Справа № 369/5574/14-ц Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/5949/14 Доповідач у 2
інстанції ОлійникКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Антоненко В.І., Іванової
І.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 04
вересня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
державний нотаріус чотирнадцятої
Київської державної нотаріальної
контори Іваненко Р.С., Відділ державної
реєстрації юридичних осіб та фізичних
осіб підприємців Києво-Святошинського
району реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Київській області
державний реєстратор Шостак В.М., про
захист порушених прав, визнання права
власності на квартиру,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про
захист порушених прав і визнання права
власності на квартиру, посилаючись на
те, що вона набула право власності на
квартиру АДРЕСА_1 відповідно до
договору довічного утримання від 16
жовтня 2009 року, укладеного між
сторонами.

У квартирі зареєстровані сторони.
Однак вона не мала та не має
можливостей проживати та
користуватися квартирою, оскільки в
ній проживали та проживають ОСОБА_5
(онук відповідачки), його дружина
ОСОБА_6 та сама відповідачка.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
квітня 2012 року та рішенням
Апеляційного суду Київської області
від 12 червня 2012 встановлено факт
протиправного проживання ОСОБА_5, його
дружини-ОСОБА_6 у спірній квартирі та
прийнято рішення про виселення їх з
квартири.

Весною 2011 року відповідачка заявила їй,
що договір довічного утримання від 16
жовтня 2009 не визнає, а також не визнає
її право власності на спірну квартиру.

Києво-Святошинським районним судом
Київської області 31 травня 2012 року
ухвалено заочне рішення та задоволено
позов ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання від 16 жовтня 2009
року у зв'язку з його виконанням ОСОБА_1
неналежним чином та про встановлення
право власності ОСОБА_2 на вказану
квартиру.

Ухвалою Києво-Святошинського
районного суду Київської обла сті від 14
листопада 2012 заочне рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 31 травня 2012 було
скасовано.

Вона звернулася із зустрічним позовом
до ОСОБА_2 з вимогами визнати її право
власності на спірну квартиру, усунути
перешкоди щодо її проживання та
користування квартирою шляхом
накладання заборони ОСОБА_2 чинити
будь-які перешкоди щодо проживання та
користування житлом у спірній квартирі
і вселити її для проживання та
користування спірною квартирою.

Рішенням від 20 травня 2013
Києво-Святошинського районного суду
Київської області позовні вимоги
ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання залишено без
задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 11 вересня 2013 рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 20 травня 2013
скасовано в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 про скасування
права власності ОСОБА_2 на квартиру і
визнання права власності на квартиру
за ОСОБА_1 і в цій частині ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування
права власності ОСОБА_2 на квартиру в
місті Вишневе і визнання права
власності на квартиру за ОСОБА_1
відмовлено. В іншій частині рішення
суду залишено без змін».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
Украї ни з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня 2013
рішення Апеляційного суду Київської
області від 11 вересня 2013 залишено без
змін.

При зверненні у реєстраційну службу
вона отримала письмову відмову у
державній реєстрації прав їх обтяжень,
оскільки право власності вже було
зареєстровано, а квартира належить
іншій особі.

Враховуючи наведене, просила визнати
її право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 04
вересня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі з підстав
порушення судом норм матеріального і
процесуального права ставиться
питання про скасування рішення та
ухвалення нового, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка набула
право власності на квартиру АДРЕСА_1
відповідно до договору довічного
утримання від 16 жовтня 2009 року,
укладеного між сторонами, який
посвідчено державним нотаріусом
Іваненко Р.С. Чотирнадцятої Київської
державної нотаріальної контори та
зареєстровано у реєстрі за №3-2834.

Також судом встановлено, що Рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 20 травня 2013року в
позові ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 11 вересня 2013 року рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 20 травня 2013 року
в цій частині залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня 2013
рішення Апеляційного суду Київської
області від 11 вересня 2013 залишено без
змін.

Тобто, на даний час існує договір
довічного утримання, укладений між
сторонами, на підставі якого позивачка
звернулася у реєстраційну службу, але
отримала відмову у державній
реєстрації прав їх обтяжень, оскільки
право власності вже було
зареєстровано, а спірна квартира
належить іншій особі.

Згідно зі 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до п.1 Постанови №5 від 07
лютого 2014 року Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» відповідно до ст.ст.2, 318
Цивільного кодексу України річ (майно)
може знаходитись у власності
Українського народу, фізичних та
юридичних осіб, держави Україна,
Автономної Республіки Крим,
територіальних громад, іноземних
держав й інших суб'єктів публічного
права.

Відповідно до ст.41 Конституції України
та п.2 частини першої ст.3, ст.321 ЦК ніхто
не може бути позбавлений права
власності чи обмежений у його
здійсненні, крім випадків,
встановлених Конституцією та законом.
Ураховуючи, що згідно зі статтею 92
Конституції України правовий режим
власності визначається виключно
законами України, то інші
нормативно-правові акти, які обмежують
права власника і не мають ознак закону,
не підлягають застосуванню.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та може вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону, проте при
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник не може завдавати
шкоди правам, свободам інших осіб,
інтересам суспільства і зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. З урахуванням положень
статті 13, частини третьої статті 16,
статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема,
наведених дій суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК
позов про усунення порушень права, не
пов'язаних із позбавленням володіння,
підлягає задоволенню у разі, якщо
позивач доведе, що він є власником або
особою, яка володіє майном (має речове
право) з підстави, передбаченої законом
або договором, і що діями відповідача,
не пов'язаними з позбавленням
володіння, порушується його право
власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в
тому разі, коли позивач доведе, що є
реальна небезпека порушення його права
власності чи законного володіння зі
сторони відповідача. При цьому суди
повинні брати до уваги будь-які
фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на
підставі яких за звичайних умов можна
зробити висновок про наявність такої
небезпеки.

У ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України зазначено, що
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Статтею 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» №14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищенаведене та
рекомендації Верховного суду України в
розрізі матеріалів по справі, суд
першої інстанції вірно вважав, що
ОСОБА_1 не довела наявність у неї
порушених прав, свобод чи інтересів,
невизнаних чи оспорених відповідачкою.

Проте, з огляду на наявні в справі
матеріали, представник позивача
стверджував, що позивачка має право
власності на спірну квартиру на
підставі договору довічного утримання,
оскільки судом відмовлено в
задоволенні позову про розірвання
договору довічного утримання. Але на
даний час реєстраційна служба
відмовляє у державній реєстрації її
права власності на спірну квартиру,
оскільки квартира належить іншій
особі.

В підтвердження своїх вимог, апелянтка
посилалася на рішення державного
реєстратора прав на нерухоме майно про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень від 22 травня 2014, яке може
бути оскаржено відповідно до
законодавства, але, з таким способом
захисту вона до суду першої інстанції
не зверталася.

Судом першої інстанції було вірно
зазначено, що відмова реєстраційної
служби у державній реєстрації права
власності позивачки на спірну квартиру
не впливає на порушення права
власності її на зазначене майно,
оскільки таке право зареєстроване за
іншою особою.

В судовому засіданні не доведено факту
наявності порушення права та законних
інтересів позивачки, не доведено факту
протиправної поведінки відповідачки
та причинного зв'язку з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивачки.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
щодо необґрунтованості та
недоведеності позовних вимог, оскільки
вони не відповідають вимогам ст.ст.57-59
ЦПК України і дійшов до вірного
висновку про недоведеність позовних
вимог та відсутність законних підстав
для задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про порушення судом норм матеріального
і процесуального права безпідставні,
спростовуються матеріалами справи та
висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення постановлене з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 04
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської
області набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:
Олійник В.І.

Судді:
Антоненко В.І.

Іванова І.В.