Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Касьяна О.П.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
визнання недійсними договору про
надання та використання платіжної
картки та договору про відкриття
рахунку

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 20 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із позовом до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання
недійсними договору про надання та
використання платіжної картки та
договору про відкриття рахунку.

Зазначав, що 6 березня 2008 року на
підставі його заяви банк видав йому
платіжну карту з кредитним лімітом 7 000
грн на умовах сплати 30 % річних та
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії карти. Разом з
тим, кредитний договір складається із
кількох документів: заяви, Умов надання
банківських послуг, Правил
користування платіжною карткою та
Тарифів банку, що свідчить про
недотримання встановленої законом
письмової форми для вчинення такого
правочину. Посилався на те, що йому не
було надано повну інформацію щодо
сукупної вартості кредиту, умов
кредитування. Крім того зазначав, що
його волевиявлення щодо строку дії
кредитного договору було спрямоване на
те, що кінцевим строком повного
погашення кредиту є останній день
місяця дії картки. На автоматичну
пролонгацію кредитного договору кожні
12 місяців, що передбачена Умовами, він
не погоджувався, тому просив
задовольнити позов.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 20 березня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

У заяві позичальника на отримання
кредиту зазначено, що ця заява разом із
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою та Тарифами банку складає між
ним та банком договір про надання
банківських послуг.

Враховуючи те, що у заяві на отримання
кредиту позичальник засвідчив своїм
підписом факт ознайомлення із Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою та
Тарифами банку як частиною кредитного
договору, положення цих умов складають
зміст кредитних правовідносин між
сторонами відповідно до ст. 1054 ЦК
України та свідчать про дотримання
форми кредитного договору відповідно
до ст. 1055 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо
неправильності нарахування платежів
за кредитом та неузгодження назв
наданих банком документів як складових
кредитного договору із тими, що
зазначені у заяві, є доводами на
спростування розміру кредитної
заборгованості та не є підставою
недійсності вчиненого правочину.

Визначення розміру штрафних санкцій
складанням фіксованої суми та
процентів від ціни позову не
встановлює подвійну відповідальність
за одне й те саме порушення, а є
способом нарахування неустойки за
прострочення виконання кредитного
зобов'язання.

Згідно заяви позичальника на видачу
кредиту, строк дії кредитного ліміту
відповідає строку дії карти.

Пролонгація договору передбачає
продовження строку дії кредитного
договору після виконання сторонами
його умов із переукладенням договору
на тих самих умовах, тобто видачею
грошових коштів і нової платіжної
картки (постанова Верховного Суду
України № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року).

Тлумачення судами пролонгації
кредитного договору як автоматичної
дії у разі відсутності заяви
позичальника про закриття
контррахунку є необґрунтованим, проте
на висновки щодо безпідставності
позову ОСОБА_4 про визнання недійсним
кредитного договору не впливає.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у

цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 20 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
Т.П. Дербенцева
С.О.
Карпенко
О.П. Касьян