У х в а л а

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Писаної Т.О.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Державної
казначейської служби України у
Хмельницькій області, Державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою Державної
казначейської служби України на
рішення Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 08 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 13 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 12 березня 2007 року щодо нього була
порушена кримінальна справа за
обвинуваченням у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК
України, та обрано міру запобіжного
заходу у вигляді підписки про невиїзд.
У подальшому обвинувачення було
перекваліфіковано на ст. 356 КК України.
Кримінальна справа судами
розглядалась неодноразово. Постановою
Шепетівського міськрайонного суду
Хмельницької області від 14 вересня 2012
року у зв'язку з неповнотою досудового
слідства справа була направлена на
додаткове розслідування, а 16 листопада
2012 року справу закрито за відсутністю у
його діях складу злочину та скасовано
запобіжний захід. Посилаючись на те, що
у результаті незаконного притягнення
до кримінальної відповідальності та
обрання запобіжного заходу у вигляді
підписки про невиїзд він зазнав
моральних страждань, завдано шкоди
його діловій репутації, було порушено
його життєвий уклад та він втратив
суспільні зв'язки, позивач просив
відшкодувати за рахунок Державного
бюджету України моральну шкоду у
розмірі 500 тис. грн.

Рішенням Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 08 квітня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 13 травня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково.
Відшкодовано за рахунок Державного
бюджету України моральну шкоду,
завдану ОСОБА_3 назаконними діями суду,
та зобов'язано Державну казначейську
службу України списати в безспірному
порядку з відповідного казначейського
рахунку Державного бюджету України на
користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 100
тис. грн.

У касаційній скарзі Державна
казначейська служба України просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що незаконне притягнення
позивача до кримінальної
відповідальності та незаконне
застосування до нього запобіжного
заходу, зокрема підписки про невиїзд,
завдало йому моральних страждань.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 12 березня 2007
року щодо ОСОБА_3 була порушена
кримінальна справа за обвинуваченням у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст.
191, ч. 2 ст. 364 КК України, яка в подальшому
перекваліфікована на ст. 356 КК України,
та обрано міру запобіжного заходу у
вигляді підписки про невиїзд.

Кримінальна справа відносно ОСОБА_3
судами розглядалась неодноразово.
Постановою Шепетівського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 14 вересня 2012 року у зв'язку
з неповнотою досудового слідства
справа була направлена на додаткове
розслідування, а 16 листопада 2012 року
справу закрито за відсутністю у його
діях складу злочину та скасовано
запобіжний захід.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що у результаті незаконного
притягнення його до кримінальної
відповідальності та обрання
запобіжного заходу у вигляді підписки
про невиїзд він зазнав моральних
страждань, які оцінив у 500 тис. грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України
шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

Статтями 2, 4 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» передбачено, що
право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає у випадку, зокрема,
закриття кримінального провадження за
відсутністю події кримінального
правопорушення, відсутністю у діянні
складу кримінального правопорушення
або невстановленням достатніх доказів
для доведення винуватості особи у суді
і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури і
суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У п. 101 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» судам роз'яснено, що при
вирішенні спору про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
громадянинові незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органу
державної влади, його посадовими або
службовими особами, слід виходити з
того, що зазначений орган має бути
відповідачем у такій справі, якщо це
передбачено відповідним законом
(наприклад, ст. 9 Закону «Про
оперативно-розшукову діяльність»).
Якщо ж відповідним законом чи іншим
нормативним актом це не передбачено
або в ньому зазначено, що шкода
відшкодовується державою (за рахунок
держави), то поряд із відповідним
державним органом суд має притягнути
як відповідача відповідний орган
Державного казначейства України.

Відшкодовуючи позивачеві моральну
шкоду, завдану незаконним притягненням
його до кримінальної відповідальності,
суди допустили порушення норм
процесуального права.

Так, участь сторін у цивільному процесі
зумовлена тим, що судовий спір має
місце саме між ними і його вирішення
впливає безпосередньо на їх права чи
обов'язки.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов, послався на те, що
ОСОБА_3 було незаконно притягнуто до
кримінальної відповідальності, чим
завдано моральну шкоду, проте у
порушення ст. ст. 11, 33 ЦПК України не
роз'яснив позивачеві його право на
подачу заяви про залучення до участі у
справі в якості співвідповідачів
органів, незаконними діями яких
позивачеві завдано моральних
страждань.

Крім того, у резолютивній частині
рішення суд першої інстанції зазначив,
що моральна шкода відшкодовується за
незаконні дії суду, не звернувши уваги
на предмет і підставу позову, які
вказують на те, що позивач пов'язує
завдану йому шкоду також із діями інших
правоохоронних органів.

Посилання апеляційного суду на те, що у
разі залучення до участі у справі осіб,
прав та обов'язків яких стосується
рішення суду, призведе до продовження
порушення прав позивача є
неправомірним і таким, що суперечить
вимогам ЦПК України. Так, згідно зі ст.
119 ЦПК України позивач формулює позовні
вимоги і зобов'язаний був зазначити
належний склад відповідачів у позові, а
суд згідно вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК
України уточнити склад осіб, які беруть
участь у справі. При цьому захист прав
одних осіб за рахунок порушення прав
інших осіб призведе до порушення вимог
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної
казначейської служби України
задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного
суду Хмельницької області від 08 квітня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 13 травня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.О. Писана

О.В. Умнова

І.М. Фаловська