Ухвала іменем україни 10 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Маляренка А.В., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення та зняття з
реєстрації за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 03 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом, в обґрунтування якого
зазначило, що 16 березня 2007 року між
банком та ОСОБА_5 (прізвище змінено на
ОСОБА_4) було укладений кредитний
договір № HAH2GK01270023, відповідно до умов
якого остання отримала кредит у
розмірі 52 408,55 дол. США та зобов'язалась
повернути вказану суму частинами
відповідно до графіка погашення
заборгованості у строк до 15 березня 2027
року, а також сплачувати проценти за
користування кредитом із розрахунку 12 %
на рік на суму залишку заборгованості.
Того ж дня, з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором, між сторонами було укладено
договір іпотеки № HAH2GK01270023, згідно з
яким ОСОБА_4 передала банку в іпотеку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що
відповідачка взятих на себе за
кредитним договором зобов'язань
належним чином не виконала, внаслідок
чого станом на 16 березня 2011 року
утворилась заборгованість у розмірі 60
792,61 дол. США, яка складається з: 46 491,48
дол. США заборгованості за кредитом, 7
362,52 дол. США заборгованості за
відсотками, 1 455 дол. США заборгованості
за комісією, 2 558,85 дол. США нарахованої
пені за порушення виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафів - 31,37 дол. США (фіксована
частина) і 2 893,39 дол. США (процентна
складова), з урахуванням уточнених у
жовтні 2011 року позовних вимог, ПАТ КБ
«ПриватБанк» просило в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором від 16 березня 2007 року в
розмірі 484 517 грн 10 коп. звернути
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладенням від імені
ОСОБА_4 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, а
також наданням усіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Рішенням
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 18 лютого 2014 року
позов задоволено. На підставі договору
іпотеки від 16 березня 2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстр. № 1204, звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_5, в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ НАН2GК01270023 від 16 березня 2007 року в
розмірі 60 792,61 дол. США, із застосуванням
процедури продажу, встановленої ст. 38
Закону України «Про іпотеку», для чого
ПАТ КБ «ПриватБанк» надано право від
імені ОСОБА_4 укласти договір
купівлі-продажу вказаної квартири
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем за початковою ціною
реалізації, встановленою на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеною
суб'єктом оціночної діяльності
(незалежним експертом) на стадії оцінки
квартири. Виселено ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_1, зі зняттям її з реєстрації за
вказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові
витрати.

Рішенням апеляційного
суду Харківської області від 03 вересня
2014 року рішення суду першої інстанції
змінено. В рахунок погашення
заборгованості за укладеним 16 березня
2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_5 кредитним договором №
НАН2GК01270023 станом на 16 травня 2011
року у розмірі 482 651 грн звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1, із застосуванням процедури
продажу, встановленої ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», шляхом продажу
предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк»
від свого імені будь-якій
особі-покупцеві за ціною, встановленою
на підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності, на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк»
усіх повноважень продавця.

В частині виселення
ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та зняття її
з реєстраційного обліку за вказаною
адресою рішення суду скасовано. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки і стягнення судових витрат,
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення
апеляційного суду зазначеним вимогам
закону не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив з того, що відповідачка
ОСОБА_4 взятих на себе за укладеним 16
березня 2007 року з ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитним договором та
забезпечених іпотекою зобов'язань не
виконала, правовими наслідками чого є
задоволення вимог іпотекодержателя у
розмірі 484 517 грн 10 коп. шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки - належну
відповідачці квартиру із
застосуванням процедури її продажу
банком від імені ОСОБА_4 будь-якій особі
- покупцеві.

Змінюючи рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд
виходив із того, що відповідно до ч. ч. 5,
6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ПАТ
КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателю
при продажі квартири надаються всі
повноваження продавця, тобто судом
зазначено, що позивач може продати
квартиру від свого імені. Крім того,
апеляційним судом зменшена сума
заборгованості пені до 2324,71 дол. США,
загальна сума заборгованості
встановлена у розмірі 482 651 грн.

Проте з такими
висновками апеляційного суду не можна
погодитись з наступних підстав.

Із матеріалів справи
вбачається, що 16 березня 2007 року між
позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було
укладено кредитний договір № HAH2GK01270023,
згідно з умовами якого позивачем
надано відповідачу кредит у розмірі 52
408,55 доларів США строком до 15 березня 2027
року включно. Того ж дня, з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором між сторонами було
укладено договір іпотеки
№ HAH2GK01270023, згідно з умовами якого
ОСОБА_4 передала банку в іпотеку
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 взятих на
себе зобов'язань за кредитним
договором належним чином не виконала, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка станом на 16 березня
2007 року склала 60 792,61 дол. США.

Разом з тим відповідач не погодилась із
наданим позивачем розрахунком та
звернулася до суду апеляційної
інстанції з клопотанням про
призначення судово-економічної
експертизи. Ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 30 квітня 2014
року клопотання ОСОБА_4 задоволено,
призначено у справі судово-економічну
експертизу, проведення якої доручили
експертам Харківського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ім. проф. Бокаріуса (а.
с. 161-162, т. 2).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 сплатила за проведення
експертизи (а. с. 166), однак відповідно до
висновку судово-економічної
експертизи від 15 липня 2014 року № 5768,
складеному Харківським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз ім. проф. Бокаріуса,
визначити заборгованість ОСОБА_4 за
кредитним договором від 16 березня 2007
року № HAH2GK01270023 не надається за можливе,
у зв'язку з відсутністю первинних
документів, що підтверджують видачу
коштів та погашення заборгованості за
кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції, призначивши
відповідну експертизу у справі, у
порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
сприяв повному та всебічному розгляду
справи, не сприяв експертній установі в
отриманні відповідних документів для
проведення зазначеної експертизи, в
зв'язку з чим розмір заборгованості
ОСОБА_4 за кредитним договором від 16
березня 2007 року № HAH2GK01270023
встановити не вдалося.

Відповідно п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
18 грудня 2009 № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

В порушення вищевикладеного
апеляційний суд, скасувавши рішення
суду першої інстанції в частині
виселення ОСОБА_4 із спірної квартири,
свої висновки в цій частині взагалі
ніяк не мотивував, чим порушив норми
процесуального права.

Крім того, судом не враховано, що 07
червня 2014 року, після ухвалення рішення
судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
заставу», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами −?
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.
м для житлового будинку. Іпотекодавець
чи позичальник не відноситься до
категорії осіб, які є суб'єктами Закону
України «Про засади запобігання і
протидії корупції».

При розгляді справи суд апеляційної
інстанції правильно зазначив, що він
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Однак при розгляді будь-якої цивільної
справи суд має враховувати, що
відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобов'язані
враховувати не тільки буквальне
текстове вираження норми права, але
тлумачити і застосовувати вказану
норму у контексті тих завдань та
очікувань, які стали підставою для
прийняття конкретного нормативного
акта.

Підставою для прийняття Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» стала втрата значних коштів
громадянами України внаслідок різких
курсових коливань на валютному ринку
України, знецінення національної
валюти. У пояснювальній записці до
проекту зазначеного закону
вказувалося, що через знецінення
національної валюти десятки тисяч
людей не мають можливості
обслуговувати кредитні зобов'язання за
споживчими кредитами в іноземній
валюті. Банки та інші фінансові
установи масово звертають стягнення і
примусово вилучають у таких боржників
рухоме і нерухоме майно. В тому числі,
викидаючи людей із неповнолітніми
дітьми з житла на вулицю і забираючи
засоби до існування. Це викликає гостре
незадоволення у людей і напруження у
суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з
метою підтримки громадян України, які
мають невиконані зобов'язання за
договорами споживчого кредиту в
іноземній валюті (валютних кредитів),
укладеними з фінансовими установами та
банками України шляхом встановлення
порядку і умов конвертації зобов'язань
за кредитними договорами в іноземній
валюті в національну валюту України та
пропонувалося мінімалізувати
негативні наслідки інфляції
національної валюти для громадян
України та убезпечити зазначених
громадян від виникнення скрутної
фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як
зазначалося у пояснювальній записці, є
забезпечення конституційних прав
громадян та відновлення довіри до
банків та інших фінансових установ,
вжиття оперативних заходів та
мінімалізації можливих збитків
громадян при виконанні своїх кредитних
зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» можна зробити висновок, що вони
містять як норми матеріального права,
так є і процесуальними нормами, які
необхідно застосовувати судам на
будь-якій стадії розгляду справи,
враховуючи, що саме поняття
«мораторій» є відстроченням виконання
зобов'язань, що встановлюються на
певний термін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.
Тобто, встановивши галузь або інститут
права, що регулюють спірні
правовідносини, суд має перейти до
конкретного правозастосування -
визначити ту норму права, яка підлягає
застосуванню до цих правовідносин, з
урахуванням змісту вказаної норми,
наявність її офіційного тлумачення, а
також дію норми права у часі, просторі
та за колом осіб.

Набрання чинності Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» після
прийняття рішення судом першої
інстанції не позбавляє права, а
зобов'язує суд апеляційної інстанції
застосувати його норми при перегляді
рішення суду першої інстанції, як і не
виключає того, що суд має застосовувати
цей закон за наявності критеріїв,
викладених у ст. 1 цього Закону.

Таким чином, суду слід перевірити чи
поширюється положення вищезазначеного
Закону на правовідносини, що склалися
між позивачем та відповідачем,
перевірити яка площа нерухомого майна,
отриманого відповідачем в кредит в
іноземній валюті та переданого нею в
іпотеку та чи використовується це
житло як місце постійного проживання
відповідача.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення суду апеляційної інстанції не
відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного
суду Харківської області від 03 вересня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська