У х в а л а

іменем україни

05 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М.,
Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
03 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 20 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні
ініціативи») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 23 листопада 2007 року, укладеного з
акціонерним комерційним банком
«ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ
«ТАС-Комерцбанк»), ОСОБА_3 отримала
кредитні кошти у розмірі 31 тис. доларів
США. На забезпечення виконання умов
кредитного договору вона того ж дня
уклала за банком договір іпотеки,
предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У
результаті порушення умов кредитного
договору утворилася заборгованість,
яку вона, незважаючи на вимоги, не
погасила. Враховуючи викладене та те,
що право вимоги за наведеними
договорами перейшло до нього
відповідно до договорів факторингу від
28 листопада 2012 року, укладеного між ним
та товариством з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК
«Вектор Плюс»), яке отримало таке право
від АКБ «ТАС-Комерцбанк», позивач
просив в рахунок погашення кредитної
заборгованості у розмірі 355 963 грн. 30
коп. звернути стягнення на предмет
іпотеки шляхом проведення прилюдних
торгів.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 03 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 20 червня 2014 року, у задоволенні
позову ТОВ «Кредитні ініціативи»
відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні
ініціативи» просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
недоведеності факту передачі
позивачеві прав вимоги за договорами
кредиту та іпотеки, а також
недоведеності розміру кредитної
заборгованості, а, відтак, і права на
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до
умов кредитного договору від 23
листопада 2007 року, укладеного між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, остання
отримала кредитні кошти у розмірі 31
тис. доларів США. На забезпечення
виконання умов кредитного договору
сторони того ж дня уклали договір
іпотеки, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ТОВ «Кредитні
ініціативи» посилалось на те, що у
результаті порушення умов кредитного
договору утворилася заборгованість у
розмірі 355 963 грн. 30 коп., яку ОСОБА_3,
незважаючи на вимоги, не погасила, а
тому він як новий кредитор відповідно
до договорів факторингу від 28
листопада 2012 року має право звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Пославшись на те, що ксерокопії
договорів факторингу та договору про
передачу прав за іпотечним договором
належним чином не завірені, а тому не
можуть вважатися належними та
допустимими доказами у справі, суди у
порушення ч. 4 ст. 10, згідно з якою суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, а
також ч. 2 ст. 64, 130, 303, 315 ЦПК України не
витребували оригінали цих документів,
не роз'яснили позивачеві його права на
подання завірених у відповідності до
чинного законодавства копій цих
доказів або надання суду оригіналів
для огляду в судовому засіданні.

Крім того, суди, формально пославшись
на неможливість перевірки розрахунку
заборгованості та відомостей про
розмір цієї заборгованості на момент
передачі позивачеві прав вимоги за
кредитним договором, у порушення ст. ст.
212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної
правової оцінки кредитному договору
(а.с. 26-36), в якому зазначено суму
наданого кредиту та розрахунок
періодичних платежів, договору
факторингу від 28 листопада 2012 року (а.с.
11-15), який у встановленому порядку
недійсним не визнаний. Тобто, в силу ст.
204 ЦК України діє презумпція
правомірності правочину.

Суди не звернули увагу на те, що
позичальник не виконує умови
кредитного договору ні первинному, ні
новому кредитору та дійшли до
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову з підстав
неотримання відповідачем повідомлення
про відступлення права вимоги за
кредитним договором.

Так, відповідно до положень статей 1077,
1078 ЦК України за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Предметом договору
факторингу може бути право грошової
вимоги, строк платежу за якою настав
(наявна вимога), а також право вимоги,
яке виникне в майбутньому (майбутня
вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт
відповідає перед фактором за дійсність
грошової вимоги, право якої
відступається, якщо інше не
встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст. 1082 ЦК України
встановлено, що боржник зобов'язаний
здійснити платіж факторові за умови, що
він одержав від клієнта або фактора
письмове повідомлення про
відступлення права грошової вимоги
факторові і в цьому повідомленні
визначена грошова вимога, яка підлягає
виконанню, а також названий фактор,
якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора
надання йому в розумний строк доказів
того, що відступлення права грошової
вимоги факторові справді мало місце.
Якщо фактор не виконає цього обов'язку,
боржник має право здійснити платіж
клієнтові на виконання свого обов'язку
перед ним.

Неотримання боржником письмового
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові не є
перешкодою для реалізації права
фактора звернутись у будь-який час за
захистом своїх порушених прав до суду,
а боржник у судовому засіданні має
можливість заперечувати проти вимог
фактора, що відповідає положенням ст. 124
Конституції України.

Крім того, за змістом наведених
положень закону боржник, який не
отримав повідомлення про передачу
права вимоги іншій особи, не
позбавляється обов'язку погашення
заборгованості, а лише має право на
погашення заборгованості первинному
кредитору і таке виконання
зобов'язання є належним.

На наведене суди уваги не звернули та у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
не перевірили, чи погашала ОСОБА_3
заборгованість на користь первинного
кредитора, не навели підстав
неврахування суми заборгованості,
визначеної позивачем отже не
встановили фактичних обставин справи,
від яких залежить правильне вирішення
спору, та норми права, які регулюють ці
правовідносини, не перевірили доводів
та наданих сторонами доказів та
фактично ухилилися від вирішення спору
по суті. Порушене право кредитора
фактично залишилось незахищеним, при
тому, що порушення своїх зобов'язань
відповідачем не оскаржувалось.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 03 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 20 червня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова