22-ц/775/1577/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Іванченко А.М.
Доповідач Попова С. А.
18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів
Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,
розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 16 жовтня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації заробітної
плати із компенсацією, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, відшкодування
моральної шкоди та правової допомоги, -
У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча»
про стягнення заборгованої індексації
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди та правової допомоги. Посилалась
на те, що з 01.07.1996р. по 15.09.2010р. перебувала
у трудових відносинах з відповідачем,
який при виплаті заробітної плати з
березня 2003 року не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати, внаслідок
чого порушено її право на оплату праці,
що має бути відновлене шляхом
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
індексації та компенсації заробітної
плати за період з березня 2003р. по липень
2006р. в кінцевій редакції позовної заяви
(а.с. 55) в сумі 1070,60грн., та середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
при звільненні за період з моменту
звільнення по день постановлення
рішення суду, відшкодування моральної
шкоди, заподіяної внаслідок душевних
страждань від грубого порушення
роботодавцем її прав, оцінену в сумі
1000грн., компенсації за рахунок
підприємства понесених витрат на
правову допомогу в розмірі 609грн.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
16 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
індексацію заробітної плати з
компенсацією заборгованості за період
з березня 2003р. по липень 2006р. в сумі
1043,66грн., з утриманням середній
заробіток за час затримки виплати
індексації заробітної плати з
компенсацією в розмірі 1250,00грн.,
моральну шкоду в розмірі 150грн., а також
витрати на правову допомогу в розмірі
250грн., з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча»
зі вказаної суми передбачених законом
податків та обов'язкових платежів при
їх виплаті. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Стягнуто з
ПАТ «ММК ім. Ілліча» в дохід держави
судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення змінити в частині
розміру стягуваного середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
по день постановлення рішення та
розміру витрат на правову допомогу,
вимагаючи стягнення повної суми по цих
позиціях, що заявлені у змісті позову.

Рішення в частині стягнення індексації
і компенсації втрати частини доходів,
відшкодування моральної шкоди не
оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_1, яка підтримала
доводи скарги, заперечення проти
скарги представника ПАТ «ММК ім.
Ілліча» - Новгородської В.В., дослідивши
письмові матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, з таких підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, з 01.07.1996р. по 15.09.2010р.
ОСОБА_1 перебувала у трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці.

На час звільнення позивачки 15.09.2010р.
повний розрахунок з нею проведено не
було - залишилася невиплаченою сума
індексації заробітної плати,
нарахованої за період з 01.03.2003р. по
31.07.2006р., в сумі 516,21грн. та компенсації
втрати частини доходів у зв'язку з
затримкою її виплати в сумі 527,45грн., а
всього 1043,66грн. До дня ухвалення
рішення вказана сума позивачеві не
виплачена.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з положень ч. 2
ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на
виникнення між сторонами спору щодо
розміру заборгованості, невиконання
вимог позивача роботодавцем до
вирішення спору в суді, стягнув
частково середній заробіток за час
затримки у розрахунку при звільненні,
виходячи з принципу співмірності
задоволення позовних вимог по основній
вимозі щодо індексації і компенсації.
Суд частково відшкодував позивачеві
витрати на правову допомогу, з огляду
на частковість задоволення позовних
вимог щодо індексації, компенсації і
середнього заробітку.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнена з роботи
15.09.2010р.

На час звільнення позивача повний
розрахунок з нею проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації за період березень
2003р.-липень 2006р. (включно) та
компенсації втрати цієї частини
заробітної плати в загальному розмірі
1043,66грн.

Середньоденна заробітна плата
позивача на момент звільнення
становить 60,88грн., розрахований
середній заробіток з 16.09.2010р. по день
ухвалення рішення (16.10.2014р.) за 1026
робочих днів, становить 62462,88грн.

У відповідності з п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Судом у якості ознак виниклого спору
між сторонами щодо розміру
заборгованості із заробітної плати
визначено те, що відповідачем в
позасудовому порядку не були виконані
вимоги з повного розрахунку із
звільненим працівником, в тому числі
виплати індексації заробітної плати за
спірний період і її компенсації за
порушення строків виплати, а їх розмір
був з'ясований під час судового
розгляду справи. На підставі цього суд
дійшов вірного висновку про наявність
підстав для застосування
відповідальності за ст. 117 КЗпП щодо
роботодавця зі стягненням з останнього
на користь працівника середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
при звільненні.

Визначаючи частковий розмір
стягуваної суми по цій позиції -
1250,00грн., суд, із чим погоджується
колегія суддів, врахував частковість
задоволення позовних вимог про
стягнення основної позовної суми -
індексації заробітної плати і грошової
компенсації щодо неї, на яку позивач
мав право (1043,60грн.); частку, яку вона
становила у заявлених вимогах;
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком; тривалість часу,
протягом якого за отриманням
недоплаченої суми не звертався позивач
(понад 4 роки), що фактично і визначило
розмір суми середнього заробітку,
стягнення якого вимагав позивач.

Наведене дає підстави колегії суддів
вважати оскаржуване рішення таким, що
грунтується на принципі співмірності
із задоволеними сумами, що відповідає
положенням п. 20 вищенаведеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 і узгоджується із
правовими позиціями Верховного Суду
України, викладеними у постановах від
24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11,
16.01.2012р. № 6-54цс11, від 03.07.2013р. № 6-60цс13.

Рішення суду про відшкодування витрат
на правову допомогу також підлягає
залишенню без зміни, оскільки суд навів
в мотивувальній частині рішення
відповідне обґрунтування.

Витрати пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката, в даному випадку - за
укладеним позивачкою із адвокатом
ОСОБА_3 договором про надання правової
допомоги, на що сплачено згідно
квитанції 609грн., згідно із положеннями
ст. 79, 84, 88 ЦПК України віднесені до
судових витрат, що мають відшкодовані
стороні, на користь якої ухвалено
рішення.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Тому, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
компенсації позивачеві за рахунок
відповідача частково витрат по даній
позиції в розмірі 250грн., що не
перевищує розміру витрат на правову
допомогу, розрахованому за правилом
пропорції у відношенні до розміру
задоволеної частини позову, визначеної
у ст. 88 ЦПК України. Тому за відсутності
апеляційної скарги відповідача, не
перевищенням стягнутої суми витрат по
цій позиції граничного розміру
компенсації, визначеного Законом
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», рішення суду в цій частині не
підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачем не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга
представника позивача підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді