У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова
В.О.,суддів:Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Олійник А.С.,-розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Аверс-Сіті» про
визнання права власності за касаційною
скаргою ОСОБА_1 в особі представника
ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 16 квітня 2014
року та ухвалу колегії судів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області
від 22 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті»)
про визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна та зобов'язання
передати технічну документацію
(технічні паспорти) на них. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що
25 жовтня 2010 року між позивачем та ТОВ
«Аверс-Сіті» було укладено договори
купівлі-продажу майнових прав, за якими
відповідач продав, а вона купила
майнові права на об'єкти нерухомості -
складову та невід'ємну частину об'єкта
капітального будівництва, а саме:
нежилі приміщення АДРЕСА_1. Посилаючись
на те, що повністю оплатила вартість
майнових прав, будинок введено в
експлуатацію, проте акти
приймання-передачі майнових прав на
квартири між сторонами до цього часу не
підписано, позивач просила суд визнати
за нею право власності на нежитлові
приміщення та зобов'язати ТОВ
«Аверс-Сіті» передати їй технічну
документацію (технічні паспорти) на
них.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 16 квітня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 22 травня 2014 року,
в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 просить судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій скасувати та ухвалити нове
рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
оскільки позивач не набула права
власності на спірні об'єкти
нерухомості, а лише володіє майновими
правами на це майно, то відсутні
правові підстави для визнання за нею
права власності на них згідно ч. 1 ст. 392
ЦК України.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 25
жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та
ТОВ «Аверс-Сіті» було укладено
договори купівлі-продажу майнових прав
№170/НП/2_ИП та № 185/НП/2_ИП, предметом яких
були об'єкти нерухомості нежилі
приміщення № 2 (за даними реєстраційної
справи комунального підприємства
Київської обласної ради «Ірпінське
бюро технічної інвентаризації» - № 172)
та № 5 (за даними реєстраційної справи
комунального підприємства «Ірпінське
бюро технічної інвентаризації» - № 176)
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-11, 12-18).

Відповідно до п. 1.4 вказаних договорів
позивач набуває право власності на
нежилі приміщення після введення
об'єкту капітального будівництва в
експлуатацію та оформлення
відповідних правовстановлюючих
документів.

Пунктом 3.2 договорів зазначено, що
право власності на майнові права від
продавця до покупця переходять після
підписання акту. Загальна вартість
майнових прав на нежилі приміщення
згідно п. 4.2 договорів складає 168 707,55
грн. Факт повної оплати позивачем
вартості майнових прав на нежилі
приміщення за договорами
підтверджується довідкою про оплату
повної їх вартості від 15 жовтня 2012 року,
виданою відповідачем за договором про
зарахування зустрічних однорідних
вимог від 27 жовтня 2010 року (а.с. 20).

25 жовтня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та
ОСОБА_1 укладено договір відступлення
права вимоги (цесії) № 3, відповідно до
умов якого позивач набула права вимоги
до ТОВ «Аверс-Сіті» майнових прав на
об'єкт нерухомості у вигляді нежилих
приміщень АДРЕСА_2 згідно з договором
купівлі-продажу майнових прав від 25
жовтня 2010 року № №170/НП/2_ИП та №
185/НП/2_ИП та додатковою угодою №1 до них
від 29 жовтня 2010 року (а.с. 36).

Як вбачається із сертифікату
відповідності серії КС №6 від
16 вересня 2011 року будинок
АДРЕСА_3, складовою частиною якого є
квартири, було введено в експлуатацію 16
вересня 2011 року (а.с. 21).

Майнові права на об'єкти нерухомості
передаються продавцем покупцю шляхом
підписання акту. Акт підписується
сторонами не пізніше 10 робочих днів з
дати настання останньої з таких подій:
здійснення покупцем оплати 100% вартості
майнових прав; уведення відповідної
частини об'єкта капітального
будівництва в експлуатацію та
здійснення розрахунків.

Відповідно до статей 526, 527, 530-532 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

Майном як особливим об'єктом
вважаються окремі речі, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки ( частина перша статті 190 ЦК
України).

Майнові права є неспоживчою річчю та
визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» дає визначення
поняття «майнові права», які можуть
оцінюватися, як будь-які права,
пов'язані з майном, відмінні від права
власності, у тому числі права, які є
складовими частинами права власності
(права володіння, розпорядження,
користування), а також інші специфічні
права (права на провадження діяльності,
використання природних ресурсів тощо)
та права вимоги (стаття 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є
об'єктом будівництва, не є речовими
правами на чуже майно, оскільки
об'єктом цих прав не є «чуже майно», а
також не є правом власності, оскільки
об'єкт будівництва не існує на момент
встановлення іпотеки, а тому не може
існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна
визначити як «право очікування», є
складовою частиною майна як об'єкта
цивільних прав. Майнове право - це
обмежене речове право, за яким власник
цього права наділений певними, але не
всіма правами власника майна, та яке
засвідчує правомочність його власника
отримати право власності на нерухоме
майно чи інше речове право на
відповідне майно в майбутньому.

Відповідно до частини другої статті 331
ЦК України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Новостворене нерухоме майно стає
об'єктом цивільних правовідносин з
моменту завершення будівництва,
прийняття до експлуатації або
державної реєстрації без урахування
того, яким суб'єктом правовідносин
здійснено такі дії та на якого суб'єкта
цивільних правовідносин або сторону
договору зареєстроване новостворене
майно.

Захист майнових прав на новостворене
майно, прийняте до експлуатації та
оформлене (зареєстроване) на іншу
особу, у разі невизнання цією особою
прав позивача на спірне майно
здійснюється в порядку, визначеному
законодавством, а якщо такий
спеціальний порядок не визначений, то
захист майнового права здійснюється на
загальних підставах цивільного
законодавства, зокрема на підставі
статті 392 ЦК України.

При цьому рішення суду про захист
порушеного права та визнання за
позивачем прав на спірне майно є
підставою для реєстрації такого права.

Така правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
12 листопада 2014 року № 6-129цс14, яка
в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для судів.

В позовній заяві позивач посилається
на те, що рішенням виконавчого комітету
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 9 червня 2011 року № 177 «Про
оформлення та видачу ТОВ «Аверс-Сіті»
свідоцтв на право власності на об'єкти
нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1»
було доручено КП КОР «Ірпінське бюро
технічної інвентаризації» оформити та
видати поквартирно свідоцтва про право
власності товариства на квартири
введеного в експлуатацію зазначеного
будинку, проте на це рішення суди уваги
не звернули, не дослідили його належним
чином, не з'ясували чи оформлено право
власності на спірні об'єкти
нерухомості, на кого та на яких
підставах, якщо ні, то чому, дійшовши
помилкового висновку про
передчасність звернення до суду з
зазначеним позовом.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі
представника ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 16 квітня 2014 року
та ухвалу колегії судів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 22 травня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов Судді: В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. НаумчукА.С.
Олійник