АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції: Вовк С.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
14 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті
особи: Головне управління юстиції у м.
Києві, Служба у справах дітей
Дарницької районної у м. Києві
державної адміністрації, про
встановлення факту, що має юридичне
значення, та визнання права власності,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, Київської міської ради, третя
особа: Головне управління юстиції у м.
Києві, про визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИЛА:

20 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка
діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
у якому просив встановити факт
проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996
року по ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати за ним
право власності на обов'язкову частку
спадкового майна, яке залишилось після
смерті ОСОБА_6, а саме на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частину іншого
спадкового майна. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що він та ОСОБА_6 з 1996
року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали спільно
як чоловік та дружина однією сім'єю.
Вони мешкали в одній оселі, що належала
ОСОБА_6, вели спільне господарство, мали
спільний бюджет, відпочивали разом як
сім'я, приймали та відвідували родичів.
Також вказав, що у 2006 році був
відповідачем у цивільній справі за
позовом ОСОБА_7, в якій зазначено його
фактичне місце проживання та місце
реєстрації як АДРЕСА_1. Зазначив, що на
день смерті ОСОБА_6 він досяг
пенсійного віку, а тому має право на
обов'язкову частку у спадщині
незалежно від змісту заповіту.

16 квітня 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, у якому просила визнати за нею
право власності на квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_6 Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що вона в особі
законного представника ОСОБА_4
звернулась до приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 із заявою про прийняття
спадщини за заповітом квартири
АДРЕСА_1. Заяву при прийняття спадщини
також подали також ОСОБА_1 і ОСОБА_3, які
за законом не мають права на
обов'язкову частку у спадщині.
Внаслідок втрати правовстановлюючого
документа на квартиру нотаріусом
відмовлено їй у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 17 квітня 2014 року зустрічну
позовну заяву ОСОБА_5 прийнято і
об'єднано в одному провадженні з
первісним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 14 серпня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково, встановлено факт
проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004
року по ІНФОРМАЦІЯ_2; в задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено,
визнано за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_6

28 серпня 2014 року ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу на вказане рішення,
у якій, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин справи,
просив його скасувати в частині
відмови у задоволенні його позову про
визнання права власності на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину
іншого спадкового майна і в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5
про визнання права власності на майно в
порядку спадкування за заповітом та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким визнати за ним право власності на
1/3 частину квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5
- на 2/3 частини вказаної квартири. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказав, що проживав з ОСОБА_6 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто
фактично був її чоловіком, а зараз є
вдівцем, а тому має право на обов'язкову
частку у спадковому майні, так як досяг
пенсійного віку.

У судовому засіданні ОСОБА_4, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_9
апеляційну скаргу просили відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 12 лютого 2004 року ОСОБА_6
склала заповіт, відповідно до якого на
випадок своєї смерті належну їй
квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт було посвідчено
державним нотаріусом Другої Київської
державної нотаріальної контори ОСОБА_10
(а. с. 67).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

05 червня 2013 року із заявою про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6
до приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
звернулися ОСОБА_5 та рідна сестра
померлої ОСОБА_3

25 липня 2014 року до приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6 звернувся
ОСОБА_1, зазначивши, що проживав з
ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 1996 року.

ОСОБА_5 зазначала, що свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1
після смерті спадкодавця ОСОБА_6 не
вдалось знайти, а тому нею було
отримано дублікат свідоцтва про право
власності на вказану квартиру (а. с. 68).

Розпорядженням Відділу приватизації
державного житлового фонду управління
житлово-комунального господарства від
18.11.2013 № 176 до дублікату свідоцтва про
право власності на квартиру внесено
виправлення замість «розпорядження
від 26.12.1996 р. № 10541» слід вважати
«розпорядження від 26.12.1996 р. № 10542 та
оригінал свідоцтва про право власності
на квартиру АДРЕСА_1, оформлений згідно
розпорядження органу приватизації
державного житлового фонду
Старокиївської районної державної
адміністрації м. Києва від 26.12.1996 №10541
визнано недійсним (а. с. 69).

Як вбачається з інформаційної довідки
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
КВ-2013 № 29612 від 11.09.2013 року на запит
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
згідно з даними Бюро квартира АДРЕСА_1
на праві власності зареєстрована за
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого Органом
приватизації державного житлового
фонду Старокиївського району м. Києва
26.12.1996 року, розпорядження № 10541 (а. с. 70).

Постановою приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу від 10.02.2014 ОСОБА_5 відмовлено у
видачі свідоцтва про право власності
на спадщину за заповітом на її ім'я у
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючого документа на
спадкове майно.

Задовольняючи частково первісний
позов в частині встановлення факту
проживання чоловіка і жінки однією
сім'єю без реєстрації шлюбу суд першої
інстанції керувався ст.ст. 3, 74 СК
України та виходив з того, що вимоги
позову ОСОБА_1 ґрунтуються на
положеннях СК України, що набрав
чинності з 01.01.2004 року, а тому відсутні
правові підстави для встановлення
юридичного факту проживання ОСОБА_1 і
ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах
за період з 1996 року по 31.12.2003 року, в
іншій частині вимоги є доведеними.

Рішення суду першої інстанції в цій
частині не оскаржується, доводів щодо
його незаконності і необґрунтованості
апеляційна скарга не містить.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1 в частині визнання права
власності на 1/3 частину спадкового
майна суд першої інстанції керувався ч.
1 ст. 1241, ст.ст. 1258, 1264 ЦК України та
правильно виходив з того, що
встановлення факту проживання ОСОБА_1
разом з ОСОБА_6, яка померла, не надає
права ОСОБА_1 на обов'язкову частку у
спадщині як вдівцю, а лише відносить
його до четвертої черги спадкоємців за
законом як особу, яка проживала зі
спадкодавцем однією сім'єю.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5
суд першої інстанції керувався ч.ч. 1-2
ст. 328, ч. 5 ст. 1268, ст. 1297 ЦК України та
правильно виходив з того, що ОСОБА_5 є
спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 згідно
заповіту, однак не може отримати
свідоцтво про право на спадщину у
нотаріальній конторі у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів на квартиру.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не
заслуговують на увагу, так як
проживання однією сім'єю чоловіка і
жінки без реєстрації шлюбу не є
підставою для виникнення у них права на
спадкування за законом першої черги на
підставі ст. 1261 ЦК України, а тому
ОСОБА_1 не може вважатися вдівцем та не
має права на обов'язкову частку у
спадщині.

Отже, рішення Печерського районного
суду м. Києва від 14 серпня 2014 року в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання права власності і в
частині задоволення зустрічного
позову ОСОБА_5 є законним і
обґрунтованим. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують,
на законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в цій
частині не впливають.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції не оскаржувалося, а тому
судом апеляційної інстанції не
переглядалося.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 14 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді