У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової
Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник
А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання незавершеного
будівництвом будинку об'єктом права
спільної сумісної власності та
визнання права власності на його
частину, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 12 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, просила
визнати об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя
незавершений будівництвом будинок по
АДРЕСА_1 та визнати за нею право
власності на 1/2 його частину.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з
1987 до 2006 року вона перебула з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням виконавчого комітету
Хмельницької міської ради
Хмельницької області від 24 листопада
1994 року № 130 ОСОБА_4 виділено земельну
ділянку площею 0, 01 га по АДРЕСА_1 та
надано дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку. За
час шлюбу вони будували будинок за
зазначеною адресою. Будівництво
спірного будинку не завершене, в
експлуатацію він не зданий. Будинок є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, оскільки будувався
за спільні кошти подружжя.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 14 травня
2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 12 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення.
Визнано незавершений будівництвом
будинок по АДРЕСА_1 об'єктом права
спільної сумісної власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину незавершеного
будівництвом будинку по АДРЕСА_1.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 14 листопада 2013 року за ОСОБА_3
визнано право власності на 1/2 частину
будівельних матеріалів, використаних у
процесі будівництва будинку по
АДРЕСА_1, як її частини у спільному
майні - об'єкті будівництва. Суд першої
інстанції дійшов висновку, що режим
спільної сумісної власності подружжя
було припинено ухваленням зазначеного
рішення суду, а тому такий режим
перейшов у режим спільної часткової
власності подружжя. Один і той же об'єкт
не може перебувати у спільній сумісній
та спільній частковій власності
одночасно.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що будівництво
незавершеного будівництвом будинку
розпочато сторонами за час шлюбу, тому
такий будинок є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Визнання
за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частину
будівельних матеріалів, використаних у
процесі будівництва зазначеного
будинку, не може бути перешкодою для
задоволення цього позову, оскільки
визнання за нею права власності на
будівельні матеріали, які не визначені
складом, структурою, формою,
властивостями, кількістю, вагою тощо не
породило виникнення в неї права
спільної часткової власності на об'єкт
права спільної сумісної власності
подружжя незавершений будівництвом
будинок (споруду).

Із висновками апеляційного суду не
можна погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 1987 року до 2006
року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
які є повнолітніми. ОСОБА_6 є інвалідом
дитинства.

Рішенням виконавчого комітету
Хмельницької міської ради від 24
листопада 1994 року № 130 ОСОБА_4 виділено
земельну ділянку площею 0,01 га по
АДРЕСА_1 та надано дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку.

15 листопада 2002 року ОСОБА_4 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії І-ХМ № 040935.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 26
червня 2013 року № 96/013, проведеної на
підставі ухвали Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 2 квітня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
права особистої приватної власності на
земельну ділянку та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
права власності на частину будинку та
на частину земельної ділянки, будинок
має статус незавершеного будівництвом.

Судами також встановлено, що будинок не
зданий в експлуатацію.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 14 листопада
2013 року за ОСОБА_3 визнано право
власності на 1/2 частину будівельних
матеріалів, використаних у процесі
будівництва будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації. До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно,
що є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Із змісту зазначених норм
матеріального права випливає, що
спільна власність може бути двох видів:
з визначенням часток учасників
(спільна часткова) і без визначення
таких часток (спільна сумісна). Майно не
може одночасно перебувати у спільній
сумісній власності та спільній
частковій власності.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

З огляду на зазначені положення СК
України, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

У зв'язку з наведеним, висновок
апеляційного суду про задоволення
позову ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права.

Дійшовши висновку про відмову в позові,
суд першої інстанції обгрунтовано
виходив із того, що рішенням
апеляційного суду Хмельницької
області від 14 листопада 2013 року між
сторонами було припинено режим
спільної сумісної власності, оскільки
визнано за ОСОБА_3 право власності на
частину будівельних матеріалів,
використаних у процесі будівництва
будинку по АДРЕСА_1.

Таким чином, апеляційний суд помилково
скасував рішення суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
встановивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 12 червня 2014
року скасувати, рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 14 травня 2014 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник