Справа № 515/1392/14-ц
Провадження № 2/515/1713/14
Татарбунарський районний суд Одеської
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року. Татарбунарський
районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді
Сивоконь Т.І.

при секретарі
Коваленко І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Татарбунари
справу за позовом ОСОБА_1 до Лиманської
сільської ради, ОСОБА_3, третя особа -
відділ Держземагенства у
Татарбунарському районі про визнання
рішення Лиманської сільської ради від
22.10.1996 року зі змінами від 09.10.2009 року у
частині передачі у власність ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,2500 га по
АДРЕСА_2 та державний акт на право
власності на земельну ділянку
незаконними та скасувати,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
вищевказаною позовною заявою до
відповідачів, посилаючись на наступні
обставини.

13 листопада 1962 року, згідно договору
купівлі-продажу, нею було придбано
житловий будинок з господарськими
спорудами за адресою в АДРЕСА_1,
власницею якого вона є по теперішній
час. Відповідно до рішення
Татарбунарського районного суду від 29
липня 1993 року, залишеного без змін
ухвалою Одеського апеляційного суду
від 18 січня 1994 року, відповідачка
ОСОБА_3 зобов'язана не чинити ОСОБА_1
перешкод у користуванні та володінні
зазначеним будинком.

10 жовтня 2008 року виконкомом
Лиманської сільської ради було
прийнято рішення про видачу свідоцтва
про право власності на домоволодіння з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1 в
таких частка: ОСОБА_1- 60%, ОСОБА_3 -40%. Дане
рішення виконкому сільської ради
позивачкою ОСОБА_1 було оскаржене у
судовому порядку і рішенням суду від
29.11.2011 року скасовано. А отже позивачка
є власницею всього житлового будинку з
надвірними спорудами за вищевказаною
адресою.

Відповідно до норм Земельного Кодексу
України вона звернулася з заявою до
сілської ради з питання безоплатної
приватизації земельної ділянки для
будівництва та обслуговування будинку.
Рішенням сесії Лиманської сільської
ради їй було відмовлено в цьому з
посиланням на те, що на вказану
земельну ділянку виготовлений
державний акт на право власності на
ім'я ОСОБА_3, площею 0,2500 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
за адресою АДРЕСА_2.

Позивачка вважає, що даним рішенням
порушено її право, так як вона не може в
повному обсязі користуватися та
обслуговувати свій житловий

будинок, оскільки він знаходиться на
земельній ділянці, власницею якої є
відповідачка ОСОБА_3 Тому позивачка
вимушена звернутися до суду з позовом
за захистом своїх порушених прав і
просить визнати недійсним рішення
сільської ради в частині передачі
ОСОБА_3 у приватну власність земельної
ділянки, на якій розташований її
будинок та скасувати державний акт на
право власності на земельну ділянку на
ім'я ОСОБА_3

В судове засідання представник
позивачки надав заяву про пожливість
розгляду справи у його відсутності,
позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача Лиманської
сільської ради в судове засідання не
з'явився, надав суду заяву, відповідно
якої просив заслухати справу за його
відсутності та винести рішення згідно
чинного законодавства на розсуд суду.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в
судове засідання не з'явилася, будучи
належним чином повідомленою про
розгляд справи, заяв про причини неявки
та можливість розгляду справи у її
відсутності суду не надала, тому суд
вважає можливим розглянути справу у її
відсутності.

Третя особа - представник відділу
Держземагенства у Татарбунарському
районі до судового засідання не
з'явився, будучи належним чином
повідомленим про день, час та місце
розгляду справи, заяви про причину
неявки та можливість розгляду справи у
його відсутності не надіслав.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст.10 ЦПК України визначено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 13 листопада 1962 року
(а.с.7) ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4, зі згоди
його дружини ОСОБА_3, домоволодіння, яке
складається із двох кімнат, сіней,
комірки, веранди, розташованих в
с.Лиман Татарбунарського району
Одеської області.

Згідно рішення Татарбунарського
районного суду від 29 липня 1993
року(а.с.8-10), залишеного в силі ухвалою
судової колегії по цивільним справам
Одеського обласного суду від 18.01.1994
року (а.с.11), ОСОБА_3 зобов'язана не
чинити перешкод у користуванні та
володінні ОСОБА_1 житловим будинком по
АДРЕСА_1 Одеської області, шляхом
звільнення вказаного домоволодіння.

Відповідно рішення сесії Лиманської
сільської ради №690-У від 09.10.2009 року з
додатком (а.с.12,13), було внесено зміни до
рішень Лиманської сільської ради, в
тому числі №36 від 22.10.1996 року, про
передачу безоплатно у власність
громадянам земельних ділянок для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка) у селах - не
більше 0,25 га та для ведення особистого
селянського господарства - не більше 2,0
га. Даним рішенням ОСОБА_3 передано
земельну ділянку для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) 0,2500 га в АДРЕСА_2.

Копією державного акту на право
власності на земельну ділянку АИ №590985
від 29.04.2010 року (а.с.17) підтверджується,
що ОСОБА_3 є власницею земельної
ділянки по АДРЕСА_2

Згідно рішення сесії Лиманської
сільської ради №665-УІ від 29.04.2014 року,
ОСОБА_1 відмовлено в наданні безоплатно
у

приватну власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд в зв'язку з тим, що на
дану земельну ділянку виготовлений
державний акт на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3

У відповідності до ч.1 ст.116 ЗК України,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу
України, п.34 ст.26 та ст.46 Закону України
«Про місцеве самоврядування»,
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин
відноситься до виключної компетенції
сільських, селищних, міських рад та
здійснюється на сесіях цих рад шляхом
прийняття рішень. Згідно ст.59 вказаного
Закону рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти у формі
рішень. Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні після
обговорення більшістю депутатів від
загального складу ради, крім випадків,
передбачених цим Законом.

Згідно ст.12 Земельного кодексу
України, здійснення контролю за
використанням та охороною земель
комунальної власності, додержання
вимог земельного законодавства на
території сіл покладено на відповідні
сільські ради.

Відповідно до ст.10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», сільська рада є органом
місцевого самоврядування, що
представляє відповідні територіальні
громади та здійснює від імені та в
інтересах функцій місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією та законами України та
відповідно уповноважена представляти
інтереси держави в спірних
правовідносинах.

Відповідно до п.12 Перехідних положень
Земельного кодексу України,
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради.

Згідно ст.118 ЗК України громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Відповідний орган
місцевого самоврядування або орган
виконавчої влади в місячний термін
розглядає клопотання і надає дозвіл
підприємствам, установам та
організаціям на розробку проекту
приватизації земель. Сільська, селищна,
міська рада у місячний строк розглядає
проект відведення та приймає рішення
про передачу земельної ділянки у
власність.

Відповідно до ст.14 Конституції України
землі є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Частиною 2 статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд вважає обґрунтованими вимоги
позивачки про визнання недійсним та
скасування рішення Лиманської
сільської ради в частині передачі у
приватну власність ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 0,2500 га для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), оскільки в даному
випадку порушуються права ОСОБА_1, як
власниці житлового будинку, що
знаходиться на даній земельній
ділянці. Відмова позивачці у наданні
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки сільською радою не мотивована.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу, згідно ст.118 ЗК України, може
бути лише невідповідність місця
розташування об'єкта вимогам законів,

прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
утворень, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

При вирішенні питання про визнання
незаконним та скасування Державного
акту на право власності на земельну
ділянку, виданого ОСОБА_3, суд звертає
увагу на те, що державний акт на право
приватної власності на землю видається
на підставі рішення органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої
влади, тому вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий, і дотримання вимог,
передбачених земельним
законодавством, зокрема статтями 116, 118
ЗК України. Оскільки рішення сільської
ради, що стало підставою для видачі
оспорюваного державного акту є
незаконним, тому скасуванню підлягає і
сам Державний акт.

Керуючись Конституцією України,
Законом України «Про місцеве
самоврядування в Україні» ст.ст.10, 116, 118
ЗК України, ст.ст.58-60, 213, 215 ЦПК України,
суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до
Лиманської сільської ради, ОСОБА_3,
третя особа - відділ Держземагенства у
Татарбунарському районі про визнання
рішення Лиманської сільської ради від
22.10.1996 року зі змінами від 09.10.2009 року у
частині передачі у власність ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0,2500 га по
АДРЕСА_2 та державний акт на право
власності на земельну ділянку
незаконними та скасувати задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
рішення Лиманської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області №690-У від 09.10.2009 року із
внесенням змін до рішення Лиманської
сільської ради №36 від 22.10.1996 року в
частині передачі безоплатно у приватну
власність ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,2500 га по АДРЕСА_2

Визнати незаконним та скасувати
даржаний акт на право власності на
земельну ділянку серії АИ №590985 від
29.04.2010 року на ім'я ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Татарбунарський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом 10 днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя Сивоконь