РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/2291/14-ц

2/643/1804/14

19.11.2014 року Московський районний суд
міста Харкова у складі:

головуючого судді - Сиротникова Р.Є.

при секретарі - Терещенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі
третьої особи - Управління служб у
справах дітей Харківської міської
ради, про усунення перешкод щодо
участі у вихованні та спілкуванні з
дитиною батькові, який проживає окремо
від нього,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод щодо участі у вихованні та
вільного спілкування з дитиною
батьком, який проживає окремо від
нього.

В обґрунтування позову зазначив, що з
відповідачем перебуває у шлюбі з 10.11.2012
року, від шлюбу мають сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Життя з відповідачем не
склалось через постійні сварки, через
що з 15.07.2013 року позивач вимушений жити
окремо.

Ще за часів спільного проживання,
відповідач неодноразово вмовляла його
на розлучення, погрожувала йому
позбавити його батьківських прав,
увезти дитину до Канади, знайти синові
іншого батька, тощо. Не заважаючи на
таку поведінку відповідача, позивач
робив усе можливе для дружини та сина -
поліпшив житлові умови, купував
необхідні речі, гуляв із дитино, купав
його, брав участь у прибиранні житла та
придбанні продуктів харчування, тощо.
За час окремого проживання - з 15 липня
2013 року по 04.12.2013 року надавав
матеріальну допомогу відповідачу та
дитини. 04.12.2013 року в судовому
засіданні, що відбулось у Московському
районному суді м. Харкова з розгляду
позову ОСОБА_2, про стягнення аліментів
він повідомив, що згоден сплачувати
аліменти у розмірі, визначеному судом.

З вересня 2012 року по 28.07.2013 року позивач
з відповідачем в зв'язку із роботою
мешкали в орендованих квартирах в м.
Києві, після чого відповідач забрала
дитину та переїхала проживати до м.
Харкова, не повідомивши позивача про
місце фактичного проживання дитини
батькові.

В жовтні 2013 року позивач приїхав до м.
Харкова щоб побачити дитину, але
позивач йому в цьому відмовила,
повідомивши, що він перераховує
занадто мало грошей, і що дитину він
зможе побачити, коли перераховуватиме
«адекватну» суму грошей. З серпня 2013 по
листопад 2013 року позивач перерахував
відповідачу загалом 11000 гривень, але не
зважаючи на це відповідач звернулась
до суду із позовом про стягнення з
позивача на її користь аліментів на її
утримання та утримання дитини. В суді
позивач повідомляла, що мешкає із
дитиною за адресою АДРЕСА_1. Коли
позивач спробував побачити свою дитину
за вказаною адресою, йому це не вдалося,
бо на під'їзді будинку було встановлено
кодовий замок та на його дзвінки ніхто
не відповів.

За час окремого проживання відповідач
повністю ізолювала від нього дитину,
врегулювати це питання мирним шляхом
позивачу не вдалося, відповідач
постійно зверталась до правоохоронних
органів, до керівництва за місцем його
роботи з метою дискредитувати його,
тощо.

З урахуванням вищевикладеного, позивач
в уточненій позовній заяві просив суд
зобов'язати відповідача не чинити йому
перешкод брати участь у вихованні та
вільному спілкуванні з сином, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1; встановити час та дні для
його зустрічей з сином (без присутності
матері дитини): першу та третю суботу з
16-00 до 17-00 години, першу та третю неділю
відповідно з правом забирати дитину на
ніч до свого помешкання та в дні
державних свят з 9-00 до 21-00 години;
заборонити відповідачці перешкоджати
присутності позивача за місцем
проживання дитини під час побачень з
метою мати можливість особисто бачити
умови, в яких проживає дитина.

В судовому засіданні позивач (та його
представник) доводи, викладені в
позовній заяві підтримали та,
посилаючись на вищевикладене, просили
суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, не погодившись із
заявленими позовними вимогами, подала
до суду письмові заперечення, в яких
зазначила наступне. Протягом часу з
30.08.2012 року по 16.07.2013 року позивач з
відповідачем мешкали у м. Києві, де
винаймали житло, після народження
дитини позивач майже не з'являвся
вдома, приходив далеко опівночі, у
догляді за дитиною майже не допомагав,
не цікавився сином, на дзвінки
відповідача не відповідав мотивуючи це
своєю зайнятістю. На будь-які претензії
з цього приводу реагував агресивно,
влаштовуючи сварки із застосуванням
фізичної сили. Така поведінка позивача
створювала небезпеку здоров'ю та життю
дитини, в зв'язку із чим відповідач
зверталась до правоохоронних органів.

Фактичні шлюбні відносини з
відповідачем припинилися 16.07.2013р. у
зв'язку з відмовою чоловіка проживати
разом відповідачем та дитиною. При
цьому позивач обманним шляхом змусив
її віддати йому частину дитячої
допомоги (державна допомога при
народжені дитини), начебто для
продовження оплати оренди спільного
житла, але ці кошти він витратив на
оплату житла особисто для себе, адресу
якого не повідомив, зібравши речі та
зникнувши в невідомому напрямку.
Чоловік сповістив про необхідність
звільнити орендовану квартиру у термін
10 днів. Так відповідач залишилася майже
без коштів, без житла, без будь-якої
допомоги з грудною п'ятимісячною
дитиною на руках в чужому місті, у
зв'язку з чим була змушена переїхати з
сином за місцем реєстрації в місто
Харків, де зараз тимчасово проживає.

З моменту окремого проживання
відповідач почав шантажувати
відповідача відмовою в утриманні. Він
знав, що відповідач не має можливості
працювати, оскільки перебуває у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, місце
її роботи знаходиться в Києві, а також
що інші члени родини не можуть її
фінансово підтримати у зв'язку з тяжкою
хворобою її матері (онкологічне
захворювання, 4 стадія), якій потрібні
дорогі курси хіміотерапії. Знаючи про
це та користуючись її залежним
матеріальним становищем, він всіляко
принижував її, висував різні умови
перерахування коштів.

Потім чоловік заявив, що
перераховувати кошти на утримання
відповідача та дитини буде виходячи
лише з «офіційної заробітної плати»,
оскільки отримання ним інших доходів
«не можливо довести», а у разі, якщо
відповідач подаватиме на аліменти він
взагалі буде працювати «без офіційного
оформлення». Перерахування навіть цих
коштів, здійснювалося після вмовлянь з
боку відповідача, що принижувало її
честь і гідність. В результаті
відповідач звернулася до суду з
приводу стягнення аліментів на себе та
дитину. Рішенням Московського
районного суду м.Харкова від 04.12.2013р. її
позов був задоволений. Оскільки
позивач відмовився виконувати рішення
суду добровільно, відповідач змушена
була звернутися до державної
виконавчої служби. Позивач взагалі
перестав перераховувати будь-які кошти
на утримання її та дитини, в результаті
чого утворилася заборгованість зі
сплати аліментів за шість місяців (з
жовтня 2013р. по березень 2014р. включно),
яка склала 8339,16 гри. за обома
виконавчими листами (розрахунки
заборгованості №1560/8 та №1561/8).

З моменту фактичного припинення
шлюбних відносин відповідач з
позивачем проживали в різних містах,
вона неодноразово просила його знайти
час та відвідати дитину, надсилала
фотографії сина електронною поштою,
просила повідомляти заздалегідь про
його візити, щоб мати змогу спланувати
час. Позивач завжди відповідав, що
зайнятий роботою.

З боку відповідача ніколи не
створювалися перешкоди у спілкуванні
дитини з ним, навіть за повної
посутності будь-якого матеріального
забезпечення. Навпаки, відповідач
неодноразово зверталася до нього
телефоном з проханням знайти
можливість побачити сина. Під час
телефонної розмови, що відбулася
11.03.2014р., він заявив про неможливість
бачити дитину через те, що він працює в
іншому місті. Під час телефонної
розмови, що відбулася 23.03.2014р. вій
заявив про своє небажання спілкуватися
з відповідачем з приводу дитини і
зазначив, що бажає «приходити до мене з
міліцією, коли він захоче». Також він
повідомив про поновлення в нього
приступів удушення на нервовому
ґрунті.

Перед судовим засіданням, яке
відбулося 04.12.13р. у справі про стягнення
аліментів з позивача, я повідомила
йому, що дитина зараз знаходиться біля
будівлі суду (попросила друзів
погуляти з дитиною на час розгляду
справи, не було з ким залишити). Після
засідання він не виявив бажання
побачити дитину, яку не бачив 4 місяці і
яка перебуває зовсім поруч. Замість
реальних спроб побачити сина та
пропозицій, як це організувати, позивач
діяв у супереч інтересам дитини,
займався питаннями майновими
питаннями, пошуком якнайкращих
способів ухилення від утримання дитини
та здійснення помсти.

Таким чином, заяви позивача щодо
здійснення спроб бачити сина, на думку
відповідача, є фікцією, а твердження
щодо вчинення відповідачем перешкод у
побаченнях з дитиною є неправдивим та
не підтверджується жодними доказами.
Вище викладенні обставини свідчать про
фактичну можливість, але вольове
небажання виконувати відносно дитини
батьківські обов'язки, покладені на
нього законом. Натомість позивач
намагається зловживати своїми
батьківськими правами з метою
уникнення кримінальної
відповідальності за ухилення від
сплати аліментів та з метою помсти.

Заявлені позовні вимоги, як зазначила
відповідач, також свідчать про повну
неосвіченість позивача щодо потреб
дітей відповідного віку або відверте
ігнорування цих потреб.

Позивач останнього разу бачив свою
дитину у місті Києві, у віці п'яти
місяців. Зараз дитина дуже прив'язана
до матері, що природно в його віці, та
позитивно сприймає лише осіб зі свого
оточення, на незнайомих людей реагує
тривожно. Зрозуміло, що дитина не може
пам'ятати позивача та буде його
сприймати як чужу людину. Навіть
короткочасна передача дитини до
незнайомої особи неминуче спричинить
сильний стрес та травмує її психіку.

Дитина перебуває на грудному
вигодовуванні, режим годування та сну
дитини постійно змінюється по мірі
швидкого розвитку та росту. Є
очевидним, що встановлення будь-якого
фіксованого часу для побачень з
дитиною такого віку не може не
зашкодити дитині.

Також відповідач зауважила, що
спілкування та догляд за дитиною
даного віку потребує спеціальних
навичок та досвіду, якими позивач не
володіє. Процес годування твердою їжею
має проходити під пильним наглядом та
потребує особливих заходів безпеки.
Дитина має спеціальний раціон
харчування, продукти харчування
потребують особливої обробки. Дитина
також ще не вміє свідомо говорити і
вербально сповіщати про свої потреби,
тощо. Крім того, на думку відповідача,
нервові проблеми позивача можуть
створювати небезпеку для дитини.

З урахуванням викладеного, відповідач
просила суд у задоволенні позову
відмовити в повному обсязі, оскільки
вимоги позивача суперечать інтересам
дитини.

Представник третьої особи - Управління
служб у справах дітей департаменту
праці та соціальної політики
виконавчого комітету Харківської
міської ради в судовому засіданні
позовні вимоги позивача ОСОБА_1 визнала
частково, та повністю підтримала
висновок зроблений з урахуванням
рекомендацій комісії з питань захисту
прав дитини виконавчого комітету
Харківської міської ради 20.06.2014 року.

Так, третя особа, як представник органу
опіки та піклування вважає за доцільне
встановити наступний порядок участі
ОСОБА_1 у вихованні малолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1: першу та третю
суботу кожного місяця з 11-00 до 13-00
години в присутності матері дитини;
другу та четверту неділю кожного
місяця з 11-00 до 13-00 години в присутності
матері дитини.

Суд, вислухавши пояснення позивача та
його представника, пояснення
відповідача та представника третьої
особи, дослідивши надані докази в їх
сукупності, встановив такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони з 10.11.2012
року перебувають у шлюбі, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб, яка є в матеріалах справи.

10.02.2013 року у них народився син, ОСОБА_4,
батьками якого записано: батько -
ОСОБА_1, мати - ОСОБА_2. Вказаний факт
підтверджується копією свідоцтва про
народження серія НОМЕР_1, яка долучена
до справи.

Рішенням Московського районного суду
м, Харкова від 04.12.2013 року, копія якого є
в матеріалах справи, з позивача, ОСОБА_1
на користь відповідача, ОСОБА_2 за її
позовом стягнуто аліменти на утримання
сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 14
частини з усіх видів заробітку (доходу)
щомісячно, починаючи 15.10.2013 року і до
досягнення дитиною повноліття.

В матеріалах справи міститься копія
розрахунку №15608 від 20.03.2014 року,
складеного державним виконавцем
Київського ВДВС ХМУЮ Абашиною О.М. про
розмір заборгованості по виконавчому
листу по аліментам,згідно якого
заборгованість ОСОБА_1 по сплаті
аліментів за виконавчим листом
№-ц від 24.12.2013 року станом на 01.03.2014
року складає 3418,08 грн. Вказаний факт
також підтверджується копією довідки
про неотримання аліментів від 29.04.2014
року за підписом В.О. начальника
Київського ДВС ХМУЮ.

Вирішуючи справи даної категорії,
судом мають бути враховані інтереси
кожного з батьків, направлені як на
реалізацію їх прав, передбачених ст. ст.
151, 153 СК України, так і виконання
обов'язків, визначених ст. 150 СК України,
а також інтереси самої дитини
відповідно до положень ст. 159 СК
України.

Одним із принципових положень,
закріплених в Декларації прав дитини,
проголошеної Генеральною Асамблеєю
ООН 20.11.1959 року, є те, що дитина повинна
зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.ст.3,18 Конвенції про
права дитини в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Батьки
несуть основну відповідальність за
виховання дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Частини 1,2 ст.15 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачають, що
дитина, яка проживає окремо від одного
з батьків, має право на підтримання з
ним регулярних особистих стосунків і
прямих контактів. Батьки, які
проживають окремо від дитини,
зобов'язані брати участь у її
вихованні, мають право спілкуватися з
нею, якщо судом визнано, що таке
спілкування не перешкоджатиме її
нормальному вихованню.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебувають вони у шлюбі між
собою.

Статтею 153 СК України передбачено, що
мати, батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли це право обмежене
законом. Дитина, яка розлучена з одним
із батьків чи обома батьками, має право
регулярно підтримувати особисті
стосунки й прямі контакти з обома
батьками, крім випадків, коли це
суперечить найвищим інтересам дитини.

Згідно приписів ч.1,2,3 ст.157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно. Той із батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Той з батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Суд визначає способи участі одного з
батьків у вихованні дитини (періодичні
чи систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування, з
урахуванням віку, стану здоров'я
дитини, поведінки батьків, а також
інших обставин, що мають істотне
значення.

Відповідно до ст. 159 того ж кодексу, якщо
той із батьків, з ким проживає дитина,
чинить перешкоди тому з батьків, хто
проживає окремо, у спілкуванні з
дитиною та у її вихованні, зокрема якщо
він ухиляється від виконання рішення
органу опіки та піклування, другий із
батьків має право звернутися до суду з
позовом про усунення цих перешкод.

Згідно ч.2 ст. 159 СК України суд визначає
способи участі одного з батьків у
вихованні дитини (періодичні чи
систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування. В
окремих випадках, якщо це викликано
інтересами дитини, суд може обумовити
побачення з дитиною присутністю іншої
особи.

Частинами 4, 5 ст. 19 СК України
передбачено, що при розгляді судом
спорів щодо участі одного з батьків у
вихованні дитини обов'язковою є участь
органу опіки та піклування. Разом з тим
орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, які бажають
брати участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Законодавством також встановлено
правовий механізм визначення способу
участі у вихованні дитини того з
батьків, який проживає окремо у випадку
неможливості досягнення батьками
згоди стосовно такого способу, а саме:
рішення про визначення способу участі
у вихованні дитини та спілкуванні з нею
того з батьків, хто проживає окремо від
неї, приймається органом опіки та
піклування на підставі вивчення умов
життя батьків, їхнього ставлення до
дитини, інших обставин, що мають
істотне значення. Прийняте рішення
органу опіки та піклування є
обов'язковим для батьків (ст. 158 СК
України). І лише у випадку вчинення
перешкод того із батьків, з ким
проживає дитина, тому з батьків, хто
проживає окремо, у спілкуванні з
дитиною та у її вихованні, зокрема якщо
він ухиляється від виконання рішення
органу опіки та піклування, другий із
батьків має право звернутися до суду з
позовом про усунення цих перешкод.

Судом встановлено, що між сторонами у
справі склались вкрай напружені та
неприязні стосунки на ґрунті
вирішення певних фінансових суперечок
участі у вихованні та спілкуванні
батька з сином.

Малолітньому сину сторін станом на час
розгляду справи виповнився один рік
дев'ять місяців. Останній не відвідує
дитячий садок, постійно знаходиться
разом з матір'ю та її родиною, перебуває
на грудному вигодовуванні.

Враховуючи вищевикладене, з
урахуванням віку дитини, її
психофізіологічних особливостей,
прихильності до матері, суд вважає, що
задоволення запропонованих батьком
способів участі у вихованні дитини
шляхом спілкування з дитиною за
відсутності матері дитини та
перебування з ночівлею до наступного
дня у помешканні батька, може порушити
нормальний режим життєдіяльності
дитини, потреби в забезпеченні певного
режиму годування, сформованого порядку
дня, тощо.

Відтак, враховуючи вік дитини, факт
постійного проживання з матір'ю,
висновок органу опіки та піклування,
бажання батька більше спілкуватися з
сином, суд вважає за необхідне
задовольнити частково позовні вимоги
ОСОБА_1 в частині визначення способу
участі у вихованні та спілкуванні з
дитиною, визначивши наступні способи
участі ОСОБА_1 у вихованні сина: першу
та третю суботу кожного місяця з 11-00 до
13-00 години в присутності матері дитини;
другу та четверту неділю кожного
місяця з 11-00 до 13-00 години в присутності
матері дитини.

Суд вважає, що такий спосіб участі
батька у вихованні та спілкуванні з
дитиною відповідатиме можливості
дитини в повній мірі сприйняти
спілкування кожного з батьків та
отримати від цього достатню кількість
позитивних емоцій, виховних заходів
кожного з них в такому ритмі, який не
буде порушувати виховний та дошкільний
графік дитини. Даний спосіб надасть
можливість батькам піклуватись про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток з визначенням
достатнього часу для цього.

При цьому, встановлення такого способу
участі батька у вихованні та
спілкуванні з сином не перешкоджає
йому з досягненням дитиною більш
старшого віку ставити питання про
збільшення часу спілкування шляхом
проведення спільного відпочинку.

В іншій частині позовних вимог щодо
зобов'язання відповідача не чинити
перешкод у спілкуванні з дитиною, з
урахуванням відсутності відповідних
доказів, суд дійшов о висновку про
відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 88, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.
19,141,142,153,157, 158, 159 Сімейного кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну вимогу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Встановити наступний порядок участі
ОСОБА_1 у вихованні малолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1: першу та третю
суботу кожного місяця з 11-00 до 13-00
години в присутності матері дитини;
другу та четверту неділю кожного
місяця з 11-00 до 13-00 години в присутності
матері дитини.

В іншій частині в задоволенні позову -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через Московський районний суд м.
Харкова шляхом подачі в 10-ти денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Московського районного

суду м. Харкова
Р.Є. Сиротников