яку
один з подружжя зобов'язаний повернути
кредитору.

Вказував, що суд першої
інстанції, ухвалюючи заочне та
додаткове рішення, не послався на
жоден доказ, який підтверджує факт
вчинення ОСОБА_2 перешкод у
користуванні спірною квартирою ОСОБА_3,
яка з 2007 року постійно проживає у
Франції. При відсутності доказів про
зміну замків у квартирі та конфліктів з
приводу користування спірним житлом,
інформації про те, чи зверталася
позивач до органів внутрішніх справ чи
житлово-експлуатаційної контори з
приводу неможливості потрапити до
спірної квартири, суд не вправі був
керуватися припущеннями, а тому
повинен був відмовити у позові про
вселення. Крім того, позивачем не
надано доказів того, що ОСОБА_3 завдано
моральної шкоди та в чому полягала така
шкода.

В судовому засіданні апелянт та
його представник підтримали
апеляційну скаргу та просили
задовольнити, уточнивши, що згідно з
положенням ст. 307 ЦПК України щодо
повноважень суду апеляційної
інстанції, просять ухвалити рішення,
яким у позові ОСОБА_3 відмовити у
повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в
судове засідання повторно не з'явилась,
про день, час та місце розгляду справи
повідомлена належним чином, колегією
суддів визнано за можливе розглянути
справу в її відсутності. В запереченнях
на апеляційну скаргу, поданих 09.04.2013
року, представник позивача просила
апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, а
оскаржувані заочне рішення від 16.04.2010
року та додаткове рішення суду від
26.04.2010 року - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним
позовом, ОСОБА_3 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що пай за вказану
квартиру АДРЕСА_1 був виплачений у
період перебування сторін у
зареєстрованому шлюбі, а тому на
підставі ст. 15, 16 Закону України «Про
власність» квартира є спільною
сумісною власністю подружжя. Оскільки
відповідно до ст. 70 СК України при
поділі майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
просила визнати за нею право власності
на 1/ 2 частину спірної квартири.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції вважав встановленими
наступні обставини.

У період з 20.04.1977 року по 09.09.2003
року позивач ОСОБА_3 та відповідач
ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі.

Відповідно до довідки ЖБК
«Арсеналець-27» від 04.10.2005 року,
відповідач ОСОБА_2 є власником
трикімнатної квартири АДРЕСА_1, пайовий
внесок за яку сплачено у повному обсязі
30.09.1992 року.

Згідно з довідкою форми № 3 ,
виданою ЖБК «Арсеналець-27» 04.10.2005 року
у вказаній квартирі мешкають сторони
по справі та їх дочка - ОСОБА_6

Задовольняючи позовні вимоги
про визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину спірної
квартири, суд першої інстанції виходив
з вищевказаних обставин та положень ст.
22,28 КпШС України, що був чинним на час
повної сплати пайового внеску за
спірну квартиру , а також ст. 60,70 СК
України, чинного на час розгляду
справи, та дійшов висновку, що оскільки
пайовий внесок за квартиру був у
повному обсязі внесений під час
перебування сторін у шлюбі, то квартира
є об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, а тому при її поділі частка
позивача становить 1/2 .

Проте колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що не відповідають
обставинам справи, зроблені без
повного з'ясування обставин справи та
ґрунтуються на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що, враховуючи положення ст. 309 ЦПК
України, дає суду апеляційної
інстанції підстави для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач на підтвердження свої
вимог про визнання права власності на
1/2 частину квартири в порядку поділу
майна подружжя надала:

- копію ордера на ім'я ОСОБА_2 від
29.07.1988 року, виданого на підставі
рішення загальних зборів ЖБК
«Арсеналець-27», затвердженого рішенням
виконкому Київської міської ради від
08.06.1988 року за № 564, про надання ОСОБА_2
із сім'єю з трьох осіб ( він, дружина
ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_6.) трикімнатної
квартири АДРЕСА_1 ( а.с.6, том 1);

- копію плану спірної квартири,
загальна площа якої становить 76,0 кв.м.,
жила площа - 43,7 кв.м., що складається з
трьох кімнат, площею 18,1 кв.м., 13,7 кв.м., та
11,9 кв.м. ( а.с. 7, том 1);

- довідку форми № 3 від 04.10.2005
року, за підписами голови правління,
бухгалтера та паспортиста ЖБК
«Арсеналець-27», про те, що у спірній
квартирі постійно мешкають ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 - власник, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 - колишня дружина ( а.с. 8, т.
1);

- копія свідоцтва про шлюб між
сторонами, зареєстрованого 20.04.1977 року
у Палаці одруження «Жовтневий» у м.
Києві ( а.с 9, т. 1);

- копія свідоцтва про розірвання
шлюбу, виданого ОСОБА_3 Відділом РАГС
Деснянського РУЮ у м. Києві 09.09.2003 року (
а.с. 10, т. 1);

- копія паспорта громадянина
України - позивача ОСОБА_3, що
зареєстрована за адресою спірної
квартири ( а.с. 11, т. 1);

- довідку ЖБК «Арсеналець-27» від
04.10.2005 року про те, що ОСОБА_2 є власником
кооперативної квартири АДРЕСА_1. Сума
пайового внеску в розмірі 15204 руб. 87 коп.
сплачена у повному обсязі 30.09.1992 року,
що складає суму паєнакопичення. ОСОБА_2
є членом ЖБК «Арсеналець-27» з 20.10.1986
року ( а.с. 12, т. 1).

Заперечуючи проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, відповідач
посилався на те, що 01.10.1986 року між
ОСОБА_2 та його братом ОСОБА_4 було
укладено договір доручення, згідно з
яким повірений ОСОБА_2 зобов'язувався
від імені та за рахунок довірителя
ОСОБА_4 придбати кооперативну
трикімнатну квартиру в ЖБК
«Арсеналець-27». Майже всі умови
договору повірений виконав, проте
квитанції про внесення кооперативних
внесків в кооператив оформив на своє
ім'я.

Крім того, кошти для виплати
пайових внесків до ЖБК «Арсеналець-27»
у розмірі 14 400 руб. ОСОБА_2 надала в борг
його мати ОСОБА_7, на користь якої
рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25.11.2004 року стягнуто із
ОСОБА_2 зазначену заборгованість у
розмірі 15 120 грн. Станом на 2007 рік
ОСОБА_2 розрахувався із ОСОБА_7, що
підтверджується її нотаріально
посвідченою заявою від 26.11.2007 року.

Також відповідач зазначав, що
сторони припинили сімейні стосунки з
1993 року та рішенням Ватутінського
районного суду м. Києва від 27.05.1993 року
шлюб між ними було розірвано, тому
позивачем пропущено строк позовної
давності щодо вимог про поділ майна
подружжя.

На підтвердження цих заперечень
відповідач ОСОБА_2 надав суду:

- копію повідомлення Ощадної
каси № 5394 від 04.01.1987 року про
перерахування ОСОБА_2 на рахунок ЖБК
«Арсеналець-27» за трикімнатну квартиру
суми в розмірі 5400 руб. 07 коп. ( а.с. 46, т. 1),

- копію рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 25.11.2004 року,
яким із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7
стягнуто борг в сумі 15 120 грн. ( а.с. 28, т.
1),

- копію договору від 27.12.2004 року,
відповідно до якого ОСОБА_2 на
виконання рішення суду від 27.11.2004 року
зобов'язався передати кооперативні
права на внески до кооперативу ОСОБА_7
( а.с. 29, т.1),

- копію вступної та резолютивної
частини рішення Ватутінського
районного суду м. Києва від 27.05.1993 року
про розірвання шлюбу між сторонами (
а.с. 31, т.1),

- копію ухвали Деснянського
районного суду м. Києва від 26.12.2006 року
по справі №2-5838/06 за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_2 про зобов'язання виконати умови
договору, якою затверджено мирову
угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, за умовами
якої ОСОБА_2 зобов'язався виконати всі
умови договору від 27.12.2004 року (.а.с. 85, т.
1),

- копію договору доручення від
01.10.1986 року, відповідно до якого ОСОБА_2
зобов'язався від імені та за рахунок
ОСОБА_4 придбати кооперативну
трикімнатну квартиру в кооперативі
«Арсеналець-27» ( а.с. 167, т.1),

- копію нотаріально посвідченої
заяви ОСОБА_7 до Деснянського
районного суду м. Києва від 26.11.2007 року
про залишення без розгляду її позовної
заяви до ОСОБА_2 про зобов'язання
вчинити дії у зв'язку з тим, що ОСОБА_2
повністю повернув їй гроші у сумі 15 120
грн., які вона позичала йому в борг та в
його інтересах (розписка від 01.10.1986 року
та від 01.09.1992 року) для будівництва в
кооперативі «Арсеналець-27» квартири ,
що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.
319, т.1, а.с. 138, т. 3);

- копію ухвали Деснянського
районного суду м. Києва від 21.12.2007 року
про залишення без розгляду позовної
заяви ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про зобов'язання
виконати певні дії ( а.с. 323, т.1).

Однак, всупереч вимогам ст. 213-215
ЦПК України, вищевказаних доводів
відповідача суд першої інстанції
належним чином не перевірив, не надав у
рішенні суду відповідної правової
оцінки поданим ОСОБА_2 доказам, не
з'ясовуючи питання, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
заперечення ОСОБА_2 проти заявлених
позовних вимог, та не зазначаючи у
рішенні мотивів, з яких суд відхиляє
відповідні докази.

Ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 10 червня 2013 року апеляційне
провадження по даній справі було
зупинено до розгляду Деснянським
районним судом м. Києва справи за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ЖБК
«Арсеналець-27» про визнання членом
кооперативу, визнання права власності
на частину паєнакопичення, стягнення
грошових сум та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа -
ЖБК «Арсеналець-27» про визнання
недійсними договорів.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 22 січня 2014 року було
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ЖБК
«Арсеналець-27», ОСОБА_7 про стягнення
грошових сум, а також відмовлено у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа ЖБК
«Арсеналець-27» про визнання недійсними
договорів.

Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 15 травня 2014 року апеляційна
скарга ОСОБА_3 - відхилена, апеляційна
скарга ОСОБА_4 - задоволена частково.
Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 22.01.2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення 300 рублів боргу та
300 рублів неустойки за договором
доручення від 01.10.1986 року; 5000 рублів за
договором управління кооперативним
паєм від 20.07.1987 року - скасовано.

Ухвалено в цій частині нове
рішення про задоволення позову :
стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
5880 грн. в рахунок: повернення боргу та
сплати неустойки за договором
доручення від 01.10.1986 року; повернення
боргу за договором управління
кооперативним паєм від 20.07.1987 року.

Рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 22.01.2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення 150 рублів,
отриманих на витрати за договором
доручення від 01.10.1986 року - змінено.
Вказано, що в задоволенні цієї частини
позову відмовлено за правилом ч. 1 ст. 80
ЦК УРСР 1963 року у зв'язку з закінченням
строку позовної давності до
пред'явлення позову.

Також рішення змінено в частині
вирішення питання розподілу судових
витрат, а в решті рішення суду залишено
без змін ( а.с. 65-71, том 8).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вищевказаними рішеннями
встановлено, що ОСОБА_2, який є членом
ЖБК «Арсеналець-27», отримав ордер,
виданий на підставі рішення членів ЖБК
«Арсеналець-27», затвердженого
виконавчим комітетом Київської
міської ради від 08.06.1988 року № 564 на
сім'ю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_2,
ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_6 - дочка, на
вселення у квартиру АДРЕСА_1, сплативши
у повному обсязі ( 15 204 руб. 87 коп.) пайові
внески за вказану квартиру.

01 жовтня 1986 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 укладено договір - доручення,
згідно з яким ОСОБА_2 зобов'язується від
імені та за рахунок ОСОБА_4 виконати
придбання трикімнатної квартири
шляхом вступу в кооператив
«Арсеналець-27». На витрати, пов'язані
зі вступом в кооператив ОСОБА_2 отримав
150 рублів. У разі невиконання даного
договору протягом одного року ОСОБА_2
зобов'язався повернути отримані 150
рублів та неустойку в розмірі 15 рублів.

Відповідно до договору
збереження від 01 жовтня 1986 року ОСОБА_2
отримав через ОСОБА_7 акредитиви від
27.08.1986 року на суму 3000 рублів та на суму
1000 рублів, які були зняті з ощадної
книжки НОМЕР_1, а також 1435 рублів
готівкою, як власність ОСОБА_4 ОСОБА_2
зобов'язався зберігати отримані кошти
та використовувати їх тільки для
оплати вступного внеску ( 35 руб.) та 30%
кооперативного паю ( 5400 руб.) за
трикімнатну квартиру на розрахунковий
рахунок ЖБК «Арсеналець-27».

20 липня 1987 року укладено договір
управління кооперативним паєм, згідно
з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підписали
договір про передачу кооперативного
паю в ЖБК «Арсеналець-27» в управління
ОСОБА_2, на підставі якого останній від
імені ОСОБА_4 вступив у ЖБК
«Арсеналець-27», оформивши пай, який
належав ОСОБА_4, на своє ім'я, чим
порушив умови договору доручення від
01.10.1986 року. Крім того, ОСОБА_2
зобов'язувався не використовувати
кооперативний пай для сімейних потреб
і переоформити пай та кооперативні
внески протягом 20 років на ім'я ОСОБА_4
ОСОБА_4 зобов'язувався після
переоформлення паю передати ОСОБА_2 пай
іншого кооперативу в розмірі 3/4 паю ЖБК
«Арсеналець-27». Також ОСОБА_2
зобов'язувався повернути борг в
розмірі 5000 рублів.

20 липня 1987 року укладено
доповнення до договору зберігання від
01 жовтня 1986 року, згідно з яким 03.11.1986
року ОСОБА_2 по прибутковому касовому
ордеру № 171 оплатив вступний внесок в
ЖБК «Арсеналець-27» в розмірі 35 рублів
за рахунок книжкових збережень, що
належали ОСОБА_4 на правах приватної
власності. Повідомленням від 04.01.1987
року на розрахунковий рахунок в
Дніпровське відділення Держбанку за
трикімнатну квартиру в ЖБК
«Арсеналець-27» суму в розмірі 5400 руб. 07
коп. ОСОБА_2 сплатив 30% паю трикімнатної
кооперативної квартири за рахунок
трудових збережень, що належали ОСОБА_4
на правах особистої власності.

Судом також встановлено, що
виконання спірних договорів ОСОБА_4, а
саме - передача коштів ОСОБА_2
здійснювалась ОСОБА_7 ( матір'ю ОСОБА_2
та ОСОБА_7.), про що останній ОСОБА_2
надавались відповідні розписки від
01.10.1986 року та від 01.09.1992 року.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 25.11.2004 року задоволено
позовні вимоги ОСОБА_7 про стягнення
боргу і встановлено, що ОСОБА_7 в жовтні
1986 року надала в борг ОСОБА_2 5400
карбованців, а у вересні 1992 року - під
розписку 9000 карбованців. Всього у борг
було надано 14 400 крб., які ОСОБА_2 повинен
був повернути до 2004 року. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 15 120 грн.
Рішення суду не оскаржувалось та
набрало законної сили.

27 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 укладений договір, предметом
якого є виконання рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 25 листопада
2004 року. Відповідно до п.2.1 цього
договору, боржник передає право
власності на квартиру, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, та в трьохмісячний
термін зобов'язаний переоформити ордер
на квартиру. Згідно з п. 5 вказаного
договору, в разі невиконання даної
угоди ОСОБА_2 сплачує неустойку в
розмірі 3000 грн.

Ухвалою Деснянського районного
суду м. Києва від 26.12.2006 року визнана
мирова угода між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про
виконання усіх умов договору від 27.12.2004
року.

Рішенням Деснянського районного
суду м. Києва від 06 жовтня 2009 року
задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 та
встановлено, що ОСОБА_2 зобов'язаний
виконати умови договору і сплатити
ОСОБА_7 неустойку в розмірі 3000 грн.
Рішення не було оскаржене та набрало
законної сили.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання
вищевказаних договорів недійсними,
суд першої інстанції у рішенні від
22.01.2014 року, яке у цій частині рішенням
апеляційного суду від 15.05.2014 року було
залишено без змін, виходив з того, що
ОСОБА_3 не була стороною указаних
договорів і доказів того, що отримані
кошти були витрачені в інтересах сім'ї,
суду не надано, обов'язку виконувати ці
договори у ОСОБА_3 не виникло.

Разом з тим, рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2014
року з наявних у справі доказів
встановлено, що гроші для оплати
вартості паю за кооперативну квартиру
АДРЕСА_1 у розмірі 14 400 рублів ( 5400 руб. +
9000 руб.) ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_7, і
вказані кошти були стягнуті з нього у
перерахунку на гривні - 15 120 грн. на
користь ОСОБА_7 рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 25.11.2004 року,
яке є чинним.

Враховуючи вищевказані рішення
судів, які на даний період часу набули
законної сили і є чинними, доводи
позивача ОСОБА_3 про те, що пай за
кооперативну квартиру був виплачений у
повному обсязі за рахунок спільних
коштів подружжя - спростовуються
висновками, які були зроблені судами
при розгляді вищезгаданих справ.

Як встановлено з матеріалів
справи, сума пайового внеску за спірну
квартиру була повністю сплачена 30
вересня 1992 року.

Таким чином, спірні
правовідносини регулюються
законодавством, що було чинним на час
їх виникнення, тобто на час набуття
квартири у власність. За таких
обставин, посилання суду першої
інстанції в оскаржуваному рішенні на
норми ст. 60 СК України, колегія суддів
вважає безпідставним.

Відповідно до ст. 15 Закону
України «Про власність», що був чинний
на час виникнення спірних
правовідносин, член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу,
гараж, іншу будівлю або приміщення,
надані йому в користування, набуває
права власності на це майно.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС
України, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. В разі
поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх
частки визнаються рівними. ( ст. 28 КпШС
України).

Відповідно до п. 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
18.09.1987 року «Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи», при
розгляді спорів про поділ квартири між
подружжям, яке розлучилося, судові
слід керуватися ст.146 ЖК України ,
ст.15 Закону «Про власність» , п.43
Примірного статуту ЖБК і чинним
законодавством про шлюб та сім'ю
(статті 22, 24, 28, 29 КпШС України),
враховуючи, що пай, внесений
подружжям в ЖБК у період сумісного
проживання за рахунок спільних коштів,
а також за рахунок коштів, подарованих
подружжю або одержаних ним у позичку, а
після повної сплати пайового внеску -
квартира, є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах. При цьому суд повинен
враховувати суму боргу, яку один з
подружжя зобов'язаний повернути
кредитору.

Враховуючи обставини,
встановлені вищевказаними судовими
рішеннями, що набули законної сили,
вбачається, що ОСОБА_2 як членом ЖБК
«Арсеналець-27» у період перебування у
шлюбі з ОСОБА_3 було сплачено пайових
внесків за спірну кооперативну
квартиру всього 15 204 руб. 87 коп., з яких 14
400 руб. були отримані ОСОБА_2 у борг від
ОСОБА_7, а решта 804 руб. 87 коп. - сплачені
за рахунок спільних коштів подружжя, і
зазначена обставина була визнана
апелянтом ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки на час
розірвання шлюбу між сторонами - 09
вересня 2003 року отримані у борг від
ОСОБА_7 кошти в розмірі 14 400 руб.
повернуті їй не були, а стягнуті із
ОСОБА_2 рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 25 листопада
2004 року, то при поділі квартири, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
та визначенні часток у праві власності
колегія суддів враховує суму боргу,
яку один з подружжя - ОСОБА_2 отримав і
використав для оплати паю та
зобов'язаний був повернути кредитору.

Відповідно до нотаріально
посвідченої заяви ОСОБА_7 до
Деснянського районного суду м. Києва
від 26.11.2007 року, ОСОБА_2 повністю
повернув їй гроші, які вона позичала
йому в борг для будівництва спірної
квартири.

З огляду на викладене,
враховуючи суму пайового внеску, яка
була сплачена за рахунок спільних
коштів подружжя, колегія суддів дійшла
висновку, що розмір частки ОСОБА_3 у
праві спільної часткової власності на
квартиру становитиме частку, яка
пропорційна 1/2 частині спільних
коштів (804 руб. 87 коп./ 2 = 402 руб. 44 коп.)
від загальної суми паєнакопичення 15 204
руб. 87 коп., що становить 3/100 часток.
Відповідно розмір частки відповідача
ОСОБА_2 становить 97/100.

Наполягаючи на застосуванні
строку позовної давності, апелянт
ОСОБА_2 стверджував, що при цьому
необхідно враховувати, що шлюбні
відносини між сторонами були припинені
у 1993 році, рішенням суду від 27.05.1993 року
їх шлюб було розірвано, і саме з цього
часу у ОСОБА_3 виникло право на позов,
однак таким правом вона не
скористалась. Крім того, з відповіді
ЖБК «Арсеналець-27» від 11.03.2003 року на
звернення ОСОБА_3 та довідок від 26.08.2003
року, вбачається, що про порушення
свого права ОСОБА_3 знала вже 11.03.2003
року, проте до суду звернулась 07.09.2006
року, пропустивши трирічний строк
позовної давності.

Однак, зазначені доводи
апелянта ОСОБА_2 щодо необхідності
відмови у позові ОСОБА_3 з підстав
пропуску нею строків позовної давності
колегія суддів вважає
необґрунтованими та безпідставними,
враховуючи наступне.

Статтею 44 КпШС України, що був
чинним до 01.01.2004 року, передбачено, що
шлюб вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах запису
актів громадянського стану.

Згідно зі ст. 11 КпШС України, у
тих випадках, коли для окремих вимог
встановлено строк позовної давності,
він обчислюється, якщо інше не
встановлено законом, з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст. 29 КпШС України,
поділ спільного майна подружжя може
бути проведено як під час перебування в
шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для
вимоги про поділ майна, яке є спільною
сумісною власністю розведеного
подружжя, встановлюється трирічний
строк позовної давності.

Таким чином, за змістом ст. 11 і ч. 3
ст. 29 КпШС України, перебіг трирічного
строку позовної давності для вимог про
поділ майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
обчислюється не з моменту розірвання
шлюбу, а з дня коли один з подружжя
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення його права на це майно, що
мало місце після розірвання шлюбу.

Оскільки свідоцтво про
розірвання шлюбу було отримано ОСОБА_3
в органах РАГС 09 вересня 2003 року, то
саме з цієї дати шлюб між сторонами є
припиненим, тобто подружжя є
розведеним. Враховуючи, що позов
ОСОБА_3 було подано до суду 07 вересня 2006
року, то строк позовної давності нею не
пропущений.

Частиною 2 ст. 72 СК України
передбачено, що до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання
шлюбу, застосовується позовна давність
у три роки.

Посилання апелянта на
обізнаність позивача про порушення
своїх прав у період перебування у
зареєстрованому шлюбі - правового
значення для вирішення даного питання
не має, оскільки перебіг позовної
давності для поділу майна розведеного
подружжя може розпочинатись не раніше,
ніж з часу розірвання шлюбу.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів дійшла висновку, що
оскаржуване заочне рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
шляхом визнання за нею права власності
в порядку поділу майна подружжя на 3/100
частини спірної квартири, а за
відповідачем ОСОБА_2 - на 97/100 частин
квартири.

Задовольняючи позовні вимоги
про вселення, суд першої інстанції
виходив з положень ч. 5 ст. 145 ЖК України
щодо права користування жилим
приміщенням колишніми членами сім'ї
члена ЖБК, ст. 391 ЦК України щодо права
власника вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, тому
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог про вселення.

Задовольняючи позовні вимоги
про відшкодування моральної шкоди у
розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції
виходив з положень ст. 23, 386, 1167 ЦК
України та того, що будь-яких доказів на
спростування вимог позивача про
заподіяння їй моральної шкоди
порушенням її прав як співвласника,
відповідач суду не надав і судом таких
доказів не здобуто, тому суд дійшов
висновку, що винними діями відповідача
позивачу заподіяно моральну шкоду.

Проте колегія суддів не
погоджується з висновками суду першої
інстанції, вважає їх такими, що не
відповідають обставинам справи, та
зроблені за недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
про вселення та відшкодування
моральної шкоди на суму 10 000 грн.,
позивач ОСОБА_3 вказувала, що
відповідач змінив замок на вхідних
дверях та відмовився надати позивачу
ключі від нового замка, внаслідок чого
вона не може потрапити у спірну
квартиру, чим незаконно обмежив її
доступ до квартири. Заподіяна позивачу
моральна шкода полягає у тому, що вона
позбавлена можливості користуватись
своїм майном, оскільки не має доступу
до своїх речей, які знаходяться у
квартирі. В зв'язку з цим вона вимушена
тимчасово перебувати у друзів та
знайомих, часто змінюючи своє місце
проживання.

Проте з матеріалів справи
вбачається, що будь-яких доказів на
підтвердження вищевикладених обставин
позивачем ОСОБА_3 надано не було,
посилань на такі докази оскаржуване
рішення суду від 16.04.2010 року та
додаткове рішення від 26.04.2010 року - не
містить.

Разом з тим, із заяви
представника позивача ОСОБА_5 від
15.05.2007 року вбачається, що ОСОБА_3
виїхала за межі м. Києва, видавши 26.04.2007
року нотаріально посвідчену
довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5
представляти її інтереси в судах з
наданням відповідних повноважень.

У заяві від 07.12.2007 року
представник позивача повідомила суд,
що ОСОБА_3 виїхала за межі України ( а.с.
255, т. 1).

Як вбачається із заяви ОСОБА_3
від 22.04.2013 року, посвідченої
віце-консулом Консульства України в
Марселі ( а.с. 216, том 7), заперечуючи
проти доводів апеляційної скарги ,
позивач ОСОБА_3 пояснила, що після
винесення судом рішення про розірвання
шлюбу вона з чоловіком помирилась, у
зв'язку з чим тривалий час не
реєстрували розірвання шлюбу в органах
РАГСу. Проте, після погіршення сімейних
стосунків 09.09.2003 року вона отримала
свідоцтво про розірвання шлюбу. Увесь
цей час вона проживала у спірній
квартирі, нею користувалась, ніяких
перешкод відповідач не чинив, її права
не порушував. Але після розірвання
шлюбу в органах РАГС відповідач став
заявляти, що квартира належить йому,
він є членом кооперативу, а ОСОБА_3 та
їх дочка «залишаться під забором». У
зв'язку з цим позивач подала позов про
визнання права власності на 1/ 2 частину
квартири. Після того, як позивач
створила нову сім'ю, ОСОБА_2 змінив
замки на вхідних дверях і по приїзду
позивача до Києва відмовився впускати
її до квартири. В подальшому, коли вона
приїжджала в Україну, вона була
вимушена підшукувати собі житло на
платній основі, оскільки ОСОБА_2
відмовлявся надавати їй ключі та
впускати до квартири, щоб вона забрала
свої речі. Порушення прав мало тривалий
характер, у зв'язку з чим вона доповнила
свої позовні вимоги вимогами про
вселення та про відшкодування
моральної шкоди.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України
передбачено, що власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Однак, при поданні позовної
заяви, заяви про уточнення позовних
вимог, а також станом на час ухвалення
оскаржуваних рішень позивачем та її
представником не було подано до суду
жодного доказу на підтвердження тих
обставин, що відповідач ОСОБА_2 чинить
перешкоди позивачу у користуванні
квартирою та не надає доступу до
квартири. Навпаки, із поданих разом з
позовною заявою довідок, виданих ЖБК
«Арсеналець-27», вбачається, що позивач
на час звернення до суду проживала у
спірній квартирі.

При цьому заява про уточнення
позовних вимог від 01.10.2009 року не
містить будь-яких посилань на
конкретні обставини, за яких такі
перешкоди відповідачем були вчинені, а
також якими доказами ці обставини
доводяться.

Відповідно до п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди» від 31.03.1995 року

відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди,
протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

Проте доказів на підтвердження
наявності моральної шкоди, заподіяної
позивачу діями відповідача, матеріали
справи не містять. Не надано таких
доказів позивачем та її представником
під час розгляду справи в апеляційному
суді.

Враховуючи викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що заочне
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 16.04.2010 року та додаткове
рішення від 26.04.2010 року у
вищезазначених частинах також
підлягають скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог про
вселення та відшкодування моральної
шкоди , оскільки такі вимоги не
доведені належними та допустимими
доказами.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України, з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати пропорційно задоволеній
частині позовних вимог. Оскільки при
подачі позову до суду позивач ОСОБА_3
сплатила судовий збір - 1700 грн. та
витрати на ІТЗ - 30 грн., її позовні
вимоги задоволені на 6%, то сума
судових витрат , що підлягає до
відшкодування на користь позивача,
становитиме: 1730 грн. х 6% = 103 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307-309, 313-317,
218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 16 квітня 2010 року та
додаткове рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 26 квітня 2010
року - скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на Ѕ частину квартири,
відшкодування моральної шкоди та
вселення - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право
власності на 3/100 частини квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на 97/100 частин квартири
АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 103 грн.
80 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: