Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника апелянта ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки і
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
визнання договору частково недійсним
та розірвання договорів, за
апеляційними скаргами ПАТ КБ
«ПриватБанк» на рішення
Виноградівського районного суду від 8
квітня 2013 р. і на додаткове рішення
цього ж суду від 24 червня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

19.06.2012 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося
до суду із позовом до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення. Позивач зазначав, що на
підставі укладеного із ОСОБА_2 16.04.2008
кредитного договору № MKV0GK надав
відповідачу кредит у розмірі 52290,00 дол.
США зі сплатою за користування коштами
12% річних та з терміном повернення
кредиту 14.04.2028. Виконання зобов'язань
позичальника було забезпечено
іпотекою належної йому квартири
АДРЕСА_1. Позичальник порушив свої
зобов'язання, чим спричинив виникнення
боргу, який станом на 07.03.2012 складав
74711,56 дол. США, що за офіційним курсом
НБУ 1 дол. США/7,98 грн на цю дату
становило 596198,40 грн, в т.ч.: 43245,48 дол. США
боргу за кредитом, 16249,47 дол. США боргу
за процентами, 428,49 дол. США боргу за
комісією, 11200,62 дол. США пені, 31,30 дол. США
фіксованої частини штрафу і 3556,20 дол.
США процентної складової штрафу.
Посилаючись на наявні у нього права
вимагати звернення стягнення на
предмет іпотеки з метою дострокового
повернення боргу та виселення
мешканців з квартири, що перебуває в
іпотеці, позивач просив:

у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 16.04.2008 №
MKV0GK в розмірі 74711,56 дол. США, що за
курсом 7,98 відповідно до службового
розпорядження НБУ від 07.03.2012 складає
596198,40 грн, звернути стягнення на
квартиру загальною площею 58,70 кв. м,
розташовану за адресою АДРЕСА_2, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки (на
підставі договору іпотеки від 16.04.2008)
ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмета іпотеки;

виселити відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
квартирі (предмет іпотеки) зі зняттям з
реєстраційного обліку в органі МВС
України, до повноважень якого входить
питання громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб, компетенція
якого територіально поширюється на
адресу вказаної квартири;

стягнути з відповідача судові витрати.

ОСОБА_2 08.08.2012 подала зустрічний позов
до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання
договору частково недійсним та
розірвання договорів і мотивувала його
таким. Позивач 16.04.2008 отримав у банку за
договором про споживчий кредит кошти в
сумі 43290,00 дол. США, а саме: 42000,00 дол. США
для придбання квартири, 840,00 дол. США на
оплату винагороди за надання
фінансового інструменту в момент
надання кредиту, 240,00 дол. США на
страхування майна, 210,00 дол. США на
особисте страхування. Тому зазначена
позивачем за первісним позовом у заяві
сума кредиту в розмірі 52290,00 дол. США
неправильна.

Попередньо з банком було узгоджено
видачу кредиту в гривні в сумі 200000,00 грн
під 25% річних, проте, на день укладення
договору в касі банку не виявилося
гривень, тому позичальник, який вже
поніс певні витрати у зв'язку з
планованим укладенням договору,
вимушений був погодитися на одержання
кредиту в доларах США. Позичальник не
був належно поінформований банком про
сукупну вартість кредиту, умови його
надання, складові кредиту, оплату за
управління кредитом протягом строку
дії договору тощо, а стосовно суми у
9000,00 дол. США йому було повідомлено, що
така є умовною. У договорі була
відображена винагорода банку в розмірі
0,48% річних від суми кредиту за
резервування кредитних ресурсів,
проте, не були зазначені сума такого
резервування та порядок сплати
винагороди. У договорі не зазначено,
яким чином розподілятиметься
щомісячний платіж у розмірі 496,52 дол.
США, немає обґрунтування щодо указаної
в розрахунку процентної ставки в
розмірі 12,59% річних. Серед складових
боргу, що його банк пред'явив до
стягнення, зазначено 428,49 дол. США
комісії, однак, сплата комісії не була
передбачена договором, тому ця вимога
безпідставна. Банк не мав права
встановлювати в договорі платежі, які
споживач має сплатити на користь банку
за дії, які банк здійснює на власну
користь, однак, банком необґрунтовано
стягувалася комісія за управління
кредитом у незрозумілому розмірі.

Банк пред'явив до стягнення пеню в
розмірі 11200,00 дол. США і визначив її за
весь період кредитування, тоді як
спеціальна позовна давність щодо пені
встановлена в один рік, немає і
належного розрахунку пені. Враховуючи
те, що банк звернувся із вимогою про
дострокове повернення кредиту, його
вимога про стягнення штрафу
необґрунтована, оскільки його сплата
пов'язується із кінцевим строком
виконання зобов'язання, що наразі не
настав.

Позивач за зустрічним позовом вважає,
що оскільки отримав кредит у розмірі
43290,00 дол. США, то не має зобов'язання
повертати кредит в розмірі 52290,00 дол.
США, тож умова договору про надання
кредиту в такому розмірі недійсна. Так
само недійсною є умова п. 8.1. договору
про сплату винагороди в розмірі 0,48%
річних за резервування ресурсів,
оскільки поняття резервування
ресурсів у договорі не визначене, ця
умова договору суперечить і положенням
п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», відповідно до яких
умова договору про надання споживчого
кредиту, яка передбачає здійснення
будь-яких платежів за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону, є
нікчемною, а також Правилам надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затвердженим
постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №
168.

Наведені обставини, нечіткі і неясні
формулювання договору, дисбаланс прав
та інтересів, що виник, свідчать про
нечесну підприємницьку практику з боку
банку, несправедливість умов договору,
а тому - про порушення прав
позичальника як споживача.

З розрахунку боргу видно, що з жовтня 2008
р. банк підвищив процентну ставку за
договором до 15,12% річних. Банк вчинив цю
дію в односторонньому порядку,
всупереч умовам договору (зокрема, п.
2.3.1.) та установленій законодавством
забороні підвищувати процентну ставку
за кредитом у односторонньому порядку.
Позичальника не було повідомлено про
підвищення ставки. Відтак, усі
нарахування за договором за такою
ставкою є неправомірними.

Ті обставини, що на момент укладення
договору позичальник, який отримує
зарплату в гривні, об'єктивно не міг
передбачити різкого зростання курсу
долара США до гривні, є істотними і не
залежали від волі позичальника. У
передачі предмета іпотеки в заклад або
у продажу квартири з метою погашення
кредиту банк позичальнику відмовив. На
момент отримання кредиту його сума у
національній валюті за курсом 5,05 грн за
1 долар США фактично складала 218614,50 грн,
позичальник сплатив за договором 10136,00
дол. США, що становить 70781,00 грн. Договір
іпотеки був укладений для забезпечення
суми кредиту в розмірі 52290,00 дол. США,
яка не відповідає дійсності, тоді як
іпотекою може бути забезпечене тільки
дійсне зобов'язання. Фактично з умов
іпотечного договору випливає, що
позичальник має сплатити банку 52290,00
дол. США, що є неправильним і
несправедливим.

Посилаючись на ці обставини, на
порушення кредитором прав
позичальника, на норми законодавства,
що регулюють питання захисту прав
споживачів, іпотеки, зміни та
розірвання договору, позивач за
зустрічним позовом просив:

визнати недійсними п. 1.3.2. та п. 8.1.
кредитного договору від 16.04.2008 №
MKV0GK в частині визначення суми
отриманого кредиту 52290,00 дол. США та в
частині сплати винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів;

розірвати дію кредитного договору від
16.04.2008 № MKV0GK та дію договору
іпотеки від 16.04.2008 № MKV0GK.

Ухвалою Виноградівського районного
суду від 08.08.2012 зустрічний позов
прийнято до спільного розгляду із
первісним позовом. Рішенням цього ж
суду від 08.04.2013, із врахуванням ухвали
суду від 04.07.2013 про виправлення описки в
рішенні суду, первісний позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково:

в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 16.04.2008 №
MKV0GK, укладеним між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_2, звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_3, загальною площею 58,70 кв. м,
шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмета
іпотеки;

у задоволенні решти вимог відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 3326,30 грн судового збору;

зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено
частково:

визнано недійсними п. 1.1. та п. 8.1.
кредитного договору від 16.04.2008 №
MKV0GK в частині визначення суми
отриманого кредиту 52290,00 дол. США,
визнавши суму отриманого кредиту в
розмірі 43290,00 дол. США;

визнано недійсними п. 1.1. та п. 8.1.
кредитного договору від 16.04.2008 №
MKV0GK в частині сплати винагороди
за резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів;

розірвано дію кредитного договору від
16.04.2008 № MKV0GK;

у задоволенні решти вимог відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» порушило в
апеляційній скарзі питання про
скасування рішення суду від 08.04.2013 у
частині задоволення зустрічного
позову внаслідок порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, зокрема, що банк за
відповідних умов управі був змінювати
процентну ставку за кредитом,
позичальник виконував умови договору
після зміни цієї ставки, суд незаконно
змінив умови договору і унеможливив
його виконання, визнавши недійсними
певні положення, та незаконно розірвав
кредитний договір, тоді як зустрічний
позов не було доведено. Просить
відмовити в зустрічному позові
повністю.

У письмових запереченнях на апеляцію
представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3
вказує на її необґрунтованість,
просить скаргу відхилити, рішення суду
від 08.04.2013 залишити без змін.

Рішенням Апеляційного суду
Закарпатської області від 25.09.2013
рішення Виноградівського районного
суду від 08.04.2013 щодо зустрічного позову
в частині розірвання кредитного
договору було скасовано, було ухвалено
нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 в
позові до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
розірвання кредитного договору від
16.04.2008, у решті вимог рішення суду щодо
зустрічного позову було залишено без
змін, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» 518,50 грн судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18.12.2013 рішення
Апеляційного суду Закарпатської
області від 25.09.2013 скасовано, справу
передано на новий розгляд до
апеляційного суду.

Ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від 18.02.2014
цивільну справу з апеляційного
розгляду було знято та повернуто до
суду першої інстанції для ухвалення
рішення щодо вимоги первісного позову
в частині визначення боргу, на сплату
якого суд звернув стягнення на предмет
іпотеки.

Додатковим рішенням Виноградівського
районного суду від 24.06.2014 постановлено:
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»
задовольнити частково, в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором від 16.04.2008 № MKV0GK,
укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і
ОСОБА_2, в сумі 43245,48 дол. США, що за
курсом НБУ від 07.03.2012 року 7,98 грн за 1
долар становить 345098,93 грн, звернути
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_3, загальною площею 58,70 кв. м,
шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, з отриманням
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмету
іпотеки;

у задоволенні решти вимог відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 3326,30 грн судового збору;

зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено
частково:

визнано недійсними п. 1.1. та п. 8.1.
кредитного договору від 16.04.2008 №
MKV0GK в частині визначення суми
отриманого кредиту 52290,00 дол. США,
визнавши суму отриманого кредиту в
розмірі 43290,00 дол. США;

визнано недійсними п. 1.1. та п. 8.1.
кредитного договору від 16.04.2008 №
MKV0GK в частині сплати винагороди
за резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів;

розірвано дію кредитного договору від
16.04.2008 № MKV0GK;

у задоволенні решти вимог відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило
додаткове рішення суду від 18.02.2014,
вказує на його незаконність та
необґрунтованість. На думку апелянта,
суд неправильно визначив розмір боргу,
в рахунок погашення якого звернув
стягнення на предмет іпотеки, тому що
доведеним є весь борг включно з
розміром процентної ставки та
винагородою за резервування ресурсів.
Просить додаткове рішення скасувати та
задовольнити первісний позов повністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника банку ОСОБА_1, яка
апеляції підтримала, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України у відсутність позичальника
ОСОБА_2 та її представника адвоката
ОСОБА_3, які в судове засідання не
з'явилися, дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи сторін, оцінивши
докази в сукупності, апеляційний суд
приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України щодо диспозитивності судового
процесу та норм ст. 303 ч. 1 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішень суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, апеляційний суд не робить
висновків щодо судових рішень по суті в
частині, яка не оскаржується, та бере до
уваги відповідні пов'язані факти і
обставини, оскільки це необхідно для
розгляду скарг.

Спірні правовідносини регулюються
нормами законодавства щодо правочинів,
кредитних зобов'язань та їх
забезпечення, а також у відповідній
частині законодавством про захист прав
споживачів у редакції, що була чинною
на час виникнення правовідносин.
Відповідно до ст.ст. 6, 11-14, 202, 204, 509, 525, 526,
546, 549, 550, 572, 589, 590, 611, 614, 623-629, 638, 651, 652, 653,
1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 18, 33, 38 Закону
України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV):

сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства;
сторони мають право врегулювати у
договорі свої відносини, які не
врегульовані актами цивільного
законодавства, і не можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства, лише якщо в цих актах
прямо вказано про це, а також у разі,
якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонам; договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору, істотними є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди;

цивільні права та обов'язки, що
виникають з договорів, повинні належно
виконуватися; особа здійснює свої
права на власний розсуд, а також
виконує цивільні обов'язки у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства і повинна
діяти добросовісно, розумно,
передбачаючи наслідки; правомірність
правочину презюмується, договір є
обов'язковим для виконання сторонами;

особа відповідальна за порушення
зобов'язання; виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою
(штрафом, пенею); позичальник
зобов'язаний повернути кредитору
заборговане, сплатити проценти, а той
управі вимагати за відповідних умов
звернення стягнення на предмет іпотеки
з наданням права продажу предмета
іпотеки з метою дострокового
повернення боргу, відшкодування
збитків, сплати неустойки; розмір боргу
доказується кредитором, відсутність
своєї вини доводить особа, яка порушила
зобов'язання;

за загальним правилом, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається; зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом, договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом,
істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору;
у разі істотної зміни обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання; зміна
обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Встановлено, що 16.04.2008 Закрите
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк», уклало
з позичальником ОСОБА_2 кредитний
договір № MKV0GK (а.с. 10-14, 24-28 т. 1), за
умовами якого, зокрема:

банк зобов'язується надати
позичальнику кредитні кошти шляхом
видачі готівки через касу чи/або
перерахування на рахунок, зазначений в
п. 8.1. цього договору; строк, вид кредиту,
цілі, розмір кредиту, відсотків,
винагород, розмір щомісячного платежу,
період сплати, порядок погашення
заборгованості за цим договором
зазначені у розділі 8 договору (п. 1.1.);

загальний розмір кредиту у вигляді
непоновлюваної лінії складав 52290,00 дол.
США (п. 8.1.), з цих коштів: 42000,00 дол. США
надаються з метою придбання
нерухомості; 2% від суми виданого
кредиту (840,00 дол. США) - на сплату
винагороди за надання фінансового
інструменту у момент надання кредиту;
240,00 дол. США - на оплату страхування
майна; 210,00 дол. США - на оплату
особистого страхування; 9000,00 дол. США -
на сплату страхових платежів у
випадках та в порядку, передбачених п.п.
2.1.3., 2.2.7. договору (п.п. 8.1., 8.2.);

строк кредитування з 16.04.2008 по 14.04.2028,
процентна ставка - 1% на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом,
для виконання зобов'язань за договором
банк резервує ресурси у розмірах,
зазначених у графіку погашення
кредиту, і надає позичальнику право на
їх використання, за надане право
позичальник сплачує банку винагороду
за резервування кредитних ресурсів у
розмірі 0,48% річних від суми
зарезервованих ресурсів (п.п. 4.1., 4.2., 8.1.);

щомісячний платіж на погашення кредиту
- 496,52 дол. США згідно графіка погашення
кредиту, що складається із
заборгованості по кредиту, відсотків,
винагород, комісій (п. 8.1.);

позичальник надає банку належним чином
оформлені договори іпотеки, поруки,
страхування заставленого майна та
особистого страхування (п. 2.2.7.);

сторони узгодили, що позичальник
звертається до банку про надання йому
кредиту на оплату чергових страхових
платежів за договорами страхування,
укладеними відповідно до п. 2.2.7.
договору, і доручає банку щорічно
перераховувати необхідну для цього
суму коштів у випадку непред'явлення
позичальником документів, що
підтверджують сплату чергових
страхових платежів (п. 2.1.3.); у цьому
випадку банк сплачує страхові платежі
за рахунок кредиту (п. 2.2.7.);

банк має право в односторонньому
порядку збільшувати розмір процентної
ставки за користування кредитом при
зміні кон'юнктури ринку грошових
ресурсів в Україні, а саме: при зміні
курсу долара США до гривні більше ніж
на 10% у порівнянні з курсом долара США
до гривні, встановленого НБУ на момент
укладення договору; зміні облікової
ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у
страховий (резервний) фонд або зміні
середньозваженої ставки по кредитах
банків України у відповідній валюті (по
статистиці НБУ); при цьому, банк
надсилає позичальнику письмове
повідомлення про зміну процентної
ставки протягом 7-ми календарних днів з
дати вступу в чинність зміненої
процентної ставки; збільшення
процентної ставки банком у
вищевказаному порядку можливо в
границях кількості пунктів, на яке
збільшилася ставка НБУ, розмір
відрахувань у страховий фонд,
середньозважена ставка по кредитах або
пропорційно збільшенню курсу долара
США (п. 2.3.1.);

у випадку несвоєчасного погашення
заборгованості по кредиту позичальник
сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від
суми простроченої заборгованості за
кожен день прострочення, але не менше
1,00 грн, відсотки за користування
кредитом на суму простроченої
заборгованості додатково до пені не
нараховуються, пеня сплачується в
гривнях (п.п. 5.1., 8.4.); при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених договором, більш ніж на 30
днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн +
5% від суми позову (п. 5.3.);

нарахування неустойки за кожен випадок
порушення зобов'язань здійснюється
протягом 3-х років з дня, коли
зобов'язання повинно було бути
виконане (п. 5.4.); терміни позовної
давності по вимогах про стягнення
кредиту, відсотків, винагороди,
неустойки встановлені сторонами
тривалістю 5 років (п. 5.5.).

На забезпечення виконання зобов'язань
позичальника сторони в нотаріальній
формі уклали 16.04.2008 договір іпотеки №
MKV0GK, на підставі якого ОСОБА_2
передала банку в іпотеку придбану нею
за договором купівлі-продажу від 14.04.2008
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15-17 т. 1). Предмет
іпотеки сторони оцінили у 303000,00 грн.

16.04.2008 ОСОБА_2 уклала із ЗАТ СК
«Інгосстрах» договір № MKV0GK
страхування майна та договір MKV0LK
особистого страхування, за якими на
користь вигодонабувача ЗАТ КБ
«ПриватБанк» застрахувала квартиру
АДРЕСА_4 за вартістю та зі страховою
сумою у 303000,00 грн, а також здійснила
особисте страхування на суму 212100,00 грн
(а.с. 70-75 т. 2).

Таким чином, загальний розмір
кредитної лінії, відкритої банком
позичальнику, склав 52290,00 дол. США.
Сторонами визнано та підтверджується
матеріалами справи, що 16.04.2008 за рахунок
кредитної лінії позичальник одержав
43290,00 дол. США, з яких були скеровані:
42000,00 дол. США - на придбання квартири,
840,00 дол. США - на сплату винагороди за
надання фінансового інструменту у
момент надання кредиту; 240,00 дол. США - на
оплату страхування майна; 210,00 дол. США -
на оплату особистого страхування.
Виплата банком цих коштів зафіксована
у виписці з банківського рахунку
позичальника, одержаній апеляційним
судом (а.с. 76-223 т. 2), саме отримана 16.04.2008
сума у 43290,00 дол. США була зафіксована як
початкова база для розрахунку боргу
(а.с. 6-7 т. 1). Останній платіж
позичальника за кредитом, що
документально зафіксований
документами банку, був здійснений
17.06.2011, коли сплачені 100,00 дол. США були
зараховані на погашення пені.

Відповідач за первісним позовом
порушив свої зобов'язання за кредитним
договором, внаслідок чого виник борг
перед кредитором. 09.09.2011 банк
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення надсилав
позичальнику-іпотекодавцю вимогу від
08.09.2011 № 30.1.0/2-8041DNH0S292 про дострокову
сплату всього боргу та попередив про
наступне звернення стягнення на
предмет іпотеки у випадку невиконання
вимоги (а.с. 18-23 т. 1), утім, доказів
одержання адресатом цієї вимоги в
справі немає. Станом на 07.03.2012 банк у
доданому до позовної заяви розрахунку
визначив розмір і складові боргу
наступним чином: загальний розмір
боргу 74711,56 дол. США, що за офіційним
курсом НБУ 1 дол. США/7,98 грн на цю дату
становило 596198,40 грн, в т.ч.: 43245,48 дол. США
боргу за кредитом, 16249,47 дол. США боргу
за процентами, 428,49 дол. США боргу за
комісією, 11200,62 дол. США пені, 31,30 дол. США
фіксованої частини штрафу і 3556,20 дол.
США процентної складової штрафу. Факти
порушення зобов'язань та спричинення
цим боргу як такі позичальником не
заперечуються, натомість він ставить
питання про порушення його прав як
споживача, заперечує проти визначених
кредитором розміру та елементів боргу.
У частині визнання судом права банку
вимагати звернення стягнення на
предмет іпотеки, задоволення вимоги на
забезпечення цього права та відмови в
частині зустрічного позову
позичальник судові рішення не
оскаржує, тому апеляційний суд не
робить висновків щодо відповідної
частини рішень суду по суті.

Вирішуючи справу в межах вимог, що
заявлялися позивачами за первісним та
зустрічним позовами та в межах доводів
апеляційних скарг, колегія суддів
виходить з наступного.

ОСОБА_2 поставила вимоги про визнання
недійсними п. 1.3.2. та п. 8.1. кредитного
договору в частині визначення суми
отриманого кредиту 52290,00 дол. США і в
частині сплати винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів та про розірвання кредитного
договору. Рішення суду про задоволення
цих вимог не ґрунтується на законі та
доказах.

Апеляційним судом встановлено, що
ОСОБА_2 не виконала своїх зобов'язань
щодо сплати у 2009, 2010 і 2011 роках
страхових платежів за договорами
страхування, доказів про таку
самостійну сплату страхувальником
коштів у справі немає, тому банк
відповідно до умов, визначених п.п. 2.1.3.,
2.2.7. кредитного договору, сплатив у
межах кредитного ліміту, визначеного п.
8.1. кредитного договору для цієї мети в
розмірі 9000,00 дол. США, кошти на оплату
страхових платежів: 15.04.2009 - 285,85 дол. США,
з яких 152,45 дол. США - на страхування
майна, 133,40 дол. США - на особисте
страхування; 15.04.2010 - 288,98 дол. США, з яких
154,12 дол. США - на страхування майна, 134,86
дол. США - на особисте страхування;
15.04.2011 - 285,67 дол. США, з яких 152,36 дол. США -
на страхування майна, 133,31 дол. США - на
особисте страхування.

Отже, за рахунок кредитного ліміту банк
додатково до тих коштів, що були
сплачені 16.04.2008, сплатив страхові
платежі загальною сумою 860,50 дол. США, що
підтверджується меморіальними
ордерами (а.с. 55-57 т. 2), банківською
випискою та розрахунком боргу, з якого
видно, що у відповідний день сплати
банком страхового платежу
заборгованість за сумою кредиту щоразу
зростала на суму, що відповідає розміру
платежу: 15.04.2009 з 42785,39 дол. США до 43071,24
дол. США, 15.04.2010 з 42524,46 дол. США до 42813,44
дол. США, 15.04.2011 з 42077,55 дол. США до 42363,22
дол. США. Таким чином, загальна сума
коштів, яку банк надав у кредит
позичальнику, склала 44150,50 дол. США, а не
43290,00 дол. США, як це визнавала ОСОБА_2 та
визнав встановленим суд першої
інстанції. Саме виходячи з реально
виданого кредиту загальним розміром у
44150,50 дол. США та динаміки руху коштів за
договором здійснював свої розрахунки
позивач за первісним позовом і
визначив, зокрема, основний борг за
кредитом у розмірі 43245,48 дол. США.
Висновок суду про відсутність
підтвердження щодо надання банком
позичальнику вищевказаного кредиту
необґрунтований, оскільки відповідні
матеріали були в справі, а суд, крім
того, не був позбавлений можливості
додатково з'ясувати відповідні
обставини, діючи в порядку ст. 10 ч. 4, ст.
213 ч. 3 ЦПК України.

Відтак, визначені п. 8.1. кредитного
договору 52290,00 дол. США є загальним
(граничним) розміром доступного для
отримання позичальником кредитного
ліміту у межах непоновлюваної
кредитної лінії, при цьому, 9000,00 дол. США
у межах кредитної лінії резервувалися
на випадок несплати самостійно
позичальником страхових платежів і
могли бути використані лише в такому
випадку, що і мало місце стосовно
страхових платежів за три роки. За
умови самостійної сплати
страхувальником відповідних платежів
підстави для використання банком
указаних коштів відсутні.

Доводи позичальника щодо
неправомірності умови кредитного
договору про встановлення винагороди
банку в розмірі 0,48% річних за
резервування ресурсів через те, що
поняття резервування ресурсів у
договорі не визначене і ця умова
договору суперечить положенням п. 4 ст.
11 Закону України «Про захист прав
споживачів» (Закон № 1023-ХІІ),
відповідно до яких умова договору про
надання споживчого кредиту, яка
передбачає здійснення будь-яких
платежів за дії, які не є послугою у
визначенні цього Закону, є нікчемною, а
також Правилам надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затвердженим постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (Правила
НБУ, реєстрація в Мінюсті від 25.05.2007 за
№ 541/13808), необґрунтовані.

Поняття винагороди за резервування
кредитних ресурсів, ставку з оплати
такого резервування, порядок і умови
сплати коштів сторони визначили у п.п.
4.1., 4.2., 8.1. кредитного договору у
взаємозв'язку з іншими положеннями
договору та відобразили описі
загальної вартості кредиту (додаток №
1) і графіку погашення кредиту (додаток
№ 2), що їх одержав апеляційний суд. Як
випливає з наявних документів, щоразу
різна відповідно до динаміки погашення
кредиту сума коштів за резервування
кредитних ресурсів входить до складу
щомісячного ануїтетного платежу за
договором, загальний розмір якого
щомісячно становить 496,52 дол. США. У
складі щомісячного платежу ОСОБА_2
сплачувала винагороду за резервування
кредитних ресурсів, яка в розрахунку
названа «комісією», що на суть справи
не впливає, при цьому, останній платіж
за комісією в розмірі 69,20 дол. США
зафіксований 28.12.2009, цього ж дня
зафіксоване останнє зарахування на
погашення процентів у розмірі 350,13 дол.
США. Реальна процентна ставка вказана у
додатку № 1 у розмірі 12,59% річних.

Встановлення за обопільною згодою
сторін договору винагороди за
резервування кредитних ресурсів не
було заборонено законом на момент
укладення договору, не суперечило
загальним засадам цивільного
законодавства і сторони були вправі,
розпоряджаючись своїми цивільними
правами на власний розсуд, визначити
такі умови договору. Встановлення
вказаної винагороди не суперечить
Правилам НБУ та нормам ст. 11 Закону №
1023-ХІІ України (у редакції на день
укладення договору). Правилами НБУ
передбачений порядок визначення
сукупної вартості кредиту, який
включає і поняття реальної процентної
ставки (у процентах річних), яка точно
дисконтує всі майбутні грошові платежі
споживача за кредитом до чистої суми
виданого кредиту, та порядок її
розрахунку (п. 3.3., додаток). Попри те, що
позичальник не оскаржив судові
рішення, колегія суддів у зв'язку з
доводами зустрічного позову вважає за
необхідне констатувати, що реальна
процентна ставка в розмірі 12,59% річних
розрахована за алгоритмом, визначеним
Правилами, різниця між 12% річних і
реальною процентною ставкою у 12,59%
річних враховує також платежі за
супутні послуги, пов'язані з наданням
кредиту, його обслуговуванням і
погашенням, здійснені споживачем як на
користь банку, так і на користь третіх
осіб під час отримання, обслуговування
та погашення кредиту, в т.ч., винагороду
за резервування кредитних ресурсів,
які у процесі розрахунку за
передбаченою Правилами НБУ схемою
утворюють указану реальну процентну
ставку. Тобто, процентна ставка за
договором визначалася на умовах,
визначених договором (на момент
укладення договору - 12,0% річних), а
«реальна процентна ставка» у 12,59%
річних має інформативний для споживача
характер, відображає подорожчання
кредиту за рахунок додаткових
платежів, передбачених договором, і не
є ставкою, за якою здійснювалося
нарахування процентів за кредитом.
Кредитор дотримався вимог зазначених
Правил та Закону щодо інформування
позичальника-споживача про сукупну
вартість кредиту, процентну ставку,
реальну проценту ставку, вартість
супутніх послуг, витрат, інших
фінансових зобов'язань споживача, які
пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
і мають бути оплачені споживачем.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. В силу вимог ст. 58
Конституції України, ст. 5 ЦК України, не
мають зворотної сили в часі акти
цивільного законодавства, які
встановлюють нові обов'язки, правила,
обмеження, додаткові умови здійснення
певної діяльності тощо. Посилання
позивача за зустрічним позовом на
нікчемність умови договору про надання
споживчого кредиту, яка передбачає
здійснення будь-яких платежів за дії,
що не є послугами у визначенні Закону №
1023-ХІІ, а також посилання суду першої
інстанції в рішенні на Правила
резервування коштів за залученими
уповноваженим банком депозитами і
кредитами (позиками) в іноземній валюті
від нерезидентів, затверджені
постановою Правління НБУ від 18.06.2008 № 171
(реєстрація в Мінюсті від 09.07.2008 за №
617/15308), безпідставні, оскільки
відповідна редакція Закону та Правила
резервування коштів набрали чинності
після укладення договору (Закон
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг» з
16.10.2011, Правила з 01.08.2008) і як такі не
регулюють спірні правовідносини. Понад
те, позичальник не навів належних і
достатніх підстав для кваліфікації
спірного платежу як такого, що
передбачений за дії, які не є послугами,
що їх надає банк.

Виникнення грошових зобов'язань між
сторонами в іноземній валюті
узгоджується з нормами Декрету КМ
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» (ст. 2
ч. 2, ст. 5 ч. 2), Закону України «Про банки
і банківську діяльність» (ст. 19, ст. 47
ч.ч. 1, 2, ст.ст. 49, 55), ст. 192 ч. 2, ст. 533 ч. 3 ЦК
України. Посилання позичальника на
погіршення його майнового становища,
на труднощі у сплаті коштів за
кредитним договором внаслідок
істотного зростання офіційного курсу
іноземної валюти до гривні не можуть
бути враховані. Отримавши кредит в
іноземній валюті, позичальник
усвідомлював можливі валютні ризики і
не може заперечувати, що у нього
існувала можливість передбачити в
момент укладення договору зміни курсу
гривні у відношенні до обраної для
кредитування іноземної валюти,
виходячи з динаміки зміни курсів валют
з моменту введення в обіг гривні та її
девальвації. Твердження позичальника
про вимушеність отримання валютного
кредиту та відсутність можливості
отримати кредит у національній валюті,
з іншими умовами щодо його оплати,
необґрунтовані, надумані і не можуть
бути враховані. Доводи зустрічного
позову про порушення банком прав
позичальника як споживача
безпідставні, а про свою
неспроможність виконувати
зобов'язання за договором, якщо така
мала місце на час отримання кредиту,
саме він повинен був повідомити банку.
Докази про застереження позичальника
щодо умов договору у справі відсутні.
Небажання боржника нести валютні
ризики, відповідати за порушення умов
договору не можуть бути підставами для
порушення законних прав кредитора.

З мотивації зустрічного позову та його
прохальної частини вбачається, що
позичальник ставив питання ро визнання
недійсними п. 1.3.2. та п. 8.1. кредитного
договору, водночас просив визнати
недійсним договір у частині визначення
суми отриманого кредиту та в частині
сплати винагороди за резервування
ресурсів. Між тим, пункту 1.3.2. в договорі
немає, а суд ухвалив рішення про
визнання недійсним пункту 1.1.
кредитного договору. Оскільки позивач
за зустрічним позовом свої вимоги не
змінював і не уточнював (ст. 31 ч. 2 ЦПК
України), а в порядку ст. 207 ч. 1 п. 8 ЦПК
України суд не діяв, суд першої
інстанції всупереч положенням ст. 11 ч. 1
ЦПК України вийшов за межі вимог позову
і не мав підстав для ухвалення
відповідного рішення.

Беручи до уваги формулювання позовних
вимог по суті - про визнання недійсним
договору в частині визначення суми
отриманого кредиту та в частині сплати
винагороди за резервування ресурсів,
колегія суддів констатує наступне.
Досягаючи згоди щодо істотних умов
договору, сторони виходять із
взаємопов'язаності цих умов у їх
сукупності, збалансованості взаємних
прав і обов'язків, їх
взаємоприйнятності, що лише і може мати
наслідком належне врегулювання
договірних правовідносин. Вирішуючи
позов про визнання недійсними окремих
частин правочину, слід враховувати, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст. 217 ЦК України).
Тобто, певна частина правочину може
бути визнана недійсною, якщо в цілому
правочин залишається чинним, може
виконуватися, не змінюється суть
зобов'язання та істотні умови
правочину, без яких правочин втрачає
свою правову природу і зміст та
перестає регулювати обумовлені ним
правовідносини.

Задовольнивши вимоги про визнання
недійсними пунктів 1.1. і 8.1. кредитного
договору в частині визначення суми
отриманого кредиту 52290,00 дол. США із
визнанням суми отриманого кредиту в
розмірі 43290,00 дол. США, суд першої
інстанції визнав недійсними умови щодо
предмету договору. Суд по-перше, не
врахував, що визнав недійсною основну
істотну умову кредитного договору - про
розмір кредиту і факт його надання у
відповідному розмірі, від якої
залежать усі інші умови договору, чим
розбалансував і позбавив договір
правового змісту, унеможливив його
виконання щодо інших умов і
унеможливив по суті продовження
обумовлених договором правовідносин.
По-друге, суд не з'ясував фактичні
обставини справи і не врахував
особливостей договору, яким одночасно
визначався загальний розмір
доступного кредиту (кредитна лінія в
розмірі 52290,00 дол. США), розмір кредитних
коштів, що були видані позичальнику
одразу після укладення договору (43290,00
дол. США) і обсяг кредитного ліміту (9000,00
дол. США), у межах якого позичальнику
протягом 2009-2011 рр. були надані ще 860,50
дол. США, а загальний розмір виданого
кредиту склав 44150,50 дол. США. По-третє,
правочин може бути визнано недійсним з
підстав, установлених законом, а саме,
внаслідок недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України (ст. 215 ч. 1 ЦК України), однак, суд
втрутився у компетенцію сторін
договору, які є вільними у своєму
волевиявленні, погодили відповідні
умови, тоді як суд на порушення прав
кредитора задовольнив вимогу про
визнання в цій частині договору
недійсним не вказавши норми
матеріального права, на підставі якої
дійшов свого висновку, та не
спростувавши законності правочину.

У справі немає доказів щодо вад волі з
боку позичальника при укладенні
кредитного договору, порушення його
прав як споживача, відсутні докази про
заперечення позичальником умов
договору, про претензії до кредитора і
т.ін. Умови кредитного договору не
можна вважати нечесною
підприємницькою практикою, їх не можна
вважати несправедливими,
незбалансованими, оманливими,
агресивними щодо позичальника або
такими, що завдали шкоди позичальнику,
який на власний розсуд, добровільно
розпорядився своїми цивільними
правами, взяв на себе, тривалий час
виконував цивільні обов'язки за
договором і протилежного - не довів.
Немає й доказів наявності підстав для
розірвання договору, що передбачені як
ст. 651 ч. 2, так і ст. 653 ч. 2 ЦК України,
доводи які наводилися в зустрічному
позові в цій частині, необґрунтовані,
позов містить неприйнятні вимоги про
фактичну односторонню, всупереч нормам
ст. 525 ЦК України, зміну зобов'язання та
про його припинення на умовах боржника,
з якими суд не мав підстав
погоджуватися.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення боргу загальним розміром у
74711,56 дол. США із зазначеними вище
складовими, оскаржило судові рішення,
якими вимогу було задоволено частково,
та просило задовольнити позов
повністю. Вирішуючи справу за скаргами
в цій частині, апеляційний суд дійшов
наступних висновків.

Відповідно до встановленого в справі,
виходячи з виданого банком
позичальнику кредиту в розмірі 44150,50
дол. США, до складу якого входять 42000,00
дол. США, призначені для придбання
квартири, 840,00 дол. США винагороди за
надання фінансового інструменту і 1310,50
дол. США страхових платежів, та
динаміки погашення боргу, належить
визнати доведеним основний борг
позичальника перед банком за сумою
кредиту в розмірі 43245,48 дол. США.
Доведеною є і заборгованість за
винагородою за резервування кредитних
ресурсів у розмірі 428,49 дол. США. За
обраним кредитором валютним курсом ці
суми становлять еквівалент відповідно
345098,93 грн і 3419,35 грн. Щодо цієї
заборгованості правова позиція
кредитора підтверджується доказами та
матеріалами справи, відповідні доводи
первісного позову та апеляцій не
спростовані і підлягають врахуванню.

Банк пред'явив до стягнення також
заборгованість за процентами в розмірі
16249,47 дол. США, пеню в розмірі 11200,62 дол.
США, і штраф у розмірі 31,30 дол. США його
фіксованої частини і 3556,20 дол. США
процентної складової.

Право банку в односторонньому порядку
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитом обумовлене настанням
конкретних обставин та дотриманням
відповідної процедури, що передбачені
п. 2.3.1. кредитного договору. Як
убачається з розрахунку боргу та
виписки з банківського рахунку,
процентна ставка за кредитом була з
21.10.2008 встановлена в розмірі 15,12% річних,
а по 28.12.2009 включно фіксувалася
нерегулярна сплата процентів, після
чого даних про сплату позичальником
процентів у документах немає.

Сторони відповідно до положень ЦК
України щодо укладення договору
скористалися правом врегулювати
порядок збільшення банком процентної
ставки за кредитом, договір є
обов'язковим для них. Направлення
письмового повідомлення позичальнику
відповідає і звичаям ділового обороту.
Тому кредитор, підвищуючи процентну
ставку, зобов'язаний був дотриматися
установленого договором порядку як
щодо підстав для підвищення ставки, так
і щодо повідомлення, обумовленого в
договорі. На кредиторі лежить не лише
обов'язок забезпечити дотримання
вказаних умов договору, але і довести
свої вимоги, а, отже, зафіксувати і
довести факти, що випливають з п. 2.3.1.
договору.

У справі немає доказів, які б
підтверджували виникнення і фіксацію
підстав для підвищення процентної
ставки кредитором, відсутні і докази
повідомлення боржника про підвищення
процентної ставки. В апеляційному суді
представник апелянта пояснив, що
рішення про підвищення процентної
ставки за кредитом приймається
кредитором письмово, уповноваженим
органом банку. З огляду на ці обставини,
доводи позичальника про необізнаність
із фактом підвищення процентної ставки
заслуговують на увагу. Сам по собі факт
внесення платежів позичальником після
одностороннього підвищення банком
процентної ставки не є доказом
визнання такого зміненого
зобов'язання. За відсутності
відповідного повідомлення банку,
позичальник, вносячи ануїтетні
платежі, які банк самостійно
розподіляє за елементами погашення
боргу, не мав нагальних причин
з'ясовувати наявність чи відсутність
змін у пропорції розподілу коштів і не
мав підстав вважати, що процентна
ставка підвищилася. Кредитор не довів
жодними доказами правомірності
підвищення процентної ставки,
доведення в установлений спосіб
відповідної інформації до боржника, що,
крім іншого, виключало можливість для
боржника перевірити обґрунтованість
підвищення ставки, оспорити дії
кредитора, своєчасно захистити своє
право за наявності для того підстав,
тому доводи зустрічного позову про
порушення прав позичальника
одностороннім підвищенням процентної
ставки за кредитом обґрунтовані.
Нарахування відсотків за ставкою 12,0%
річних позичальником не оспорюється.

Виходячи з мотивації первісного
позову, умов кредитного договору та
розрахунку, наданого банком, кредитор
пред'явив вимогу про стягнення пені в
розмірі 11200,62 дол. США «за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором». За змістом наведених
вище норм ЦК України, цивільно-правове
зобов'язання та цивільно-правова
відповідальність за його порушення
мають конкретний, індивідуальний
характер, особа несе відповідальність
за вчинене нею винне порушення
зобов'язання відповідно до положень
закону та умов, визначених договором.
Як випливає з положень кредитного
договору, можливе нарахування пені як
окремо за несплату конкретно
визначених платежів за договором, так,
залежно від обставин, і одночасно за
несплату усіх або кількох визначених
договором платежів. У будь-якому разі,
розрахунок повинен чітко відображати:
за прострочення сплати якого саме
платежу нараховується пеня, якою є база
нарахування, за якою ставкою
нараховується пеня та за який період,
розрахунок повинен виключати сумніви,
суперечності щодо його елементів та
результату.

Зміст наданих кредитором документів
приводить до висновку, що нарахування
пені здійснювалося за порушення
позичальником усіх зобов'язань, що мало
місце на відповідний момент
(прострочення сплати суми кредиту,
процентів, винагороди), при цьому, по
20.10.2008 враховувалися процентна ставка
12,0% річних, з 21.10.2008 по 07.03.2012 - процентна
ставка 15,12% річних. Однак, якщо йдеться
про нарахування пені на визначену в
обраний позивачем спосіб загальну
заборгованість за кредитним договором,
то нарахування пені необґрунтоване
через необґрунтованість нарахування
відсотків і визначення їх суми за
ставкою, відмінною від 12,0% річних, тож
належних даних про базу для
нарахування пені, яка відповідає
умовам договору, а відтак, і доказів
щодо обґрунтованості нарахування пені
у справі немає. Крім того, кредитор
поставив питання про стягнення пені в
доларах США, тоді як договором
передбачена сплата пені в гривнях.

Вказівка позивача за зустрічним
позовом на необхідність застосування
спеціальної позовної давності (ст. 258 ч.
1, ч. 2 п. 1 ЦК України) щодо стягнення пені
та пов'язування можливості нарахування
штрафу із кінцевим строком виконання
зобов'язання, який він вважає таким, що
не настав, необґрунтовані, не
враховують вимог закону та умов
договору щодо зміни тривалості
позовної давності, переривання
перебігу позовної давності (ст. 259 ч. 1,
ст. 264 ч.ч. 1, 3 ЦК України), строків
виконання зобов'язань частковими
платежами та дострокового виконання
зобов'язання (ст. 1050 ч. 2 ЦК України).

Вимога позивача за первісним позовом
про стягнення штрафу ґрунтується на
положеннях п. 5.3. кредитного договору,
згідно із яким у відповідному випадку
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5% від
суми позову. Банк заклав позов, яким
просив стягнути 43245,48 дол. США боргу за
кредитом, 16249,47 дол. США боргу за
процентами, 428,49 дол. США боргу за
комісією, 11200,62 дол. США пені, 31,30 дол. США
(еквівалент 249,77 грн) фіксованої частини
штрафу і 3556,20 дол. США процентної
складової штрафу. З цього випливає, що
процентну складову штрафу банк
розрахував наступним чином: 43245,48 дол.
США + 16249,47 дол. США + 428,49 дол. США + 11200,62
дол. США = 71124,06 дол. США х 5% = 3556,20 дол. США,
тобто, штраф був нарахований також і на
пеню.

Одночасне застосування у договорі
різних видів неустойки (пені -
триваючого нарахування за триваюче
порушення, штрафу - разової санкції за
разове порушення) за різні порушення
умов договору є правом сторін, яким
вони скористалися, таке забезпечення
виконання зобов'язань не суперечить
закону і не є застосуванням юридичної
відповідальності одного виду за одне і
те саме правопорушення. Проте,
нарахування однієї неустойки на іншу
не відповідає вимогам закону, тому
неустойка (штраф) в розмірі 3556,20 дол.
США, що нарахована також і на пеню в
розмірі 11200,62 дол. США, пред'явлена до
стягнення без законних підстав. До того
ж, кредитор просив стягнути фіксовану
частину штрафу в доларах без
урахування умов договору, які
передбачають сплату цієї частини
штрафу в гривнях. Обґрунтованим є
нарахування процентної складової
штрафу на суму позову, яку власне
складає заборгованість за кредитом,
процентами та винагородою, а штрафом,
що може бути стягнений, той, що
обраховуватиметься з доведених
позовних вимог.

Таким чином, вимоги про стягнення
процентів у розмірі 16249,47 дол. США, пені
в розмірі 11200,62 дол. США, а також частини
процентної складової штрафу не
ґрунтуються на доказах, належних
розрахунках, не узгоджуються з
наявними матеріалами та не враховують
дійсних обставин справи.
Обґрунтованими і доведеними є вимоги
банку про стягнення з боржника на
погашення заборгованості за кредитним
договором коштів загальною сумою 45857,67
дол. США, що за обраним банком валютним
курсом є еквівалентом 365944,21 грн, в т.ч.,
43245,48 дол. США боргу за кредитом, 428,49 дол.
США боргу за винагородою банку за
резервування кредитних ресурсів
(комісією), 2183,70 дол. США процентної
складової штрафу ((43245,48 дол. США + 428,49
дол. США) х 5%), а також 250,00 грн фіксованої
частини штрафу. Для задоволення решти
вимог первісного позову суд належних
підстав не мав і відмовив у позові
правильно. За наявності відповідного
рішення суду, постановленого 08.04.2013,
повторне зазначення у резолютивній
частині додаткового рішення суду про
вирішення зустрічного позову є зайвим.
З матеріалів справи вбачається, що
предмет іпотеки (квартира АДРЕСА_4) не є
місцем проживання ОСОБА_2, яка
зареєстрована за адресою АДРЕСА_5, а в
указаній квартирі ніхто не
зареєстрований (а.с. 33, 51-53 т. 1).

Відтак, справу за апеляціями слід
вирішити наступним чином. На підставі
ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України вимоги
апеляції банку на рішення суду першої
інстанції від 08.04.2013 слід задовольнити,
рішення суду щодо задоволення вимог
зустрічного позову про визнання
договору частково недійсним та
розірвання договору скасувати, у
задоволенні вимог про визнання
недійсними пунктів 1.3.2. і 8.1. кредитного
договору в частині визначення суми
отриманого кредиту у 52290,00 дол. США і в
частині сплати винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів та про розірвання кредитного
договору - відмовити. Додаткове рішення
суду від 24.062014 на підставі ст. 309 ч. 1 п.п.
1, 2, 4 ЦПК України слід змінити,
зазначивши у резолютивній частині
рішення доведену заборгованість, що її
слід стягнути, та виключивши з
резолютивної частини рішення зайві
формулювання щодо вирішення
зустрічного позову. З метою приведення
судових рішень у відповідність до
вимог ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» слід доповнити резолютивні
частини рішень формулюванням щодо
початкової ціни продажу предмета
іпотеки. У решті судові рішення на
підставі ст. 308 ЦПК України слід
залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1-3, ст. 308, ст. 309 ч.
1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Виноградівського районного суду від 8
квітня 2013 року і на додаткове рішення
цього ж суду від 24 червня 2014 року
задовольнити частково:

рішення Виноградівського районного
суду від 8 квітня 2013 року, із
урахуванням ухвали цього ж суду від 4
липня 2013 року про виправлення описки в
рішенні суду, щодо часткового
задоволення зустрічного позову ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
визнання договору частково недійсним
та розірвання договорів скасувати, у
задоволенні вимог зустрічного позову
про визнання недійсними пунктів 1.3.2. і
8.1. кредитного договору від 16.04.2008 №
MKV0GK в частині визначення суми
отриманого кредиту у 52290,00 доларів США і
в частині сплати винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів та про розірвання кредитного
договору від 16.04.2008 № MKV0GK
відмовити;

додаткове рішення Виноградівського
районного суду від 24 червня 2014 року
змінити: у другому абзаці резолютивної
частини рішення слова і цифри «в сумі
43245,48 доларів США, що за курсом НБУ від
07.03.2012 року 7,98 грн за 1 долар становить
345098,93 гривень» замінити цифрами і
словами «в сумі 45857,67 дол. США (сорок
п'ять тисяч вісімсот п'ятдесят сім
доларів США 67 центів), що за офіційним
курсом НБУ станом на 07.03.2012 року 7,98 грн/1
долар США становить 365944,21 грн (триста
шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот сорок
чотири гривні 21 коп.), та 250,00 грн (двісті
п'ятдесят гривень 00 коп.)», абзаци
п'ятий, шостий, сьомий, восьмий і
дев'ятий стосовно вирішення
зустрічного позову з резолютивної
частини додаткового рішення виключити;

доповнити абзац другий резолютивної
частини рішення суду від 08.04.2013 і абзац
другий резолютивної частини
додаткового рішення суду від 24.06.2014
після слів «для продажу предмету
іпотеки» словами «за початковою ціною,
встановленою на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом»;

у решті рішення суду від 08.04.2013 і
додаткове рішення суду від 24.06.2014
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 4492,17 грн у відшкодування
витрат по оплаті судового збору,
повернути ПАТ КБ «ПриватБанк» зайво
сплачений з апеляційної скарги на
додаткове рішення суду судовий збір в
сумі 1827,00 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді