Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євграфової
Є.П.,

Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит», третя особа -
ОСОБА_5, про припинення договору поруки,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 11 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 07 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит»), третя особа
- ОСОБА_5, про припинення договору
поруки.

На обґрунтування позовних вимог
позивачка вказувала, що з метою
забезпечення виконання умов
укладеного 30 серпня 2007 року між
Відкритим акціонерним товариством
«Банк «Фінанси та Кредит» (далі -
ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»),
правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5
кредитного договору між нею та
відповідачем було укладено договір
поруки від 30 серпня 2007 року.

Посилаючись на те, що позичальником та
банком було змінено забезпечене
порукою зобов'язання, якими збільшено
обсяг її відповідальності, при цьому
такої згоди вона не давала, позивачка
просила припинити дію поруки на
підставі ст. 559 ЦК України.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 11 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 07 серпня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в позові, місцевий суд, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що визначені ч. 1 ст. 559 ЦК України
підстави для припинення поруки
відсутні, оскільки судовим рішенням в
солідарному порядку стягнуто суму
заборгованості за вказаним кредитним
договором, в тому числі й з позивачки,
що підтверджує правомірність спірного
договору поруки, а також кредитним
договором передбачено можливість
зміни розміру процентів та строків їх
сплати.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, 30
серпня 2007 року між ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», правонаступником
якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
та ОСОБА_5 укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого банк
відкриває позичальнику відновлювальну
кредитну лінію на умовах
забезпеченості, поворотності,
строковості, платності в розмірі 70 тис.
доларів США, на умовах сплати 14,5 %
річних та кінцевим терміном повернення
до 29 серпня 2012 року включно.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором між ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит», правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4
було укладено договір поруки від 30
серпня 2007 року.

Пунктом 4.4. укладеного між сторонами
договору поруки визначено, що внесення
змін і доповнень у кредитний договір,
внаслідок яких збільшується обсяг
відповідальності поручителя не
допускається без узгодження з
поручителем.

Згідно з матеріалами справи між банком
та позичальником 01 вересня 2008 року
було укладено договір про внесення
змін до кредитного договору від 30
серпня 2007 року, яким встановлено,
зокрема, збільшено процентну ставку до
17 % річних та затверджено новий графік
зниження розміру заборгованості.

Підтвердження про надання згоди ОСОБА_4
на зміну основного зобов'язання шляхом
підписання із нею договору про
внесення змін до договору поруки у
матеріалах справи відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Із змісту ст. 554 ЦК України випливає, що
хоча поручитель і пов'язаний із
боржником певними зобов'язальними
відносинами, він є самостійним
суб'єктом у відносинах із кредитором.
Це підтверджується його правом
висувати заперечення проти кредитора і
в тому разі, коли боржник від них
відмовився або визнав свій борг (ч. 2
ст.555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть
участь поручителі, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя або відповідної умови у
договорі поруки, не дає підстав
покладення на останнього
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання позичальником
своїх зобов'язань перед банком.

Однак, відмовляючи в позові, місцевий
суд, всупереч ст.
ст. 212, 214 ЦПК України вищевказані норми
не застосував і залишив поза увагою та
не врахував того, що вказаний договір
про внесення до кредитного договору, що
був укладений 01 вересня 2008 року між
позичальником і банком є невід'ємною
частиною кредитного договору від 30
серпня 2007 року та містять положення,
які збільшують зобов'язання
позичальника щодо сплати збільшеного
розміру процентної ставки, а також
збільшують розмір щомісячних платежів,
що також призвело й до збільшення
обсягу відповідальності поручителя за
основним зобов'язанням без його згоди,
а тому дійшов передчасного висновку
про відсутність правових підстав для
припинення поруки відповідно до ч. 1 ст.
559 ЦК України поруки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, що до
якої встановлено ці обставини.

Виходячи з аналізу процесуальних норм
права, преюдиційність фактів, які
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню, ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними (ті самі особи (особа) або
правонаступники) і об'єктивними
(предмет спору, предмет доказування)
межами, за якими сторони чи інші особи,
які брали участь у справі, а також їх
правонаступники, не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судом у рішенні в такій
справі факти і правовідносини.

Як вказує у своєму рішенні суд першої
інстанції, судовим рішенням стягнуто,
зокрема, й з ОСОБА_4 заборгованість за
вищевказаним кредитним договором, що
також й підтверджує правомірність
спірного договору поруки.

Однак в матеріалах справи таке рішення
суду відсутнє, не має доказів
ознайомлення судів з таким рішенням
під час розгляду справи, що позбавляє
можливості перевірити чи Марганецьким
міським судом Дніпропетровської
області дійсно встановлювалися
обставини та факти щодо припинення
поруки ОСОБА_4 на підставі ст. 559 ЦК
України, а тому висновок суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для припинення поруки,
враховуючи те, що у вказаних справах є
різними предмети спору та виходячи
виключно з посилань на заперечення
відповідача проти позову є
безпідставними і такими, що
ґрунтуються на припущеннях, що
всупереч ст. 60 ЦПК України є
неприпустимим.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, на порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретні
обставини й факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Оскільки допущені судами при вирішені
цієї справи порушення норм
процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи, тому
судові рішення повинні бути скасовані,
а справа передана на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 11 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 07 серпня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко В.І. Журавель