Номер провадження: 22-ц/785/8859/14
Головуючий у першій інстанції Донцов
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є,

Кононенко Н.А.,

за участю: секретаря
Феленко В.В.,

відповідача ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4,

представника
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 05 грудня 2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_7 до
ОСОБА_3, про знесення частини будинку,
зобов'язання вчинити дії та
встановлення факту, третя особа -
інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області,

встановила:

24.01.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом, який у подальшому був
уточнений, до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про
усунення перешкод у здійсненні права
власності.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 18.11.2013 року даний позов ОСОБА_3
залишений без розгляду за заявою
позивача.

В свою чергу, 06.03.2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_8,
ОСОБА_7 звернулись до суду із
зустрічним позовом, який у подальшому
був уточнений, та в якому ставили
наступні питання:

зобов'язання відповідача ОСОБА_3 за
рахунок власних коштів знести другий
поверх будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1;

зобов'язання відповідача за власний
рахунок усунути та не чинити перешкоди
у здійсненні ОСОБА_4, ОСОБА_7 права
власності на будівельні матеріали та
обладнання, що використані при
будівництві незавершеного житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на
земельну ділянку площею 0,0976 га. за
вказаною адресою, шляхом зобов'язання
відповідача за власний рахунок знести
огорожу, яка збудована з відхиленням в
сторону земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_2 від межі між суміжними
земельними ділянками АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1;

визнання факту виконання напису
відповідачем на Генплані М1:500 фраз
наступного змісту: «ОСОБА_6 АДРЕСА_3» та
словосполучення «на відстані не менше 2
м (два метри) від забору до стіни
будинку на протязі 17 м (сімнадцять
метрів) і далі не менше 1,5 м (півтора
метра) зі сторони мого участку» та
визнати факт виконання напису
відповідачем підпису перед
словосполученням «ОСОБА_6 АДРЕСА_3»;

стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_4, ОСОБА_7 судових витрат.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 посилались на те, що
відповідачем отримано дозвіл на
виконання будівельних робіт № 505/02 від
23.07.2002 року із зазначенням про
здійснення авторського нагляду ОСОБА_10
відповідно до проекту індивідуального
одноповерхового житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2, але
відповідач в порушення вимог чинного
законодавства та норм будівництва
самовільно збудував двоповерховий
будинок; до забору впритул прибудовав
навіс на своїй земельній ділянці та
зробив відстань між звісом крівлі
будинку до забору лише 0,5 м, що
приводить до попадання зливних вод з
крівлі на їх земельну ділянку.

14.11.2012 року Інспекцією ДАБК в Одеській
області була здійснена перевірка
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил
будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 та був
складений відповідний акт, яким було
встановлено, що за даною адресою
незаконно експлуатується
двоповерховий будинок з підвалом та
горищем, хоча згідно до дозволу № 505/02
від 23.07.2002 року Інспекції ДАБК Одеської
міської ради та висновку УАМ від 27.05.2002
року за № 31 /02-11, погодження Управління
інженерного захисту території міста №
710 від 23.05.2002 року передбачено
будівництво одноповерхового будинку з
мансардним та цокольним поверхом.
Також встановлено, що відстань між
звісом крівлі до забору становить 0,5 м
та до забору прибудований навіс.

Разом з тим, Інспекцією ДАБК в Одеській
області 16.01.2013 року на ім'я ОСОБА_3
зареєстрована Декларація за №ОД
15 про готовність об'єкта до
експлуатації, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1, дія якої зупинена
ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 04.02.2013 року.

Посилаючись на те, що на даний час
відповідач не має правовстановлюючого
документа на будинок за вказаною
адресою, позивачі просили їх вимоги
задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 05.12.2013 року позов
задоволений частково: зобов'язано
ОСОБА_3 за рахунок власних коштів
знести другий поверх будинку,
розташованого за адресою : АДРЕСА_1;
зобов'язано ОСОБА_3 за власний рахунок
усунути та не чинити перешкоди у
здійсненні ОСОБА_4, ОСОБА_7 права
власності на будівельні матеріали та
обладнання, що використані при
будівництві незавершеного житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на
земельну ділянку площею 0,0976 га. за
адресою: АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання
ОСОБА_3 за власний рахунок знести
огорожу, яка збудована з відхиленням в
сторону земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_2 від межі між суміжними
земельними ділянками АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1; визнано факт виконання напису
ОСОБА_3 на Генплані М1:500 фраз наступного
змісту: «ОСОБА_6 АДРЕСА_3» та
словосполучення «на відстані не менше 2
м (два метри) від забора до стіни
будинку на протязі 17 м (сімнадцять
метрів) і далі не менше 1,5 м (півтора
метра) зі сторони мого участка» та
визнано факт виконання ОСОБА_3 підпису
перед словосполученням «ОСОБА_6
АДРЕСА_3»; стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4, ОСОБА_7 судові витрати у розмірі
3517,98 грн.; в іншій частині зустрічної
позовної заяви відмовлено (т.3, а.с. 99-103).

07.02.2014 року ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, в якій
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального та
процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 19 березня 2014 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 05 грудня 2013 року було змінено,
шляхом скасування рішення в частині
визнання факту виконання напису ОСОБА_3
та в цій частині ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання факту
виконання напису відмовлено. В решті
рішення залишено без змін (т.4, а.с.51-57).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено
а рішення апеляційного суду Одеської
області від 19 березня 2014 року було
залишено без змін (т. 4 а.с. 135-136).

04 вересня 2014 року ОСОБА_6, яка є дружиною
відповідача ОСОБА_3, звернулася до
апеляційного суду Одеської області із
апеляційною скаргою на вищевказане
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 05.12.2013 року, в якій вона
ставить питання про його скасування та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на те,
що рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Крім того, ОСОБА_6 ставить питання про
скасування рішення апеляційного суду
Одеської області від 19 березня 2014 року
та постановлення окремої ухвали
відносно головуючого по справі - судді
ОСОБА_14 щодо грубого порушення ним норм
процесуального права при розгляді
даної справи.

До суду апеляційної інстанції
з'явились лише позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_4, його представник
ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 Апелянт
ОСОБА_6 до суду двічі не з'явилась,
незважаючи на те, що суд апеляційної
інстанції 21.10.2014 року задовольнив її
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з її бажанням особисто
приймати участь у судовому засіданні
(т.5, а.с.32, 33, 45, 46). Проте в судове
засідання, призначене на 14.11.2014 року,
апелянт ОСОБА_6 не з'явилась, надавши
суду клопотання про відкладення
справи, в якому вказала, що з
представником ОСОБА_11 вона розірвала
договір та уклала договір з новим
представником ОСОБА_12 (т.5, а.с.61). Разом з
тим, жоден із вказаних представників, у
тому числі ОСОБА_12, також до суду
апеляційної інстанції не з'явились, про
причини неявки суду не зазначили, у
зв'язку з чим колегія суддів визнала
неявку вищезазначених осіб неповажною
і постановила ухвалу без виходу до
нарадчої кімнати про слухання справи
за участю осіб, які з'явились у судове
засідання, на підставі наявних у справі
доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
згідно Угоди № 48 від 04.03.2014 року та
Угоди № 24 від 03.09.2014 року адвокат
ОСОБА_11 мала надавати правову допомогу
в суді апеляційної інстанції
відповідачу ОСОБА_3, а не апелянту
ОСОБА_6 (т.4, а.с.6,7, т.5, а.с.59,60). У зв'язку з
цим, у останньої було достатньо часу
для укладення договору про надання
правової допомоги з іншим
представником, враховуючи, що за її
клопотанням розгляд справи вже
відкладався з 21.10.2014 року на 14.11.2014 року.

Посилання ОСОБА_3 на те, що представник
ОСОБА_12 мешкає в м. Миколаїв, а тому не
міг прибути в судове засідання є
безпідставними, оскільки довіреність
від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_12 була
видана непередодні в м. Одесі (т.5, а.с. 62),
а тому останній мав змогу повідомити
колегію суддів про неможливість участі
у справі, однак зазначених дій не
здійснив.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
оскаржуване судове рішення було
частково змінено судом апеляційної
інстанції, проте було залишено без змін
в частині зобов'язання ОСОБА_3 за
рахунок власних коштів знести другий
поверх будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1; за власний рахунок
усунути та не чинити перешкоди у
здійсненні ОСОБА_4, ОСОБА_7 права
власності на будівельні матеріали та
обладнання, що використані при
будівництві незавершеного житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на
земельну ділянку площею 0,0976 га за
зазначеною адресою, шляхом
зобов'язання ОСОБА_3 за власний рахунок
знести огорожу, яка збудована з
відхиленням в сторону земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_2 від межі
між суміжними земельними ділянками
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

В цій частині вищевказані рішення суду
першої та апеляційної інстанції були
залишені без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2014 року (т. 4 а.с. 135-136).

Таким чином, оскаржуване судове
рішення переглянуте судом касаційної
інстанції, набрало законної сили, а
тому у відповідності до ст. 124
Конституції України, ст. 14 ЦПК України є
обов'язковим для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.
Невиконання судового рішення є
підставою для відповідальності,
встановленої законом.

Разом з тим, обов'язковість судового
рішення не позбавляє осіб, які не брали
участі у справі, можливості звернутись
до суду, якщо ухваленим судовим
рішенням порушуються їхні права,
свободи чи інтереси.

Саме з цих підстав судом апеляційної
інстанції було відкрите апеляційне
провадження за апеляційною скаргою
ОСОБА_6, яка не брала участі у справі, та
яка є дружиною ОСОБА_3

Так, свою апеляційну скаргу ОСОБА_6
мотивує тим, що ухваленим судовим
рішенням порушуються її права як
співвласника забудови по АДРЕСА_1,
оскільки в процесі будівництва були
використані кошти та будівельні
матеріали, придбані за сумісні кошти
подружжя ОСОБА_3.

З цих підстав колегія суддів зазначає,
що доводи апелянта ОСОБА_6 з приводу
того, що в будівництво по АДРЕСА_1 були
вкладені сумісні кошти подружжя
ОСОБА_3, є слушними, однак, зазначені
обставини не є підставою для
задоволення апеляційної скарги, з
огляду на наступні обставини.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції, з яким погодились
суди апеляційної і касаційної
інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3
самовільно збудував замість
одноповерхового двоповерховий
будинок, а до забору прибудував навіс
зі сторони земельної ділянки по
АДРЕСА_2 та зробив відстань між звісом
крівлі до забору шириною лише 0,5 м., що
приводить до попадання зливних вод з
крівлі на суміжну земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2, та
належну позивачу ОСОБА_4

Зазначений висновок суду був
обґрунтований тим, що згідно судової
будівельно-технічної експертизи,
складеного ОНДІСЕ № 1528 від 17.10.2013 року
за даними топографо-геодезичних
досліджень за адресою: АДРЕСА_2 - за
схемою виносу в натуру меж земельної
ділянки ОСОБА_8, встановлено, що
впродовж існуючої розмежувальної
горожі з боку ділянки ОСОБА_3 порушені
межі ділянки за державним актом зі
зміщенням розмежувальної огорожі в бік
ділянки ОСОБА_8 за рахунок вказаного
зміщення площа земельної ділянки
ОСОБА_8 зменшена на 14,3 кв.м. Зміщення
розмежувальної межі між земельними
ділянками по АДРЕСА_2 по довжині межі 32
м склала від 9 см (в місті від куту
житлового будинку ОСОБА_3) до 1 м межі
уздовж схилу).

Також суд обґрунтовано виходив із того,
що 14.11.2012 року Інспекцією ДАБК в
Одеській області було проведено
перевірку дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, державних будівельних
норм, стандартів і правил будівлі,
розташованої по АДРЕСА_1 та було
складено відповідний Акт, згідно якого
по АДРЕСА_1 незаконно експлуатується
двоповерховий будинок з підвалом та
горищем, хоча згідно дозволу № 505/02 від
23.07.2002 року Інспекції ДАБК Одеської
міської ради та висновку УАМ від 27.05.2002
року за 31/02-П, погодження Управління
інженерного захисту території міста №
710 від 23.05.2002 року за цією адресою
передбачено будівництво
одноповерхового будинку з мансардним
та цокольним поверхом. Також
встановлено, що відстань між звісом
крівлі до забору становить 0,5 м та до
забору прибудований навіс зі сторони
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку про те, що забудовником ОСОБА_3
було допущене порушення ст. 34 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» в частині
виконання будівельних робіт без права
на їх виконання по будівництву
двоповерхового будинку з полупідвалом
та горищним приміщенням, порушення
пункту 3.25 ДБН України 360-92 «Планування і
забудова міських і сільських
поселень», згідно якого для догляду за
будівлями і здійснення їх поточного
ремонту відстань до межі сусідньої
ділянки від найбільш виступної
конструкції стіни треба приймати не
менше 1,0 м. При цьому повинно бути
забезпечене влаштування необхідних
інженерно-технічних заходів, що
запобігатимуть стіканню атмосферних
опадів з покрівель та карнизів
будівель на територію суміжних
ділянок.

Вищевказані обставини також знайшли
своє підтвердження в листі УАМ
Одеської міської ради № 01- 10/1343/0 від
18.12.2012 року та у листі Інспекції ДАБК в
Одеській області № 01/11-8809 від 10.12.2012
року. Про відсутність
правовстановлюючих документів на
вищевказану будівлю свідчить довідка
МБТІ № 7306-11/533 від 02.07.2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Інспекції ДАБК в Одеській
області від 04.12.2012 року ОСОБА_3 було
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ч. 1 ст. 96 КУпАП у
вигляді штрафу.

Крім викладеного колегія суддів
зазначає, що вирішуючи спір, суд
правомірно виходив із вимог,
передбачених ст. 391 ЦК України, згідно
якої власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Згідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Таким чином, за загальним правилом
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво, не набуває
права власності на нього.

З підстав викладеного, колегія суддів
дійшла висновку про те, що оскаржуваним
судовим рішенням здійснене
відповідачем ОСОБА_3 самочинне
будівництво підлягає знесенню і не
підлягає судовому захисту, у зв'язку з
чим апеляційна скарга ОСОБА_6 не
підлягає задоволенню з тих самих
підстав, що і апеляційна та касаційна
скарга ОСОБА_3

Колегія суддів також вважає за
необхідне зазначити, що із тексту
апеляційної скарги ОСОБА_6 та пояснень
відповідача ОСОБА_3, даних в суді
апеляційної інстанції, вбачається, що
метою апелянта ОСОБА_6 є перегляд
судових рішень не тільки суду першої та
апеляційної інстанції, а і суду
касаційної інстанції, з тих самих
підстав і мотивів, що містила в собі
апеляційна та касаційна скарга ОСОБА_3

Однак, перегляд судового рішення суду
касаційної інстанції не входить в
компетенцію суду апеляційної
інстанції, у зв'язку з чим колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
заперечень проти оскаржуваного
судового рішення та доводів
апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 318 ЦПК України
залежно від обґрунтованості скарги,
зазначеної в ч. 1 цієї статті, суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
відповідно до ст. 307 цього Кодексу. При
цьому за наявності підстав може бути
скасовано рішення або ухвалу
апеляційного суду.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду першої інстанції, доводи
апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення
суду першої інстанції підлягає
залишенню без змін, з огляду на ч. 2 ст. 318
ЦПК України у суду апеляційної
інстанції відсутні правові підстави
для скасування рішення апеляційного
суду Одеської області від 19 березня 2014
року.

Колегія суддів також не вбачає підстав
для постановлення окремої ухвали
відносно судді ОСОБА_14, оскільки із
матеріали справи не вбачається грубого
порушення ним норм процесуального
права, зокрема про виклик в судове
засідання, призначення і проведення
судових експертиз тощо, як на тому
наполягає апелянт.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 05 грудня 2013 року залишити без
змін та відмовити у скасуванні рішення
апеляційного суду Одеської області від
19 березня 2014 року.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко