УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про відшкодування
майнової шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 13 березня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 17 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
відшкодування майнової шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, посилаючись на те, що 12 серпня
2010 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем IVECO,
державний номерний знак НОМЕР_1, на
перехресті вул. Болградської та вул. Г.
Сталінграду в м. Ізмаїлі, допустив
зіткнення з автомобілем Toyota, державний
номерний знак НОМЕР_2, під його
керуванням.

Унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди транспортному засобу, яким він
володіє, заподіяно технічні
пошкодження на суму 7 330 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3
просив стягнути з відповідача -
власника джерела підвищеної небезпеки,
на свою користь суму завданих збитків -
7 780 грн, з яких: 7 330 грн - сума майнової
шкоди, завданої внаслідок пошкодження
транспортного засобу, та 450 грн -
вартість проведення експертного
товарознавчого дослідження.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 13 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
17 червня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
майнову шкоду в розмірі 7 780 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 12 серпня 2010 року
ОСОБА_5, керуючи автомобілем IVECO,
державний номерний знак НОМЕР_1, на
перехресті вул. Болградської та вул. Г.
Сталінграду в м. Ізмаїлі допустив
зіткнення з автомобілем Toyota, державний
номерний знак НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_3

Постановою Біляївського районного
суду Одеської області від 28 вересня 2010
року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
відповідальність за яке передбачена
ст. 124 КУпАП, та призначено
адміністративне стягнення у виді
штрафу в сумі 340 грн.

На підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3
автомобіль ІVЕСО, державний номерний
знак НОМЕР_1, належить на праві
власності відповідачу ОСОБА_4

Відповідно до висновку експертного
автотоварознавчого дослідження від 26
січня 2011 року № 11 вартість майнової
шкоди, завданої власнику автомобіля
Тоуоtа, державний номерний знак НОМЕР_2,
складає 7 330 грн 40 коп.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
обов'язок відшкодувати шкоду
покладається на власника джерела
підвищеної небезпеки, оскільки водій
керував автомобілем без належних
повноважень. Відповідно до свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_3 автомобіль ІVЕСО, державний
номерний знак НОМЕР_1, належить на праві
власності ОСОБА_4, документів, які б
підтверджували право володіння (не
користування), право власності, інше
речове право, договори оренди, підряду
тощо саме у ОСОБА_5 не існувало; з
володіння ОСОБА_4 автомобіль не
вибував, до відповідних установ
останній щодо неправомірного
заволодіння його автомобілем не
звертався.

Проте з висновком, зокрема,
апеляційного суду погодитися не можна
з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Біляївського районного
суду Одеської області від 28 вересня 2010
року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року № 6 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» роз'яснено, що джерелом
підвищеної небезпеки належить
визнавати будь-яку діяльність,
здійснення якої створює підвищену
імовірність заподіяння шкоди через
неможливість контролю за нею людини, а
також діяльність по використанню,
транспортуванню, зберіганню
предметів, речовин і інших об'єктів
виробничого, господарського чи іншого
призначення, які мають такі ж
властивості. Майнова відповідальність
за шкоду, заподіяну діями таких джерел,
має наставати як при цілеспрямованому
їх використанні, так і при мимовільному
прояву їх шкідливих властивостей
(наприклад, у випадку заподіяння шкоди
внаслідок мимовільного руху
автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав (договору оренди, довіреності
тощо).

Допустимих доказів керування ОСОБА_5
транспортним засобом IVECO без належних
документів, матеріли справи не містять.
У постанові про притягнення останнього
до адміністративної відповідальності
за порушення Правил дорожнього руху,
внаслідок яких сталась ДТП, не вказано
про відсутність у ОСОБА_5 права
керування транспортним засобом. Інших
обставин притягнення ОСОБА_5 до
адміністративної відповідальності за
керування транспортним засобом без
належних повноважень судами не
встановлено.

На а. с. 208 міститься запит апеляційного
суду від 20 травня 2014 року до ДП
«Інформаційний центр Міністерства
юстиції України» Одеська філія щодо
надання інформації з Єдиного реєстру
довіреностей про те, чи посвідчувалася
довіреність від імені ОСОБА_4 на
керування транспортним засобом IVECO,
державний номерний знак НОМЕР_1, за
поточний період з 18 серпня 2009 року до 12
серпня 2010 року. Якщо видавалася, то
апеляційний суд просив надати завірену
копію довіреності. Відповідь
апеляційний суд просив надати до 10
червня 2014 року.

Не дочекавшись відповіді ДП
«Інформаційний центр Міністерства
юстиції України» Одеська філія,
апеляційний суд 17 червня 2014 року
постановив ухвалу та залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Між тим, 24 червня 2014 року апеляційним
судом зареєстровано відповідь ДП
«Інформаційний центр Міністерства
юстиції України» Одеська філія, яке
додало повний витяг з Єдиного реєстру
довіреностей, в якому під записом № 5
міститься інформація про те, що 11
червня 2010 року ОСОБА_4 видана
довіреність на ім'я ОСОБА_5 на керування
транспортним засобом IVECO, державний
номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 222-233).

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, автомобіль Тоуоtа, державний
номерний знак НОМЕР_2, на праві
власності належить ОСОБА_6, який
відповідно до довіреності від 09 грудня
2008 року надав право керування
автомобілем ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 (а. с. 21).

12 серпня 2010 року під час
дорожньо-транспортної пригоди
автомобілем Тоуоtа керував позивач
ОСОБА_3

Згідно з текстом довіреності від 09
грудня 2008 року позивача уповноважено
розпоряджатися автомобілем Тоуоtа від
імені ОСОБА_6, в тому числі, надано право
щодо переобладнання та ремонту.

Разом із тим наведеному апеляційний
суд оцінки не надав, не звернув уваги на
те, що ОСОБА_3 звернувся із позовом від
власного імені, зважаючи на те, що в
деліктних правовідносинах саме на
позивача покладається обов'язок
довести наявність шкоди та її розмір,
доказів спричинення шкоди саме
позивачу, в тому числі понесення витрат
на ремонт, не перевірив.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 315 ЦПК України щодо
змісту ухвала апеляційного суду
повинна містити, зокрема, мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався.

Разом із тим на порушення вимог ст. ст.
315 ЦПК України суд апеляційної
інстанції постановив ухвалу, не
дочекавшись відповіді на
підтвердження/спростування доводів
відповідача щодо володільця
транспортного засобу IVECO, державний
номерний знак НОМЕР_1, станом на день
скоєння ДТП, доводів апеляційної
скарги належним чином не перевірив та
помилково залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 17 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
апеляційного суду Одеської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко