Київський районний суд м. Полтави
Справа № 2-1278/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

18 листопада 2014 року Київський
районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Полтава цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання будівництва самовільним,
зобов'язання усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
шляхом знесення самочинного
будівництва, зобов'язання привести
земельну ділянку в первісний стан
шляхом впорядкування звільненої площі,
стягнення матеріальної та
відшкодування моральної шкоди, треті
особи - виконавчий комітет Київської
районної в м. Полтаві ради, Управління
земельних ресурсів та земельного
кадастру виконавчого комітету
Полтавської міської ради, Інспекція
Державного архітектурно-будівельного
контролю у Полтавській області,
Головне управління Держкомзему у
Полтавській області, Реєстраційна
служба Полтавського міського
управління юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 в листопаді 2009 року
звернувся в суд з вказаним позовом,
вимоги за яким в подальшому уточнював.

В поданих до суду заявах ОСОБА_2
посилався на те, що він є власником
земельної ділянки площею 900 кв.м. по
АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_5 є власником
земельної ділянки площею 967 кв.м. по
АДРЕСА_2.

Вказував, що відповідач на своїй
земельній ділянці проводить
будівництво житлового будинку з
порушенням правил добросусідства,
самовільно зайняв частину земельної
ділянки позивача площею 34 кв.м., чим
завдає позивачу матеріальної та
моральної шкоди, оскільки на його
земельній ділянці розміщено бетонні
плити, на яких встановлено будівельні
матеріали, земельна ділянка засмічена
будівельним сміттям, частково
зруйнований, засмічений котлован
фундаменту.

Позивач зазначав, що протягом двох
років не може використовувати свою
земельну ділянку за призначенням,
оскільки неправомірними діями
відповідача знищені багаторічні
насадження, земля втрамбована плитами
та постійною їздою транспорту,
перемішана з будівельним сміттям, в
зв'язку з чим повністю знищено родючий
шар землі. Крім цього, відповідачем
зламані всі стовпчики, які
огороджували земельну ділянку і які
позивач встановив під збірну огорожу,
щоб захистити земельну ділянку від
будівельних матеріалів та сміття.
Позивач неодноразово звертався із
скаргами до різних органів виконавчої
влади, якими встановлено порушення
відповідачем земельного та водного
законодавства, однак він продовжує
порушувати права позивача, чим завдає
значну матеріальну та моральну шкоду.

З урахуванням уточнених позовних вимог
ОСОБА_2 просив суд визнати будівництво
житлового будинку та паркану, що
проводилося ОСОБА_5 на земельній
ділянці по АДРЕСА_2 самочинним;
зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою, що
належить йому на праві власності,
зобов'язати знести самочинне
будівництво житлового будинку та
паркану на земельній ділянці по
АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_5 привести
земельну ділянку по АДРЕСА_1 в
первинний стан, шляхом впорядкування
звільненої площі; стягнути з ОСОБА_5
1119,31 грн. матеріальної шкоди, що
складається з 259,31 грн. спричиненої
шкоди за використання частини належної
позивачу земельної ділянки та 860 грн.
витрат по оплаті здійснення технічного
звіту; стягнути з ОСОБА_5 5000 грн.
моральної шкоди та 4000 грн. на правову
допомогу.

По даній справі рішенням апеляційного
суду Полтавської області від 13 лютого
2014 року, яке в цій частині залишено без
змін згідно з ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 червня 2014 року, зобов'язано
ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту
земельну ділянку по АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_2, шляхом розбирання
огорожі зі сторони домоволодіння
АДРЕСА_2.

Ухвалою Київського районного суду м.
Полтави від 27 серпня 2014 року за
клопотанням представника позивача до
участі в справі в якості
співвідповідача залучено ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник
позивача повністю підтримала уточнені
позовні вимоги, посилаючись на
викладені в поданих до суду заявах
обставини.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судові
засідання не з'являлися, будучи
повідомлені судом про час та місце
розгляду справи, жодних клопотань та
заперечень до суду не подавали.

Вирішуючи питання про належне
повідомлення відповідачів про час та
місце розгляду справи, а також про
можливість розгляду справи без участі
відповідачів суд виходить з
наступного.

Судові засідання по справі Київським
районним судом м. Полтави при новому
розгляді в період з 22 липня 2014 року
призначалися п'ять разів.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожного
разу повідомлялися судом про час та
місце розгляду справи шляхом
направлення судової повістки поштою
рекомендованим листом із
повідомленням.

При цьому відповідно до вимог ч. 5 ст. 74
ЦПК України такі судові повістки
надсилалися відповідачам за адресою,
що є адресою місця проживання,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку, а також, додатково, за
адресою, яку відповідачі повідомляли
суду.

Надіслана судом як за місцем
реєстрації відповідачів, так і за
адресами, які повідомляли суду,
кореспонденція повернута до суду
відділеннями поштового зв'язку без
вручення з відміткою «За закінченням
терміну зберігання».

Відповідно до п. 99 Правил надання
послуг поштового зв'язку, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 05 березня 2009 року №270,
рекомендовані поштові відправлення, у
тому числі рекомендовані листи з
позначкою "Судова повістка",
рекомендовані повідомлення про
вручення поштових відправлень, які не
були вручені під час доставки, повторні
повідомлення про надходження
реєстрованих поштових відправлень
поштових переказів, адресовані
фізичним особам, під час доставки за
зазначеною адресою або під час
вручення в об'єкті поштового зв'язку
вручаються адресату, а у разі його
відсутності - повнолітньому члену сім'ї
за умови пред'явлення документа, що
посвідчує особу, а також документа, що
посвідчує родинні зв'язки з адресатом
(свідоцтво про народження, свідоцтво
про шлюб тощо), чи рішення органу опіки
і піклування про призначення їх
опікунами чи піклувальниками.

У разі відсутності адресата або
повнолітніх членів його сім'ї до
абонентської поштової скриньки
адресата вкладається повідомлення про
надходження зазначеного реєстрованого
поштового відправлення, поштового
переказу, рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення, поштового переказу.

Пунктом 117 Правил передбачено, що
поштові відправлення, поштові перекази
повертаються об'єктом поштового
зв'язку відправнику у разі його
письмової заяви, письмової відмови
адресата від одержання чи закінчення
встановленого строку зберігання.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦК України в
разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі, за адресою,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку, вважається, що судовий
виклик або судове повідомлення вручене
їй належним чином.

Матеріалами справи підтверджено
наявність в справі даних про
повернення до суду судових повісток на
ім'я відповідачів з відміткою «за
закінченням терміну зберігання», що за
нормами п.п. 99, 117 Правил надання послуг
поштового зв'язку здійснюється за
відсутності осіб.

Тому суд вважає відповідачів
повідомленими належним чином про час
та місце розгляду справи. При цьому
судом також враховується, що
відповідачі достовірно знають про
знаходження в провадженні зазначеної
цивільної справи, а відповідач ОСОБА_4
приймав участь в розгляді справи в
якості представника ОСОБА_5 (том 1 а.с.
31).

За таких обставин, суд приходить до
висновку про відсутність підстав,
передбачених ст. 169 ЦПК України, для
відкладення розгляду справи, та, з
урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України
щодо строків розгляду справи, а також
вимог ст. 27 ЦПК України щодо наявності у
відповідачів обов'язку добросовісно
користуватися наданими правами та
обов'язками, вважає за можливе провести
розгляд справи без участі осіб, які не
з'явилися.

Треті особи в судове засідання для
участі в розгляді справи своїх
представників також не направили,
подавали заяви з проханням розглядати
справу без їх участі.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши зібрані в справі
докази, приходить до наступних
висновків.

Судом встановлено, що відповідно до
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 361405,
виданого 30 липня 2008 року, позивачу
ОСОБА_2 на праві власності належить
земельна ділянка площею 900 кв.м., з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, яка
розташована по АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Київської районної у
м. Полтаві ради від 29 листопада 2007 року
відповідачу ОСОБА_5 погоджено місце
розташування земельної ділянки площею
967 кв.м. для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2 та надано йому дозвіл на
розробку проекту відведення земельної
ділянки площі 967 кв.м. по АДРЕСА_2.

05 травня 2008 року Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Полтавській області відповідачу
ОСОБА_5 надано дозвіл на виконання
будівельних робіт - будівництво
житлового будинку по АДРЕСА_2.

Рішенням Київської районної у м.
Полтаві ради від 05 листопада 2009 року
затверджено проект відведення
земельної ділянки по АДРЕСА_2 та
передано у власність ОСОБА_5 із земель
житлової та громадської забудови,
земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 967
кв.м. для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, а 28 січня 2010 року ним отримано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯК № 652180.

Також встановлено, що в період з 2008
року по 2010 рік, тобто, до отримання
державного акту на право власності на
земельну ділянку, ОСОБА_5 на вказаній
земельній ділянці по АДРЕСА_2
здійснював будівництво житлового
будинку та зведення цегляного
паркану.

Дослідженими в справі доказами
встановлено, що будівництво житлового
будинку та паркану відповідачем ОСОБА_5
було здійснено з виходом такого
будівництва за межі земельної ділянки,
яку було передано у власність ОСОБА_5,
з порушенням вимог ДБН 360-92 щодо
відстані між будівлями та спорудами, а
також без дотримання умов дозволу на
виконання будівельних робіт. При цьому
частково будівництво здійснено на
земельній ділянці, що є власністю
позивача ОСОБА_2 згідно з державним
актом.

Зокрема, згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 278
від 25 квітня 2011 року (том 2 а.с. 195-201),
розміри меж та площа земельної ділянки,
що розташована по АДРЕСА_1 не
відповідає плану меж земельної
ділянки, зазначеного у державному акті
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 361405 ОСОБА_2 При цьому зміна
конфігурації та площі земельної
ділянки, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, зменшилася: з боку
домоволодіння по АДРЕСА_3, на 1,34 м2 за
рахунок товщини огорожі; з боку
земельної ділянки міської ради (вільні
землі по державному акту ОСОБА_2.) на 31,49
м2 за рахунок зміщення огорожі в бік
земельної ділянки по АДРЕСА_1; з боку
земельної ділянки міської ради (вільні
землі по державному акту ОСОБА_2.) на 1,18
м2 за рахунок розпочатого будівництва
житлового будинку на земельній ділянці
міської ради (вільні землі по
державному акту ОСОБА_2).

Висновком зазначеної експертизи також
встановлено, що згідно з планом
земельної ділянки по АДРЕСА_2,
відведеної ОСОБА_5, житловий будинок
розміщений на відстані 3,0 м від межі
земельної ділянки, що розташована по
АДРЕСА_1. Розпочате будівництво
житлового будинку, що будується по
одним документам на земельній ділянці
міської ради (вільні землі по
державному акту ОСОБА_2.) по іншим на
земельній ділянці по АДРЕСА_2,
розміщене на відстані 1,85 м від огорожі,
що встановлена між двома земельними
ділянками (по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2). У
даному випадку розпочате будівництво
житлового будинку частково площею 1,18
м2, розміщене на земельній ділянці, яка
повинна по державному акту на земельну
ділянку належати ОСОБА_2 та мати адресу
АДРЕСА_1. Огорожа між земельними
ділянками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1
побудована на земельній ділянці, яка
повинна згідно державного акта на
земельну ділянку належати ОСОБА_2 та
мати адресу АДРЕСА_1. Дана огорожа
повинна бути погоджена з органом
місцевого самоврядування у
відповідності до місцевих правил
забудови. В матеріалах справи дане
узгодження відсутнє.

Згідно висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи № 123
від 11 січня 2012 року (том 2 а.с. 250-260)
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою по АДРЕСА_2
технічно можливе при умові розбирання
огорожі, що побудована на земельній
ділянці ОСОБА_2 та зміни конфігурації
межі земельної ділянки 1,18 м2 , що
розташована під житловим будинком та
при умові, що частина житлового
будинку, який побудований на земельній
ділянці по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 буде
розміщений на межі земельних ділянок.
Розміри меж та площа земельної ділянки,
яка розташована по АДРЕСА_1 не
відповідає плану меж земельної ділянки
зазначеного у державному акті на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 361405, виданого ОСОБА_2 з боку
земельної ділянки по АДРЕСА_2 на 32,67 м2 ,
в тому числі площа 1,18 м2, яка розміщена
частково під житловим будинком та з
боку АДРЕСА_3 на 1,34 м2.

Також відповідно до вказаного висновку
у даному випадку звільненню підлягає
земельна ділянка площею 32,67 м2, у тому
числі під будівлею 1,18 кв.м. з боку
земельної ділянки по АДРЕСА_2 та
земельна ділянка площею 1,34 кв.м. з боку
АДРЕСА_3. Щоб земельна ділянка по
АДРЕСА_1 відповідала державному акту
на ім'я ОСОБА_2 необхідно з боку
земельної ділянки по АДРЕСА_2 та по
АДРЕСА_3 демонтувати огорожу. Частину
житлового будинку площею 1,18 кв.м.,
побудованого ОСОБА_5 без руйнації і
пошкоджень основних конструктивних
елементів будівлі демонтувати не
представляється можливим. Для
приведення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 у належний для використання
стан за цільовим призначенням
необхідно демонтувати огорожу
побудовану на земельній ділянці ОСОБА_2
та змінити конфігурацію межі
земельної ділянки для компенсації на
користь ОСОБА_2 земельної ділянки 1,18
кв.м., що розташована під житловим
будинком при умові, що частина
житлового будинку, який побудований на
земельній ділянці по АДРЕСА_2 ОСОБА_5
буде розміщений на межі земельних
ділянок.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної та
земельно-технічної експертизи № 264/265
від 14 червня 2013 року (том 1 а.с. 138-154)
фактично площа земельної ділянки
ОСОБА_2 на 34,01 кв.м. менше, ніж вказана в
державному акті, зазначена земельна
ділянка площею 34,01 м2 підлягає
звільненню.

Враховуючи встановлені вище обставини,
суд приходить до висновку про
обґрунтованість посилання позивача
ОСОБА_2 на порушення відповідачем
ОСОБА_6 вимог законодавства під час
здійснення будівництва житлового
будинку та паркану по АДРЕСА_2.

Разом з тим, за нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

В поданих до суду заявах позивач ОСОБА_2
просить суд визнати будівництво
житлового будинку по АДРЕСА_2
самочинним.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне
правило про те, що особа, яка здійснила
або здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК
України).

Дослідженими в справі доказами
встановлено, що Інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Полтавські області 26 червня 2013 року
зареєструвала декларацію про
готовність об'єкта до експлуатації -
семикімнатного житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_2, за № ПТ 22 (том 1
а.с. 214).

Згідно з постановою Полтавського
окружного адміністративного суду від
21 серпня 2014 року, яка в цій частині
залишена без змін згідно з постановою
колегії суддів Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21 жовтня 2014 року, скасовано
реєстрацію декларації № ПТ 22 від
27 червня 2013 року про готовність об'єкта
до експлуатації: «Семикімнатний
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2».

Встановлено, що ОСОБА_5 18 липня 2013 року
отримано свідоцтво про право
власності на майно, видане
Реєстраційною службою Полтавського
міського управління юстиції,
зареєстроване в реєстрі 18 липня 2013
року, номер запису про право власності
1712476 (том 4 а.с. 17, зворот).

Також встановлено, що в подальшому,
відповідно до укладеного договору
дарування одним з подружжя на користь
другого подружжя своєї частки у праві
спільної сумісної власності подружжя,
ОСОБА_5 безоплатно передав у власність
свою частку в праві спільної власності
подружжя, а ОСОБА_7 прийняла у власність
1/2 частку в праві власності на
житлового будинку з вбудованим гаражем
по АДРЕСА_2.

Земельну ділянку за вказаною адресою
по АДРЕСА_2 ОСОБА_7 прийняла в дар
відповідно до укладеного та
нотаріально посвідченого 29 липня 2013
року договору дарування.

Відповідно до договорів дарування від
13.08.2013 року ОСОБА_7 подарувала, а
відповідач ОСОБА_4 прийняв в дар
житловий будинок та земельну ділянку
по АДРЕСА_2.

Враховуючи зазначені встановлені
судом обставини, станом на час
вирішення справи судом відповідач
ОСОБА_4 є власником житлового будинку
та земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Згідно положення ч. 2 ст. 331 ЦК України,
право власності на новостворене
нерухоме майно (житловий будинок,
будівлі, споруди, тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно,
відповідно до закону, підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України та ч. 1
ст. 3 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень", право власності
та інші речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникненням,
перехід і припиненням підлягають
державній реєстрації.

Дослідженими в справі доказами
встановлено, що відповідачем ОСОБА_5
зареєстровано в державному реєстрів
прав власності на нерухоме майно право
власності на нерухоме майно - житловий
будинок по АДРЕСА_2 та в подальшому
шляхом укладених договорів право
власності на зазначений житловий
будинок перейшло до відповідача ОСОБА_4

Встановивши дані обставини, суд
приходить до висновку, що житловий
будинок по АДРЕСА_2 станом на час
вирішення справи судом не є об'єктом
самочинного будівництва в розумінні
норм ст. 376 ЦК України.

Тому правові підстави для застосування
норм ст. 376 ЦК України щодо житлового
будинку по АДРЕСА_2 відсутні.

Сама по собі обставина скасування
реєстрації декларації про готовність
об'єкта до експлуатації не може бути
оцінено судом як відсутність державної
реєстрації права на об'єкт будівництва.

За нормами ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
а також, які правовідносини випливають
із встановлених обставин.

Судом встановлено, що житловий будинок
по АДРЕСА_2 станом на час вирішення
справи не є об'єктом самочинного
будівництва. Тому, вирішуючи справу в
межах заявлених позовних вимог, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_2 про визнання
будівництва житлового будинку, що
проводилося ОСОБА_5 на земельній
ділянці по АДРЕСА_2 самочинним,
зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди
в користуванні земельною ділянкою, що
належить йому на праві власності,
шляхом зобов'язання знести самочинне
будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1, є безпідставними та не
підлягають задоволенню.

Крім того, при вирішенні даної групи
позовних вимог судом також
враховується наступне.

Змістом глави 6 розділу IV ЦПК України
визначено факти, які можуть бути
встановлені у судовому порядку,
зокрема ті від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Як встановлено судом, між сторонами
виник спір про порушене право позивача
на користування земельною ділянкою,
яка належить йому на праві власності.

Як зазначалося, відносини з приводу
самочинного будівництва регулюються
Цивільним кодексом України, і за умови
будівництва або будування житлового
будинку на земельній ділянці, яка не
була відведена для цієї мети, то такий
будинок у силу ст. 376 ЦК України є
самочинним будівництвом, тому чинним
процесуальним законодавством не
передбаченого такого порядку, як
встановлення факту самочинного
будівництва.

Тому позовна вимога про визнання
будівництва житлового будинку
самовільним не ґрунтується на нормах
закону та не відповідає способам
захисту порушених прав, які
передбачені Цивільним кодексом
України.

Звертаючись з позовом до суду, позивач
ОСОБА_2 просив, крім іншого, зобов'язати
ОСОБА_5 привести земельну ділянку по
АДРЕСА_1 в первинний стан, шляхом
впорядкування звільненої площі.

Встановлено, що незважаючи на
наявність рішення суду, яке вступило в
законну силу та яким зобов'язано
відповідача ОСОБА_5 звільнити земельну
ділянку по АДРЕСА_1 шляхом розбирання
огорожі зі сторони домоволодіння
АДРЕСА_2, останній земельну ділянку,
належну ОСОБА_2, не звільнив.

Дослідженими в справі доказами
встановлено, що відповідач ОСОБА_5,
здійснюючи будівництво житлового
будинку та огорожі по АДРЕСА_2, на
земельній ділянці ОСОБА_2 по АДРЕСА_1
розміщав бетонні плити, були
встановлені будівельні матеріали на
піддонах, земельна ділянка засмічена
будівельним сміттям, частково
зруйновано та засмічено котлован,
зламані бетонні стовпчики, які
встановлювалися під огорожу.

Засміченість земельної ділянки по
АДРЕСА_1, яка належить позивачу ОСОБА_2,
будівельними матеріалами та сміттям
саме в результаті дій відповідача
ОСОБА_5 підтверджується, зокрема,
перевіркою Державної екологічної
інспекції в Полтавській області (том 2
а.с. 35, том 4 а.с. 10), яка встановила, що на
земельній ділянці ОСОБА_2 самовільно
ОСОБА_5 розміщено бетонні плити, на яких
встановлено будівельні матеріали на
піддонах, а територія земельної
ділянки ОСОБА_2 засмічена будівельними
сміттям, частково зруйновано та
засмічено котлован фундаменту.

Також вказані факти підтверджені
даними фото-таблиці до судової
будівельно-технічної експертизи №
264/265 (том 1 а.с. 147-149).

Кріт того, згідно з актом перевірки
дотримання природоохоронного
законодавства від 09 січня 2009 року (том 4
а.с. 6) державним інспектором
встановлено, що на земельній ділянці
ОСОБА_2 самовільно ОСОБА_5 розміщено
бетонні плити, будівельні матеріали, а
територія земельної ділянки ОСОБА_2
засмічена будівельним сміттям,
частково зруйновано та засмічено
котлован фундаменту.

Обставину засміченості земельної
ділянки та пошкодження стовпчиків під
огорожу підтверджують досліджені
судом фотознімки земельних ділянок
(том 1 а.с. 220-240, том 2 а.с. 133- 144), постанови
Київського РВ ПМУ УМВС України про
відмову в порушенні кримінальної
справи (том 2 а.с. 31 , а.с. 67).

Статтею 91 ЗК України визначені
обов'язки власників земельних ділянок,
які, зокрема, зобов'язані
забезпечувати використання їх за
цільовим призначенням; не порушувати
прав власників суміжних земельних
ділянок та землекористувачів;
дотримуватися правил добросусідства
та обмежень, пов'язаних з встановленням
земельних сервітутів та охоронних зон;
за свій рахунок привести земельну
ділянку у попередній стан у разі
незаконної зміни її рельєфу, за
винятком здійснення такої зміни не
власником земельної ділянки, коли
приведення у попередній стан
здійснюється за рахунок особи, яка
незаконно змінила рельєф.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначені ст. 152 ЗК України, де
передбачено, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Аналогічна норма передбачена ст. 391 ЦК
України та встановлює, що власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

В п. 7 постанови від 16 квітня 2004 року N 7
"Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" Пленум Верховного
Суду України роз'яснив, що власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його права, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою.
Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
згідно з частиною третьою статті 152 ЗК
України шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК
України).

Дослідженими в справі доказами
встановлено наявність порушень прав
позивача ОСОБА_2, яка власника
земельної ділянки по АДРЕСА_1, тому він
в силу норм ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК
України має право вимагати усунення
таких порушень.

Необхідно зобов'язати ОСОБА_5 привести
земельну ділянку по АДРЕСА_1 в
первинний стан, шляхом її звільнення
від будівельного сміття.

В цій частині вимоги ОСОБА_2 є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

При вирішення позовних вимог ОСОБА_2
про стягнення на його користь 1119,31 грн.
матеріальної шкоди суд виходить з
наступного.

Розмір завданої йому шкоди позивач
обґрунтовує тим, що кошти в сумі 860 грн.
ним були сплачені на виготовлення
технічного звіту
топографо-геодезичних робіт земельної
ділянки з метою уточнення земельних
меж, а розмір матеріальної шкоди в сумі
259,31 грн. було визначено відповідно до
затвердженої методики.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків в результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правом фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення: 1) протиправної
поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв'язку
між протиправною поведінкою
заподіювача та шкодою; 4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільна відповідальність
не настає.

Розмір шкоди, заподіяної фізичним
особам, на всіх категоріях земель
внаслідок самовільного зайняття
земельних ділянок, використання
земельних ділянок не за цільовим
призначенням, зняття ґрунтового
покриву (родючого шару ґрунту) без
спеціального дозволу, визначається на
підставі Методики визначення розміру
шкоди, заподіяної внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, використання земельних
ділянок не за цільовим призначенням,
зняття ґрунтового покриву (родючого
шару ґрунту) без спеціального дозволу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 25 липня 2007 року N
963.

Розмір завданої позивачу ОСОБА_2 шкоди,
визначений відповідно до вказаної
Методики складає 259,31 грн.

Тому суд приходить до висновку, що
вимоги позивача до відповідача в цій
частині підлягають задоволенню, з
відповідача ОСОБА_5 на користь
позивача ОСОБА_2 необхідно стягнути 259,31
грн. на відшкодування матеріальної
шкоди.

Сума сплачених позивачем коштів в
розмірі 860 грн. на здійснення
технічного звіту в силу норм ст. 1166 ЦК
України не є розміром шкоди,
спричиненої з вини відповідача по
справі, тому суд приходить до висновку,
що в цій частині вимоги є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав, яка відшкодовується
грішми, іншим майном або в іншій спосіб.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди, визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з врахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення.

Статтею ч. ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України
передбачено, що моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової, яка підлягає відшкодуванню,
та не пов'язана з розміром цього
відшкодування і відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Дослідженими в справі доказами
встановлено факт порушення прав
позивача ОСОБА_2, зокрема, наявність
порушень його права власності на землю,
факт самовільного зайняття земельної
ділянки, що знаходиться у власності
позивача та спричинення йому майнової
шкоди.

Сам по собі факт самовільного заняття
відповідачем ОСОБА_5 земельної ділянки,
яка належить на праві власності
позивачу, вже свідчить про завдання
моральної шкоди. Така шкода виражена в
хвилюваннях внаслідок неможливості
використання земельної ділянки за
призначенням, необхідності додатково
вживати заходи для приведення в
належний стан своєї земельної ділянки,
а також витрачати час та моральні
зусилля, спрямовані на захист
порушеного права.

При визначені розміру компенсації за
завдану моральну шкоду суд враховує
обставини її завдання, тривалість
порушень, невжиття заходів по усунення
таких порушень незважаючи на наявність
рішення суду, яке вступило в закону
силу.

Суд вважає, що відповідним
відшкодуванням буде компенсація в
розмірі 5000 грн., бо така компенсація
буде відповідати принципу
справедливості та зрозумілості.

Тому позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди до відповідача ОСОБА_5
підлягають задоволенню в повному
обсязі. З відповідача на користь
ОСОБА_2 підлягає стягненню 5000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи вимоги до відповідача ОСОБА_4
суд виходить з того, що хоча останній і
є власником земельної ділянки та
житлового будинку по АДРЕСА_2 станом на
час вирішення справи судом, але дії,
спрямовані на порушення прав позивача
були вчинені відповідачем ОСОБА_5, тому
в задоволенні вимог до ОСОБА_4 з цих
підстав слід відмовити.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Судовими витратами в силу норм ст. 79 ЦПК
України є витрати з судового збору та
витрати, пов'язані з розглядом справи,
в тому числі витрати на правову
допомогу, витрати, пов'язані із
проведенням судових експертиз.

Позивачем ОСОБА_2 понесені та
документально підтверджені судові
витрати в загальній сумі 12683,10 грн.

В тому числі:

- витрати на правову допомогу в
розмірі 7550 грн. (том 1 а.с. 246, 247, том 2 а.с.
129, том 4 а.с. 124 зворот);

- витрати, пов'язані із проведенням
судових експертиз в розмірі 4448 грн.
(том 1 а.с. 154, том 4 а.с. 1);

- витрати по сплаті судового збору
в розмірі 685,10 грн. (том 1 а.с. 190, том 2
а.с. 1, том 4 а.с. 157, 160, 176).

Вирішуючи питання про
пропорційність стягнення з
відповідачів понесених судових витрат
суд виходить з того, що фактично із
врахуванням уточнених позовних вимог
позивачем ОСОБА_2 було заявлено одну
вимогу майнового характеру та п'ять
вимог немайнового характеру. Суд
прийшов до висновку про задоволення
позовних вимог частково, з яких одна
вимога майнового характеру та дві
вимоги немайнового характеру.

Тому із врахуванням розміру
задоволених позовних вимог позивачу
ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню
судові витрати пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог в загальній
сумі 6341,55 грн. (3775 грн. витрат на правову
допомогу + 2224 грн. витрат, пов'язаних з
проведенням судових експертиз + 342,55
грн. витрат по сплаті судового збору).

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_5 привести земельну
ділянку по вулиці АДРЕСА_1 в первинний
стан шляхом звільнення земельної
ділянки та котловану фундаменту від
будівельного сміття.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 259
грн. 31 коп. на відшкодування завданої
матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 5000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2
понесені судові витрати в загальному
розмірі 6341 грн. 55 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя
/підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя
Н.Л.Яковенко

18.11.2014