Ухвала

іменем україни

12 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Горелкіної Н.А, Журавель
В.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до Комунального закладу охорони
здоров'я «Лозівська центральна районна
лікарня» про визнання періоду часу
вимушеним прогулом, визнання
бездіяльності незаконною, визнання дій
незаконними, скасування наказів,
поновлення на роботі, зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року, додаткове рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 6 лютого 2014 року, рішення
апеляційного суду Харківської області
від 8 серпня 2014 року,

встановила:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що з 5 серпня 1996 року
працювала
лікарем-стоматологом-терапевтом в
Комунальному закладі охорони здоров'я
«Лозівська центральна районна
лікарня» (далі - КЗОЗ Лозівська ЦРЛ). 5
травня 2010 року КЗОЗ Лозівська ЦРЛ
отримала повідомлення про професійні
захворювання форми П-3, та про те, що до
професії стоматолога вона непридатна.
03 серпня 2011 року позивачу встановили
професійну втрату працездатності, а
також інвалідність по професійному
захворюванню.

Наказом від 19 жовтня 2011 року № 293 вона
була звільнена з займаної посади за п. 2
ст. 40 КЗпП України з 8 листопада 2010 року.
На виконання рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 квітня 2012
року наказом від 11 травня 2012 року № 178
ОСОБА_4 поновили на попередній посаді
лікаря-стоматолога-терапевта КЗОЗ
Лозівська ЦРЛ. Після цього позивач
перебувала в щорічних відпустках
згідно з наказами від 22 травня 2012 року
№ 45, від 05 червня 2012 року № 47, від 20
червня 2012 року № 55.

4 липня 2012 року позивачу встановлена 3-я
група інвалідності з професійних
захворювань та 50 % ступеня втрати
професійної працездатності на період
до 1 липня 2014 року. До довідки МСЕК
надавалася індивідуальна програма
реабілітації інваліда від 04 липня 2012
року № 623, відповідно до якої їй за
станом здоров'я доступні професії
лікаря ЛФК та лікаря реабілітолога. Ця
програма нею доведена до відома
відповідача.

Виконуючи рішення Лозівського
міськрайонного суду від 24 липня 2012
року, в.о. головного лікаря КЗОЗ
Лозівська ЦРЛ Жовтий І.Ю. скасував
зазначені вище накази про поновлення
на роботі та про відпустки №№ 198,196,45,47,55
та видав наказ від 6 серпня 2012 року № 239,
яким вона була знов поновлена на роботі
з 8 листопада 2010 року. Після чого
перебувала у відпустках на підставі
оскаржуваних нею наказів. Вважає час
свого перебування у відпустках
вимушеним прогулом, оскільки
роботодавець не вчинив дій по її
працевлаштуванню та навчанню,
відповідно до реабілітаційної
програми та запропонував їй посаду
лікаря-статистика, яка не визначена
доступною за станом здоров'я у програмі
реабілітації інваліда.

Крім того, вважає незаконною
бездіяльність відповідача щодо
непроведення її навчання та
працевлаштування у відповідності до її
індивідуальної програми реабілітації
інваліда, дії відповідача, пов'язані з
пропозицією роботи лікаря-статистика,
повторним звільненням незаконними та
такими, що завдали моральної шкоди. .

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року та додатковим рішенням
Лозівського міськрайонного суду
Харківської області від 6 лютого 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 8 серпня 2014
року рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 26 грудня 2013 року та
додаткове рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 6 лютого 2014 року скасовано,
ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4
залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просила
скасувати рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 26 грудня 2013 року, додаткове
рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 6 лютого
2014 року, рішення апеляційного суду
Харківської області від 8 серпня 2014
року, ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
дослідивши матеріали справи, суд
касаційної інстанції дійшов висновку
про відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
апеляційного суду Харківської області
від 8 серпня 2014 року, оскільки воно
законне та обґрунтоване, так як
відповідачем обгрунтовано прийнято
рішення про звільнення ОСОБА_4 за п. 2 ст.
40 КЗпП України. Звільнення відбулось з
ініціативи роботодавця за попередньої
згодою профспілкового комітету на
засідання якого позивач запрошувалась,
але не з'являлась. Роботодавцем були
вчинені дії для вчасного ознайомлення
ОСОБА_4 з наказом про звільнення та
вручення трудової книжки, що об'єктивно
підтверджується наявними у матеріалах
справи доказами. Посилання позивачки
на те, що їй не було відомо про
звільнення та що з вини відповідача
вона не отримала трудову книжку, за
встановлених судом апеляційної
інстанції обставин, є безпідставними.
Жодних доказів на підтвердження того,
що з 8 січня 2013 року позивач з'являлась
до КЗОЗ Лозівська ЦРЛ для вирішення
питання працевлаштування, позивач суду
не надала. Матеріали ж справи свідчать,
що з метою дотримання вимог трудового
законодавства, відповідач вживав
різних заходів для повідомлення ОСОБА_4
про свої дії стосовно звільнення
працівника. Отже, колегія суддів
апеляційного суду дійшла
обґрунтованого висновку, що звільнення
ОСОБА_4 узгоджуються з нормами
матеріального права, а саме п. 2 ст. 40
КЗпП України, а також роз'ясненнями, що
містяться в п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 (з відповідними змінами)
«Про практику розгляду судами трудових
спорів».

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
норм процесуального та матеріального
права, яке призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року, додаткове рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 6 лютого 2014 року, рішення
апеляційного суду Харківської області
від 8 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

Ю.Г.Іваненко

Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель