У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка
В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом комунального
підприємства «Єдиний розрахунковий
центр» до ОСОБА_3 про визнання
укладеним договору про надання послуг
з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 14
лютого 2014 року, ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 25
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року комунальне
підприємство «Єдиний розрахунковий
центр» (далі - КП «Єдиний розрахунковий
центр») звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_4 про визнання договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій,
укладеним на підставі нормативного
акту обов'язкової дії.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що
відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_1
та є споживачем послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій, які надає підприємство.

З 1 жовтня 2011 року підприємство
визначено виконавцем таких послуг.
Перед початком надання вказаних послуг
підприємство здійснило публікацію
договору, що складений на підставі
нормативного акту обов'язкової дії, в
офіційному виданні та на
інтернет-сайті, після чого відкрило
відповідний особовий рахунок для
споживача послуг. На адресу
відповідача неодноразово направлялися
претензії про несплату за послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій. Оскільки
протягом тривалого часу підприємство
виконує свої зобов'язання за
договором, а відповідач отримує та
користується послугами, то між
сторонами встановились фактичні
договірні відносини.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 28
січня 2014 року замінено неналежного
відповідача ОСОБА_4 на ОСОБА_3 на
підставі ст. 33 ЦПК України.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 14
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25
березня 2014 року, позов задоволено.
Визнано укладеним договір про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій між КП «Єдиний
розрахунковий центр» та ОСОБА_3 на
підставі нормативного акта
обов'язкової дії з квітня 2012 року.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення в справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги і
заперечення КП «Єдиний розрахунковий
центр», перевіривши матеріали справи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення
судів першої та апеляційної інстанції
не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що між сторонами фактично
існували договірні відносини у сфері
житлово-комунальних послуг. Оскільки
договір про надання
житлово-комунальних послуг відповідає
типовому договору, тому відмова
споживача від укладення такого
договору суперечить вимогам чинного
законодавства.

Із висновками судів погодитися не
можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що рішенням
Івано-Франківської міської ради від 2
червня 2011 року № 212-Х «Про організацію
та забезпечення роботи КП «Єдиний
розрахунковий центр» з 1 жовтня 2011 року
визначено КП «Єдиний розрахунковий
центр» виконавцем послуг: з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій; з управління будинком,
спорудою або групою будинків; з ремонту
приміщень, будинків, споруд.

Будинок по АДРЕСА_1, в якому проживає
ОСОБА_3, віднесено до переліку будинків,
щодо яких підприємство надає послуги з
утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій.

Закон України «Про житлово-комунальні
послуги» (далі - Закон) визначає основні
засади організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акта спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 4 Закону
законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг, крім цього
Закону, базується на Конституції
України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України
правочин між фізичною і юридичною
особами належить вчиняти у письмовій
формі, за виключенням випадків,
передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК
України). Інші випадки визнання
договору укладеним зазначені у ст. ст.
642-643 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах (ч. 1 ст. 19 Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону
споживач зобов'язаний укласти договір
на надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

При цьому до обов'язків виконавця
відноситься підготовка та укладення із
споживачем договору на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором (п. 3 ч. 2 ст. 21
Закону).

Форма та зміст (умови) типового
договору затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 20
травня 2009 року № 529 «Про затвердження
типового договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій».

Виходячи з аналізу зазначених норм
права, умови типового договору, що
набули юридично обов'язкового значення
в силу актів цивільного законодавства,
є обов'язковими для сторін договору,
які не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.
Відмова споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, статей 627, 630 ЦК України
та статей 19, 20 Закону.

Такий висновок викладений у постанові
Верховного Суду України від 10 жовтня 2012
у справі № 6-110цс12, який, відповідно до
ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону процедура
погодження договору відбувається
протягом одного місяця з дня внесення
проекту договору однією із сторін.

Визнаючи укладеним договір про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій між позивачем
і відповідачем з квітня 2012 року, суд
першої інстанції виходив із того, що
споживач відмовляється від укладення
такого договору.

У запереченнях на позов ОСОБА_3
посилалася на те, що позивач не
пропонував і не надсилав їй проект
договору, не надав докази, що він є
виконавцем послуг.

Як убачається з матеріалів справи,
договір про надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій надсилався на ім'я ОСОБА_4
(а.с. 45).

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд
першої інстанції не перевірив доводи і
заперечення сторін, не з'ясував
обставини справи, а саме: яка особа є
власником квартири, чи надсилався на її
ім'я договір про надання
житлово-комунальних послуг та чи
відмовляється вона від укладення
такого договору. Крім того, суд першої
інстанції не мотивував висновку про
визнання укладеним договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій з
квітня 2012 року.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
ст. ст. 303, 315 ЦПК України не з'ясував
обставини справи, не дослідив докази у
справі, не надав їм оцінки, не перевірив
доводи апеляційної скарги, не
спростував їх та дійшов передчасного
висновку про залишення без змін
рішення суду першої інстанції.

З огляду на допущені
судами порушення норм процесуального
права, що унеможливили встановлення
фактичних обставин, ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336,
338 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 14
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 25
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О. Кузнєцов

Судді:

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук А.С. Олійник