Справа № 512/1054/14-ц
Провадження № 2/512/371/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року
Савранський районний суд Одеської
області

в складі: головуючого - судді Лепехи
В.А., секретаря судового засідання
Шаповал Н.Г., -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі судових засідань
Савранського районного суду Одеської
області, цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Вільшанської сільської ради
Савранського району Одеської області
про визнання права власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями в порядку спадкування за
законом, -

в с т а н о в и в:

20.11.2014р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Савранської селищної ради
про визнання права власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями в порядку спадкування за
законом.

На обґрунтування своїх позовних
вимог позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_3
померла мати позивача - ОСОБА_2. Після
смерті відкрилася спадщина на належний
їй житловий будинок з господарськими
будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.

В установлений законом строк і
порядок ОСОБА_1 звернувся до
Савранської районної державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за законом після
смерті ОСОБА_2. Позивач отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом на земельну ділянку.

При зверненні позивача щодо видачі
свідоцтва про право на спадщину на
зазначене домоволодіння, йому
відмолено та роз'яснено щодо
неможливості ним отримання свідоцтва
про право на спадщину у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів.

Відсутність правовстановлюючих
документів позбавляє позивача
можливості реалізувати своє право на
прийняття спадщини, що змусило його
звертатися до суду із вимогою про
визнання права власності на зазначений
спадковий будинок.

18.12.2014р. позивач в судове засідання не
з'явився, надав суду письмову заяву про
розгляд справи за його відсутності та
підтримання позовних вимог в повному
обсязі (а. с. 30).

Представник відповідача - голова
Вільшанської сільської ради Білоус Г.Д.
в судове засідання не з'явилася надав
суду письмову заяву про визнання
позову та розгляд справи за її
відсутності (а. с. 26).

Суд дослідив, оцінив та
проаналізував всі зібрані у справі
докази у їх сукупності і дійшов до
висновку про наявність достатність
підстав для задоволення позовних
вимог.

В судовому засіданні
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла
мати позивача ОСОБА_2 (а. с. 7). Родинні
відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2
підтверджується свідоцтвом про
народження позивача (а. с. 6).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась
спадщина, яка складається з
домоволодіння АДРЕСА_1.

Позивач звернувся до нотаріуса із
заявою про прийняття спадщини за
законом, як спадкоємець першої черги
після смерті матері - ОСОБА_2 (а. с. 25).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України
право на спадкування мають особи,
визнані у заповіті. У разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за заповітом
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях
1261- 1265 ЦКУ.

Нотаріусом позивачу у видачі
свідоцтва про право на спадщину на
домоволодіння було відмовлено,
оскільки позивачем не подані всі
необхідні документи для вчинення
нотаріальної дії.

Статтею 1216 ЦК України
визначено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків від фізичної особи,
яка померла (спадкодавця) до інших осіб
(спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК
України, до складу спадщини входять всі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинились внаслідок
його смерті.

Згідно ст.267 ЦК України при
наявності поважних причин, якими в
даному випадку визнано необізнаність з
діючим законодавством, порушене право
підлягає захисту.

Як встановлено в судовому
засіданні, житловий будинок в
спадковому домоволодінні було
побудовано в 1956 році. Відповідно до
довідки Вільшанської сільської ради №
627 від 12.11.2014р. домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1 належало покійній ОСОБА_2, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 16).

Згідно довідки Вільшанської сільської
ради № 634 від 17.11.2014р. ОСОБА_2 надано в
користування земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку з господарськими
будівлями розміром 0,25га за адресою
АДРЕСА_1 (а. с. 18).

Відповідно до статті 2 Закону
України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного
Закону право власності та інші речові
права на нерухоме майно, набуті за
діючими нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Отже, право власності на
збудоване до набрання чинності Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» нерухоме майно набувається
в порядку, який існував на час його
спорудження, а не виникає у зв'язку із
здійсненням державної реєстрації
права власності на нього в порядку,
передбаченому цим законом, яка є лише
офіційним визнанням державою такого
прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 3. ст. 3
вказаного Закону, реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень»
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3
зазначеного Закону права на нерухоме
майно, що виникли до набрання чинності
цим Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права
власності на житлові будинки, споруди
регулювалася підзаконними
нормативними актами, зокрема такими, як
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти
передбачали державну реєстрацію
будівель, споруд, державну реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
проте виникнення права власності на
будинки, споруди не залежало від
державної реєстрації до часу набрання
чинності ЦК та Законом України від 01
липня 2004 року «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень».

При вирішенні питання щодо
визнання права власності на житлові
будинки, споруди у порядку спадкування,
записи у погосподарських книгах
оцінюються у сукупності з іншими
доказами, наприклад, ухваленими
органами місцевого самоврядування
рішеннями про оформлення права
власності громадян на будинки,
технічним паспортом на будівлі,
документами про відведення в
установленому порядку земельних
ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 узагальнення проведеного
ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право
власності спадкоємця на спадкове майно
підлягає захисту в судовому порядку
шляхом його визнання у разі, якщо таке
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у
випадках відсутності
правовстановлюючих документів та
відсутності реєстрації об'єкта
нерухомості за спадкодавцем (на ім'я
спадкодавця) суди в основному
задовольняють вимоги спадкоємців про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Отже, застосуванню підлягає ст.
392 ЦК, відповідно до якої позов про
визнання права власності може бути
пред'явлений, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати власником документа, який
засвідчує його право власності.

Даний підхід, закріплено також
в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від
07.02.2014 року «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав», де вказано, що з
урахуванням положень частини першої
статті 15 та статті 392 ЦК власник майна
має право пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи зі змісту наведених
норм права, потреба в такому способі
захисту права власності виникає тоді,
коли наявність суб'єктивного права
власника не підтверджена відповідними
доказами, підлягає сумніву, не
визнається іншими особами або ними
оспорюється, а не в тому разі, коли цими
особами не виконується відповідне
рішення суду, ухвалене раніше.

Таким чином, можливо прийти до
висновку, що ОСОБА_2 згідно діючого на
час побудови та здачі в експлуатацію
законодавства, володів спадковим
будинком з господарським будівлями та
спорудами на праві власності.

У відповідності до ст. 328 ЦК
України право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом
і вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлено судом. Однією з законних
підстав набуття права власності є
спадкування.

Згідно листа Міністерства
юстиції України «Щодо порядку
оформлення документів в разі смерті
власника нерухомого майна» від 21
лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті
власника нерухомого майна, первинна
реєстрація права власності на яке не
була проведена і правовстановлюючий
документ відсутній, питання визначення
належності цього майна попередньому
власнику та наступного його власника
(спадкоємця) повинно вирішуватися у
судовому порядку».

Відповідачем у справі є
відповідна сільська рада, яка в силу ст.
335 ЦК України наділена повноваженням
ініціювати питання про передачу
безхазяйного майна у комунальну
власність. Відзивом на позову заяву
Вільшанська сільська рада не заперечує
проти визнання за позивачем права
власності на домоволодіння. Дана
обставина свідчить про те, що
задоволення пред'явленого позову не
суперечить закону, не порушує права,
свобод чи інтересів інших осіб.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
майнового та немайнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
права /п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України/.

Враховуючи те, що позивач
являється спадкоємцем за законом після
смерті своєї матері ОСОБА_2 (а. с. 10; 25),
тому він має право на набуття права
власності на своє ім'я на майно
спадкодавиці, яке їй належало на
правових підставах, однак не було
належним чином нею зареєстровано.

Відповідно до Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції
від 01.01.2013 року), рішення суду є
правовстановлюючим документом, на
основі якого може бути проведена
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 3, 10, 16, 61, 88, 212-215, ЦПК
України, суд,

в и р і ш и в:

1. Прийняти визнання позову
представником відповідача - головою
Вільшанської сільської ради
Савранського району Одеської області
Білоус Г.Д..

2. Позов ОСОБА_1 до Вільшанської
сільської ради Савранського району
Одеської області про визнання права
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями в порядку
спадкування за законом - задовольнити в
повному обсязі.

3. Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованим та проживаючим в
АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_1, виданий
Прилуцьким РВ УМВС України в
Чернігівській області 22.07.1999 року,
право власності в порядку спадкування
за законом на житловий будинок з
господарськими будівлями, 1956 року
забудови, який розташований в АДРЕСА_1,
зокрема на: житловий будинок (літера А),
площею 53,3 кв. м, сарай (літера Б), площею
38,9 кв. м, сарай (літера В), площею 12,6 кв. м,
вбиральню (літера Г), площею 1,5 кв. м,
споруди (І, №1, К), який залишився після
смерті ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 в
м. Прилуки Чернігівської області.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через Савранський
районний суд Одеської області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя В.
А. Лепеха