Номер провадження: 22-ц/785/6781/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Вадовської Л.М.,

суддів -
Ващенко Л.Г.,

Колеснікова Г.Я.,

при секретарі -
Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
власності на частку нерухомого майна,
скасування права власності на частку
нерухомого майна, зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю третьої
особи органу опіки та піклування
Виконавчого комітету Іллічівської
міської ради про визнання майна
спільною сумісною власністю, поділ
майна, визнання права власності на
частку нерухомого майна з припиненням
права співвласника на частку у
спільному майні та присудженням
грошової компенсації замість частки у
праві спільної сумісної власності на
нерухоме майно за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Іллічівського
міського суду Одеської області від 11
червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 6 березня
2013 року до суду з вищеназваним позовом,
вказав, що перебував з ОСОБА_4 у шлюбі з 9
листопада 2002 року. За час шлюбу на
підставі договору купівлі-продажу на
ім'я дружини ОСОБА_4 та малолітньої
дочки ОСОБА_5 7 вересня 2005 року придбано
в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.
Посилаючись на припинення подружніх
стосунків, право спільної сумісної
власності на ? частку квартири, ОСОБА_3
просив визнати за ним в порядку поділу
майна подружжя право власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1 та скасувати
право власності на ? частку цієї ж
квартири ОСОБА_4 (т.1 а.с.4-6).

Відповідач ОСОБА_4 позов визнала
частково, звернувшись 7 травня 2013 року
до суду із зустрічним позовом,
посилаючись на розірвання шлюбу, не
проживання ОСОБА_3 в квартирі з жовтня
2012 року, наявність у ОСОБА_3 іншого
житла, неподільність майна та
неможливість користування таким
спільно тощо, просила визнати за нею
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної
сумісної власності на ? частку квартири
АДРЕСА_1; поділити майно подружжя, в
порядку поділу майна подружжя визнати
за нею ОСОБА_4 право власності на ?
частку квартири з припиненням права
ОСОБА_3 на частку у спільному майні та
присудженням грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно (т.1 а.с.38-42).

Позивач ОСОБА_3 вимоги зустрічного
позову визнав частково (т.1 а.с.136-137).

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 11 червня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено, визнано за
ОСОБА_3 право власності на ? частку
квартири та скасовано право власності
ОСОБА_4 на ? частку квартири; зустрічний
позов ОСОБА_4 задоволено частково,
визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
спільної сумісної власності на ? частку
квартири АДРЕСА_1, в іншій частині
зустрічних вимог відмовлено (т.1
а.с.161-166).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову в позові ОСОБА_3 та
про задоволення її зустрічного позову.

Неправильність рішення суду апелянт
мотивувала порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення,
дослідивши докази, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

ОСОБА_3, 1973 року народження, та ОСОБА_4,
1977 року народження, зареєстрували шлюб
9 листопада 2002 року. Рішенням
Іллічівського міського суду Одеської
області від 10 квітня 2013 року за позовом
ОСОБА_4 шлюб розірвано (т.1 а.с.11, 148).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5, 2004
року народження (т.1 а.с.12).

7 вересня 2005 року приватним нотаріусом
Іллічівського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_6
посвідчено договір купівлі-продажу за
участю малолітньої дитини, за яким
ОСОБА_7, ОСОБА_4, діюча від свого імені та
від імені малолітньої дитини ОСОБА_5,
продали, а ОСОБА_8, ОСОБА_9 купили
квартиру АДРЕСА_2. Договір 7 вересня 2005
року зареєстровано в реєстрі нотаріуса
за №5754 та в Державному реєстрі
правочинів. Дозвіл на продаж належної
малолітній ОСОБА_5 1/3 частки квартири
АДРЕСА_2 та придбання частки квартири
АДРЕСА_1 дано за заявою батьків ОСОБА_3
та ОСОБА_4 розпорядженням Іллічівської
міської ради від 6 вересня 2005 року
№718 (т.1 а.с.46-49).

7 вересня 2005 року приватним нотаріусом
Іллічівського міського нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_6
посвідчено договір купівлі-продажу
квартири за участю малолітньої дитини,
за яким ОСОБА_10, ОСОБА_11 продали, а
ОСОБА_4, діюча від свого імені та від
імені малолітньої дитини ОСОБА_5,
купили в рівних частках квартиру
АДРЕСА_1. Договір 7 вересня 2005 року
зареєстровано в реєстрі нотаріуса за
№5760 та в Державному реєстрі
правочинів, державна реєстрація права
власності на нерухоме майно бюро
технічної інвентаризації проведена 9
вересня 2005 року (т.1 а.с.16, 43-45).

Таким чином, за час шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 набули ? частку квартири
АДРЕСА_1, інша ? частка цієї квартири
належить їхній малолітній дитині
ОСОБА_5

Майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу) (ст.60 СК України).

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності. Це означає, що ні
дружина, ні чоловік не зобов'язані
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте у
шлюбі, відповідно до статті 60 СК воно
вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбане під час шлюбу, то
реєстрація прав на нього лише на ім'я
одного з подружжя не спростовує
презумпції належності його до спільної
сумісної власності подружжя.

Таким чином, ? частка нерухомого майна
як то квартири АДРЕСА_1, як така, що
набута за час шлюбу, у сенсі положень
статті 60 СК України є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Сторони цю обставину не заперечують, не
зважаючи на реєстрацію на підставі
правочину права на ? частку на ім'я

ОСОБА_4 жоден зі сторін не заявляє про
право особистої приватної власності на
? частку квартири з підстав набуття
цього майна за особисті кошті.

Суд першої інстанції з правом спільної
сумісної власності подружжя на ? частку
квартири АДРЕСА_1 визначився правильно
та обгрунтовано висновок про це
зазначив в резолютивній частині
рішення.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ч.1 ст.70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі (ч.1 ст.71 СК України).

ОСОБА_3 заявлено вимогу про визнання в
порядку поділу ? частки квартири як
спільного майна подружжя за ним права
власності на ? частку.

ОСОБА_4 заявлено вимоги про визнання ?
частки квартири спільною сумісною
власністю подружжя, поділ ? частки
квартири як спільного майна подружжя,
виділення їй в порядку поділу майна
подружжя у власність ? частки квартири
з припиненням права чоловіка на частку
в спільному майні та присудженням йому
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно.

Таким чином, кожен із подружжя заявляє
вимоги про поділ ? частки квартири
АДРЕСА_1 як майна подружжя, сторони
визнають рівність часток у майні
подружжя, будь-яка домовленість між
подружжям чи шлюбний договір із
визначенням інших часток у майні
подружжя відсутні, відтак,
обґрунтовано слід виходити з рівності
часток кожного з подружжя в спірному
нерухомому майні, як то по ? ( ? : 2 = ?).

Аналізуючи зміст вимог первісного та
зустрічного позовів, висновки суду та
обгрунтування встановлених судом
обставин тощо, слід зазначити наступне.

ОСОБА_3 не зазначає в прохальній
частині позовної заяви про визнання ?
частки квартири спільною сумісною
власністю подружжя, про поділ майна
подружжя, однак зі змісту позовних
вимог вбачається, що саме цим
обґрунтовує позивач за первісним
позовом вимогу про визнання за ним
права власності на ? частку квартири. З
огляду на спірні правовідносини, суд
мав правильно сформулювати
резолютивну частину рішення та
обов'язково зазначити в такій висновок
про визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, поділ майна,
визнання в порядку поділу майна за
кожним із подружжя права власності на
частку майна. Доводи апеляційної
скарги з цій частині є правильними. Що ж
до вимоги ОСОБА_3 про скасування права
власності ОСОБА_4 на ? частку квартири,
то таке формулювання вимоги не є
правовим, відповідно, висновок в
рішенні суду першої інстанції про
скасування права власності ОСОБА_4 на ?
частку квартири не ґрунтується на
законі, суперечить висновку суду про
спільну сумісну власність подружжя на ?
частку квартири, рівність часток
кожного з подружжя у цій спільній
власності. До поділу майна подружжя ?
частка квартири є спільною сумісною
власністю подружжя, після поділу майна
? частка квартири стає спільною
частковою власністю, де частка
чоловіка рівна ?, частка дружини рівна ?.
ОСОБА_4 зазначає в прохальній частині
зустрічної позовної заяви про
виділення їй у власність ? частки
квартири. Таке формулювання вимоги не є
правильним, оскільки нерухоме майно у
власність не виділяється, на нерухоме
майно право власності визнається
(позов про визнання права).

Суд першої інстанції неправильно
обґрунтовує висновки в частині вимог
про поділ майна, оскільки визнання в
порядку поділу майна подружжя права
власності за кожним на ідеальні частки
теж вважається поділом майна у сенсі
положень частини 1 статті 71 СК України.
Не ґрунтується на законі й
обгрунтування висновку суду в частині
вирішення вимог про визнання за ОСОБА_4
права власності на ? частку квартири,
оскільки до поділу майна подружжя ?
частка квартири є спільною сумісною
власністю подружжя, а не власністю
ОСОБА_4 Доводи апеляційної скарги в цій
частині є правильними.

Формулювання висновків суду першої
інстанції не у відповідності до норм
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, згідно п.4 ч.1
ст.309 ЦПК України є підставою для

зміни рішення суду із зазначенням в
резолютивній частині висновку про
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 ? частки квартири АДРЕСА_1, про
поділ ? частки квартири; про визнання за
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку поділу майна
подружжя права приватної власності на ?
частку квартири за кожним окремо.
Оскільки рішення суду як
правовстановлюючий документ на
нерухоме майно підлягатиме наданню
державному реєстраторові для
проведення державної реєстрації прав
на нерухоме майно та їх обтяжень, то в
резолютивній частині рішення має бути
зазначено площу (загальну, за
наявності, житлову) об'єкту нерухомого
майна та його технічну характеристику
згідно складеного бюро технічної
інвентаризації технічного паспорту.

Щодо визнання за ОСОБА_4 права
власності на ? частку квартири з
припиненням права ОСОБА_3 на його
частку у спільному майні та
присудженням ОСОБА_3 грошової
компенсації замість частки у праві
спільної сумісної власності на
нерухоме майно, то суд першої інстанції
в рішенні послався на безпідставність
вимог, обґрунтувавши свій висновок тим,
що ОСОБА_3 не має права власності в
спірній квартирі та що ОСОБА_4, внісши
на депозитний рахунок 89 600,00 грн., не
уточнила при цьому вимоги в частині
розміру компенсації.

Підстави для визнання за ОСОБА_4 права
власності на ? частку квартири з
припиненням права ОСОБА_3 на частку у
спільному майні та присудженням йому
грошової компенсації замість частки у
праві спільної сумісної власності на
нерухоме майно дійсно відсутні, однак
мотиви такого висновку є іншими, що
згідно п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є
підставою для зміни рішення суду.

Так, положеннями частини 4 статті 71 СК
України визначено, що присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема,
на квартиру, допускається лише за його
згоди, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.

ОСОБА_3 з присудженням грошової
компенсації замість його ? частки у
праві спільної сумісної власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1 не згоден, при
цьому незгода не пов'язана з розміром
грошової компенсації.

Відсутність згоди на отримання
компенсації у сенсі положень частини 4
статті 71 СК України вказує на те, що
право ОСОБА_3 на частку у спільному
майні може бути припинене з
присудженням грошової компенсації
лише у випадку, передбаченому
Цивільним кодексом України, а саме в
порядку статті 365 ЦК України, що не
передбачає згоди співвласника на
одержання компенсації вартості його
частки.

За змістом частини 1 статті 365 ЦК
України право особи на частку у
спільному майні може бути припинене за
рішенням суду на підставі позову інших
співвласників, якщо: 1) частка є
незначною і не може бути виділена в
натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне
володіння і користування майном є
неможливим; 4) таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Отже,
дана норма матеріального права
передбачає підстави і умови судового
припинення права власності на частку у
спільному майні, де підстави визначено
в пунктах 1-3 частини 1 статті 365 ЦК
України, а умову зазначено в пункті 4
частини 1 даної статті.

Для судового припинення права
власності на частку у спільному майні
необхідно встановити наявність
будь-якої з обставин, передбачених
пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК
України, за умови, що таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.
Тобто, суд має дати оцінку наявності
обставини в сукупності з умовою, при
цьому визначальним під час вирішення
спору про припинення права на частку у
спільному майні за вимогою інших
співвласників є те, що шкода від
припинення права на частку не буде
істотною (висновки Верховного Суду
України, викладені в постановах,
ухвалених в справах №6-81цс11, №6-68цс14).

Квартира АДРЕСА_1 двокімнатна, загальна
площа квартири становить 48,9 кв. м,
квартира знаходиться на другому
поверсі двоповерхового житлового
будинку. Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної експертом Одеського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, (висновок №3340/24 від 24 жовтня
2013 року) виділити в натурі ? частку
квартири з окремим виходом в складі
жилих і підсобних

приміщень без втрати цільового
призначення технічно неможливо (т.1
а.с.13-15, 98-105).

Отже, передбачена пунктом 1 частини 1
статті 365 ЦК України підстава судового
припинення права на частку у спільному
майні наявна.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвали шлюб в
судовому порядку 10 квітня 2013 року.
ОСОБА_4 не бажає, щоб ОСОБА_3 проживав в
квартирі, посилається на складні
стосунки, конфлікти, звернення з
заявами на неправомірні дії чоловіка
до правоохоронних органів тощо. Таким
чином, ОСОБА_4 доводить наявність
передбаченої пунктом 3 частини 1 статті
365 ЦК України підстави, а саме, що
спільне володіння і користування
майном є неможливим. ОСОБА_3 цієї
підстави не спростовує, зазначає, що
проживає в житлі по найму в силу
розірвання шлюбу та складних стосунків
з дружиною.

Отже, з огляду на розірвання шлюбу та не
збереження між колишнім подружжям
нормальних стосунків, можливо вважати
наявною передбачену пунктом 3 частини 1
статті 365 ЦК України підставу судового
припинення права на частку у спільному
майні. Що ж до звернення до
правоохоронних органів, то таке мало
місце один раз, з матеріалів
кримінального провадження, що
досліджені судом, неправомірності дій
ОСОБА_3 по відношенню ОСОБА_4 не
вбачається, тому підстав приймати ці
матеріали до уваги не має (т.2 а.с.65-69).

За змістом частини 1 статті 365 ЦК
України сама по собі наявність
вищевказаних підстав не є достатньою
для припинення права на частку у
спільному майні, оскільки має бути
наявною визначена пунктом 4 частини 1
цієї статті умова - таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

ОСОБА_4 відсутність істотної шкоди
інтересам чоловіка мотивує тим, що
ОСОБА_3 сам у 2012 році перед розірвання
шлюбу залишив квартиру, що проживає в
іншому житлі, що є співвласником іншої
квартири тощо.

ОСОБА_3 зазначає, що припинення права на
частку у спільному майні завдасть
істотної шкоди не лише йому, оскільки
не має у власності окремого житла,
проживає в житлі по найму, а й
малолітній дочці, утримання якої є його
батьківським обов'язком та на користь
якої зможе провести відчуження своєї
частки.

Перевіряючи доводи ОСОБА_4 про
забезпеченість ОСОБА_3 іншим житлом,
встановлено, що дійсно ОСОБА_3 з 2002 року
разом зі своїми батьками ОСОБА_12,
ОСОБА_13 та сестрою ОСОБА_14 є
співвласником (кожен по ? частці)
трикімнатної квартири НОМЕР_4
загальною площею 55,00 кв. м житловою
площею 36,80 кв. м по АДРЕСА_3. Квартиру
сім'я отримала у 1979 році, набула у
спільну власність в порядку
приватизації. В квартирі проживають
батьки, сестра та ОСОБА_15, з яким сестра
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах. ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1
був зареєстрований з 28 січня 2005 року по
13 вересня 2013 року, проте фактично
проживав з дружиною в квартирі АДРЕСА_1,
а з розірванням шлюбу в житлі по найму
(т.2 а.с.40, 58-64).

Таким чином, ОСОБА_3 дійсно є
співвласником ? частки іншої квартири,
однак ця частка теж є незначною,
квартира знаходиться в іншому
населеному пункті, в квартирі фактично
проживає дві сім'ї як то батьки та
сестра з чоловіком. За таких обставин,
стверджувати, що ОСОБА_3 забезпечений
окремим житлом безпідставно. Те, що
ОСОБА_3 пішов зі спірної квартири в
житло по найму, пов'язано з розірванням
шлюбу, і ні в якому разі не свідчить про
те, що збереження власності на частку в
квартирі АДРЕСА_1 для нього не важливо.
Правомочності власника обумовлюють
право ОСОБА_3 розпорядитися власністю
на власний розсуд, в тому числі й в
інтересах своєї малолітньої дитини,
дають можливість вирішити своє житлове
питання тощо. Припинення права особи на
частку в житлі за відсутності у особи
іншого окремого (самостійного) житла є
істотною шкодою для особи.

ОСОБА_4 не довела, що припинення права
ОСОБА_3 на частку у спільному майні не
завдасть істотної шкоди його інтересам
та інтересам дитини, батьком якої він є.
Шкода від припинення права на частку
буде істотною, а це, виходячи з правової
позиції Верховного Суду України є
визначальним. Істотність шкоди
виключає судове припинення права на
частку у спільному майні.

На виконання положень частини 5 статті
71 СК України ОСОБА_4 попередньо

внесла відповідну грошову суму на
депозитний рахунок суду. Оскільки
судовим рішенням грошова компенсація
ОСОБА_3 не присуджується, то
Територіальним управлінням Державної
судової адміністрації України в
Одеській області підлягають
поверненню ОСОБА_4 внесені 13 травня
2014 року на підставі ухвали
Іллічівського міського суду Одеської
області від 11 квітня 2014 року в справі
№501/885/13-ц на депозитний рахунок грошові
кошти в сумі 89 600,00 грн.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1
ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 11 червня 2014 року
змінити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
права власності на частку нерухомого
майна, скасування права власності на
частку нерухомого майна, зустрічний
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи органу опіки та
піклування Виконавчого комітету
Іллічівської міської ради про визнання
майна спільною сумісною власністю,
поділ майна, визнання права власності
на частку нерухомого майна з
припиненням права співвласника на
частку у спільному майні та
присудженням грошової компенсації
замість частки у праві спільної
сумісної власності на нерухоме майно -
задовольнити частково.

Визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 ? частку квартири АДРЕСА_1.

Поділити ? частку квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) в порядку поділу майна
подружжя право приватної власності на ?
частку квартири НОМЕР_3 загальною
площею 48,9 кв. м житловою площею 27,3 кв. м,
що складається з житлової кімнати
площею 12,4 кв. м, житлової кімнати
площею 14,9 кв. м, кухні площею 6,1 кв. м,
вбиральні площею 1,1 кв. м, ванної
кімнати площею 2,6 кв. м, коридору площею
9,4 кв. м, кладової площею 1,2 кв. м, балкону
площею 1,2 кв. м та знаходиться в будинку
АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) в порядку поділу майна
подружжя право приватної власності на ?
частку квартири НОМЕР_3 загальною
площею 48,9 кв. м житловою площею 27,3 кв. м,
що складається з житлової кімнати
площею 12,4 кв. м, житлової кімнати
площею 14,9 кв. м, кухні площею 6,1 кв. м,
вбиральні площею 1,1 кв. м, ванної
кімнати площею 2,6 кв. м, коридору площею
9,4 кв. м, кладової площею 1,2 кв. м, балкону
площею 1,2 кв. м та знаходиться в будинку
АДРЕСА_1

Територіальному управлінню Державної
судової адміністрації України в
Одеській області повернути ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
внесені 13 травня 2014 року на підставі
ухвали Іллічівського міського суду
Одеської області від 11 квітня 2014 року в
справі № 501/885/13-ц на депозитний рахунок
грошові кошти в сумі 89 600,00 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Л.М.Вадовська

Судді
Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков