АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції: Савицький
Доповідач: Поліщук Н.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м.Києва в
складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М.,
Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві в залі суду справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 06 лютого 2014 року та
апеляційною скаргою додаткове рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 03 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтегрітес» про
захист порушених трудових прав,
визнання наказу про звільнення
незаконним та поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати, стягнення
компенсації за ненадану відпустку та
компенсації за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, вимоги за яким в
подальшому уточнював, в частині
окремих вимог провадження закрито.
Остаточно позивач просив:

1. визнати, що незаконний наказ
№90 від 15 жовтня 2012 рокупро звільнення
позивача з роботи з 15 грудня 2012 року
порушив трудові права позивача, але
виклав позицію відповідача щодо факту
відсутності для позивача роботи за
відповідною професією чи
спеціальністюстаном на 15 жовтня 2012
року;

2. визнати незаконним та
скасувати наказ №101 від 13 листопада 2012
року про звільнення позивача з роботи з
16 жовтня 2012 року;

3. визнати незаконним
ненадання позивачу щорічної відпустки
на підставі поданої 15 жовтня 2012 року
заявита ненадання позивачу будь-якої
відповіді на цю заяву про відпустку у
строк до 17 жовтня 2012 року, визначений
самим відповідачем;

4. поновити позивача на роботі
в ТОВ «Інтегрітес» на посаді старшого
піар-менеджера із зарплатою 8 тисяч
гривень;

5. зобов'язати відповідача
надати позивачу одразу після
поновлення його на роботі за цим
рішенням суду щорічну відпустку на
підставі отриманої відповідачем заяви
позивача від 15 жовтня 2012 рокута
виплатити відповідні грошові кошти за
три дні до початку відпустки за нормами
ст.80 КЗпП України;

6. стягнути на користь позивача
з відповідача зарплату за час роботи з
19 липня 2010 року по 25 липня 2012 року (по
день рішення Апеляційного суду м.Києва
від 25 липня 2012 року), виходячи із суми 8
тисяч гривень на місяць (з 19 липня 2010
року по 25 липня 2012 року минуло 24 місяці)
- 24x8000 =192 тисячі гривень;

7. стягнути на користь позивача
з відповідача зарплату за час з 25 липня
2012 року по 15 жовтня 2012 року (по день
другого звільнення за скороченням
штату), виходячи із суми 8 тисяч гривень
на місяць (з 25 липня 2012 року по 15 жовтня
2012 року минуло 3 місяці) - 3x8000 = 24 тисячі
гривень;

8. стягнути на користь позивача
з відповідача зарплату за час з 16
жовтня 2012 року по день рішення суду за
цим четвертим позовом, виходячи із суми
8 тисяч гривень на місяць;

9. стягнути за ст.237-1 КЗпП з ТОВ
«Інтегрітес» на користь позивача
відшкодування моральної шкоди,
пов'язаної із трьома незаконними
звільненнями, невиплатою зарплати,
ненаданням відпустки та невиконанням
рішення суду про поновлення на роботі у
сумі 200 тисяч гривень;

10. стягнути з відповідача
компенсацію за ненадання позивачу
щорічної відпустки на підставі поданої
15 жовтня 2012 року заяви та ненадання
позивачу будь-якої відповіді на цю
заяву про відпустку у строк до 17 жовтні
2012 року, визначений самим відповідачем;

11. стягнути на користь позивача з
відповідача компенсацію за час
вимушеного прогулу (через затримку
видачі трудової книжки) з 27 липня 2010
року по 27 листопада 2013 року, виходячи із
суми 8 тисяч гривень на місяць (з 27 липня
2010 року по 27 листопада 2013 року) - 40x8 = 320
тисяч гривень;

12. стягнути за ст.237-1 КЗпП з ТОВ
«Інтегрітес» на користь позивача
відшкодування моральної шкоди,
пов'язаної із трьома незаконними
звільненнями, невиплатою зарплати,
ненаданням відпустки, невиконанням
рішення суду про поновлення на роботі
та невидачею трудової книжки у сумі 300
тисяч гривень.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в
судах неодноразово розглядались
подані ним позовні заяви про
неодноразові звільнення його з роботи
у ТОВ «Інтегрітес». В останнє позивача
поновили на роботі на посаді старшого
піар-менеджера на підставі рішення
Апеляційного суду м.Києва від 25 липня
2012 року наказом №89 від 08 жовтня 2012 року,
з яким він ознайомився в суботу 13
жовтня 2012 року.

15 жовтня 2012 року позивачу вручили
наказ №90 від 15 жовтня 2012 року та
попередження про наступне вивільнення
з 15 грудня 2012 року у зв»язку із
скороченням штату. Позивач з цим не
погоджується, оскільки таких змін
фактично не відбулося.

15 жовтня 2012 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про надання
щорічної відпустки, яку обіцяли
розглянути до 17 жовтня 2012 року, проте у
цей день роботодавець, не розглянувши
питання про надання відпустки, почав
з»ясовувати причини відсутності
позивача на роботі 16 жовтня 2012 року.

Наказом №101 від 13 листопада 2012року
позивача звільнено з роботи з 16 жовтня
2012 року за прогул. Позивач вказує, що у
цей день прогулу не було, оскільки він
був присутній у Шевченківському
районному суді м.Києва при розгляді
іншого трудового спору з цим же
відповідачем.

Окрім того, зазначає, що внаслідок
судових спорів із відповідачем
тривалий час не мав заробітку, у
зв»язку із чим не міг оплатити проїзд у
міському транспорті та вимушений був 16
жовтня 2012 року йти пішки містом від
нового робочого місця на лівому березі
м.Києва (м.Київ, вул. Шумського, 1-Б) до
Шевченківського районного суду
м.Києва.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 06 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
вирішуючи спір, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що головним є
питання його переведення після
поновлення на роботі на інше робоче
місце. Не погоджується з висновком суду
про те, що в штатному розписі
відповідача з 2010 року була відсутня
така штатна одиниця як старший
піар-менеджер. Вважає, що суд з
помилками трактував наказ про
скорочення його посади. Не
погоджується з висновками суду щодо
вирішення питання про відпустку.
Посилається на поважність причин
відсутності на робочому місці 16 жовтня
2012 року, про що в матеріалах справи є
відповідні докази. Посилається на те,
що судом залишено поза увагою те, що при
звільненні з позивачем не проведено
розрахунок. Вказує, що судом не
вирішені питання за уточненими
позовними вимогами, прийнятими судом
до розгляду, зокрема, вимога про
затримку у видачі трудової книжки, яку
він просив надіслати йому поштою у
грудні 2012 року.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22
травня 2014 року цивільну справу
повернуто до суду першої інстанції для
вирішення питання про ухвалення
додаткового рішення щодо вимог про:

1. стягнення з відповідача
компенсацію за ненадання позивачу
щорічної відпустки на підставі поданої
15 жовтня 2012 року заяви та ненадання
позивачу будь-якої відповіді на цю
заяву про відпустку у строк до 17 жовтні
2012 року, визначений самим відповідачем;

2. стягнення на користь
позивача з відповідача компенсацію за
час вимушеного прогулу (через затримку
видачі трудової книжки) з 27 липня 2010
року по 27 листопада 2013 року, виходячи із
суми 8000 грн. на місяць (40 місяців) у
розмірі 320000 грн.;

3. стягнення за ст.237-1 КЗпП з ТОВ
«Інтегрітес» на користь позивача
відшкодування моральної шкоди,
пов'язаної із трьома незаконними
звільненнями, невиплатою зарплати,
ненаданням відпустки, невиконанням
рішення суду про поновлення на роботі
та невидачею трудової книжки у сумі 300000
грн.

Додатковим рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 03 липня 2014
року у задоволенні цих позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із додатковим рішенням
суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у
якій просить додаткове рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову. Посилається на
невідповідність висновків суду першої
інстанції фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні позивач підтримав
доводи апеляційних скарг та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача проти
задоволення апеляційних скарг
заперечував, посилаючись на законність
та обґрунтованість рішення та
додаткового рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, розглянувши справу в межах
доводів апеляційних скарг, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухвалених по справі рішень, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційні
скарги підлягають частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в
повній мірі не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції уважав їх
недоведеними, проте повністю
погодитися з таким висновком суду не
можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи убачається, щов
серпні 2010 р. ОСОБА_1 звернувся до
Шевченківського районного суду м.Києва
з позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інтегрітес» про поновлення на роботі,
видачу трудової книжки, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди. Рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 14 лютого 2012
року у справі №2-4099/11 у задоволенні
вказаних позовних вимог відмовлено.

За результатами перегляду даного
рішення судом Апеляційним судом
м.Києва 25 липня 2012 року ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково, а саме задоволено
наступні вимоги: про поновлення на
роботі; заведення на ОСОБА_1 трудової
книжки з внесенням запису про прийом на
роботу з 19 липня 2010р.; про стягнення 2000
грн. моральної шкоди. В задоволенні
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку; визнання, що ТОВ
«Інтегріс» 02 липня 2010 р. зробив ОСОБА_1
офіційну пропозицію про роботу з
окладом 8 тис. грн.; визнання, що
відповідач 19 липня 2010 р. уклав з
позивачем безстроковий трудовий
договір; зобов'язання відповідача
видати або надіслати поштою позивачу
довідку про доходи в 2010 році,
розрахункові листи, копії всіх наказів,
які стосуються позивача, завірену
копію трудової книжки із записом про
прийняття позивача на роботу з 19 липня
2010 року - відмовлено.

08 жовтня 2012 року ТОВ
«Інтегрітес» на виконання рішення
Апеляційного суду м.Києва від 25 липня
2012 року видано наказ №89 про поновлення
ОСОБА_1 на посаді старшого
піар-менеджера з посадовим окладом 1118
грн. на місяць, копію якого було
направлено ОСОБА_1 на його домашню
адресу: 01135, АДРЕСА_1 (а.с.40). У
супровідному листі ОСОБА_1
повідомлялось, що він має з'явитись на
роботу в день, наступний за днем
отримання ним листа та копії наказу про
поновлення.

Окрім того, на виконання рішення
Апеляційного суду м.Києва від 25 липня
2012 року, на ім'я ОСОБА_1 було оформлено
трудову книжку та виплачено ОСОБА_1 2000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

15 жовтня 2012 року у приміщенні
відділу кадрів ТОВ «Інтегрітес», який
знаходиться за адресою: м.Київ,
вул.Борисоглібська,15-Б, ОСОБА_1 під
розпис був ознайомлений з Наказом №89.
Крім того, позивача повідомлено про
місцезнаходження його робочого місця
за адресою - м.Київ, вул.Шумського Юрія,
1-6, офіс 121.

15 жовтня 2012 року ОСОБА_1 під розпис
ознайомлено з наказом №90 від 15 жовтня
2012 року про зміни в організації праці у
зв'язку з ліквідацію посади старшого
піар-менеджера, в якому ОСОБА_1
повідомлялось про його звільнення з 15
грудня 2012 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП
України. До наказу додавався додаток
№1, в якому позивача повідомляли під
розпис про причини звільнення.

Постановою державного виконавця ВДВС
Подільського районного управління
юстиції в м.Києві 26 жовтня 2012 року
виконавче провадження по виконанню
рішення Апеляційного суду м.Києва від 25
липня 2012 року закінчено.

Установлено також, що 15 жовтня 2012 року
позивач, після його поновлення на
роботі, написав заяву (а.с.41) про надання
йому щорічної відпустки за період з 19
липня 2010 року по 19 липня 2012 року на
максимально передбачений законом
строк (48 днів, але не менше 24 днів) з
найближчої дати з 16 жовтня 2012 року.
Разом з тим, оскільки в кожному
конкретному випадку заяви про
відпустку розглядаються керівником
установи, 15 жовтня 2012 року ОСОБА_1
направлена телеграма, в якій
повідомлялось про необхідність ОСОБА_1
вийти на роботу 16 жовтня 2012 року та про
те, що його заява про відпустку буде
розглянута до 17 жовтня 2012 року.

Судом першої інстанції також
установлено, що починаючи з 16 жовтня 2012
року і до 13 листопада 2012 року позивач не
з'являвся на роботу в ТОВ «Інтегрітес»,
у зв'язку із чим не міг бути скорочений
відповідно до п.1 ч.1 ст.40. КЗпП. Протягом
вказаного періоду відповідачем на
адресу позивача направлялись листи та
телеграми з проханням надати пояснення
про причини відсутності на роботі, які
залишились без відповіді.

Наказом №101 від 13 листопада 2012 року
роботодавцем видано наказ про
звільнення позивача з 16 жовтня 2012 року
на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за
прогул . Окрім того, наказ №90 від 15
жовтня 2012 року «Про зміни в організації
праці через ліквідацію посади старшого
піар-менеджера» наказом №102 від 13
листопада 2012 року скасовано, а зі
штатного розпису виключена посада
старшого піар-менеджера з 14 листопада
2012 року.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
позовних вимог в частині визнання, що
незаконний наказ №90 від 15 жовтня 2012
рокупро звільнення позивача з роботи з
15 грудня 2012 року порушив трудові права
позивача, але виклав позицію
відповідача щодо факту відсутності для
позивача роботи за відповідною
професією чи спеціальністюстаном на 15
жовтня 2012 року.

Так, рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 04 квітня 2013
року, яке залишено в силі ухвалою
колегії суддів Судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м.Києва від 20 червня 2013 року,
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про визнання незаконним
поновлення позивача на роботі та
звільнення з роботи в один день 15
жовтня 2012 року; відсутність будь-яких
змін в організації праці відповідачем
з 8 жовтня по 15 жовтня 2012 року; визнання
незаконним та скасування наказу №90 від
15 жовтня 2012 року про звільнення з
роботи з 15 грудня 2012 року; поновлення на
роботі в ТОВ «Інтегрітес» на посаді
старшого піар-менеджера з окладом 8000
грн.; визнання незаконним переведення
на роботу за іншою відмінною від
основного офісу адресою; визнання
незаконним переведення позивача на
роботу із значно меншою за встановлену
трудовим договором зарплатою без
попередження про зміну суттєвих умов
праці.

Вказане рішення набуло
законної сили, відтак, відсутні
підстави уважати, що наказ №90 від 15
жовтня 2012 року є незаконним та порушує
трудові права позивача. Окрім того, в
подальшому такий наказ скасовано самим
відповідачем відповідно до наказу №102
від 13 листопада 2012 року, а позивача
звільнено з інших підстав.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційних скарг в частині
безпідставної відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання незаконним
та скасування наказу №101 від 13
листопада 2012 року про звільнення
позивача з роботи з 16 жовтня 2012 року;
поновлення позивача на роботі в ТОВ
«Інтегрітес» на посаді старшого
піар-менеджера із зарплатою 8 тисяч
гривень, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірвано власником у випадку прогулу
(в тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин.

В матеріалах справи наявна
копія судової повістки про виклик
ОСОБА_1 в судове засідання до
Печерського районного суду м.Києва на 15
жовтня 2012 року з відміткою про
перебування в судовому засіданні з 15
год. 00 хв. до 15 год. 45 хв. (том 1 а.с. 42).

Доказів про наявність поважних
причин відсутності на роботі протягом
робочого дня 16 жовтня 2012 року матеріали
справи не містять, апеляційна скарга
посилань на такі докази не містить, а
твердження про перебування в цей день
суді належними доказами не
підтверджено. Окрім того, матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження причин відсутності
позивача на роботі упродовж з 16 жовтня
2012 року до 13 листопада 2012 року.

Відтак, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні вимог в частині визнання
незаконним та скасування наказу №101
від 13 листопада 2012 року та про
поновлення на роботі.

Окрім того, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог в частині
визнання незаконним ненадання
позивачу щорічної відпустки на
підставі поданої 15 жовтня 2012 року заяви
та ненадання позивачу будь-якої
відповіді на цю заяву про відпустку у
строк до 17 жовтня 2012 року, визначений
самим відповідачем; зобов'язання
відповідача надати позивачу одразу
після поновлення його на роботі за цим
рішенням суду щорічну відпустку на
підставі отриманої відповідачем заяви
позивача від 15 жовтня 2012 рокута
виплатити відповідні грошові кошти за
три дні до початку відпустки за нормами
ст.80 КЗпП України; стягнення з
відповідача компенсації за ненадання
позивачу щорічної відпустки на
підставі поданої 15 жовтня 2012 року заяви
та ненадання позивачу будь-якої
відповіді на цю заяву про відпустку у
строк до 17 жовтні 2012 року, визначений
самим відповідачем;

Надання щорічної відпустки у
конкретний період у межах,
установлених графіком, узгоджується
між працівником і власником, порядок і
умови надання щорічних відпусток
визначені ст.79 КЗпП України. Сама по
собі подача працівником заяви про
надання відпустки не має обов»язковим
наслідком її надання.

Виплата компенсації за
ненадання відпустки на підставі
поданої працівником заяви та за
ненадання відповіді на цю заяву не
передбачена чинним законодавством.

При цьому, ст.83 КЗпП України
передбачена компенсація за
невикористану щорічну відпустку.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.82 КЗпП України до
стажу, що дає право на щорічну основну
відпустку, зараховується, зокрема, час,
коли працівник фактичне не працював,
але за ним згідно з законодавством
зберігалися місце роботи (посада) та
заробітна плата повністю або частково
(в тому числі час оплаченого вимушеного
прогулу, спричиненого незаконним
звільненням або переведенням на іншу
роботу).

Разом з цим, підстави для
застосування положень п.2 ч.1 ст. 82 КЗпП
України відсутні, ураховуючи, що згідно
із рішенням Апеляційного суду м. Києва
від 25 липня 2012 року ОСОБА_1 поновлено
на посаді старшого піар-менеджера в
ТОВ «Інтергрітес» з 28 липня 2010 року,
проте, відмовлено у стягненні за
період вимушеного прогулу заробітної
плати. Рішення набуло законної сили,
відтак відсутні підстави уважати
вимушений прогул оплаченим, що
виключає зарахування періоду з 28 липня
2010 року до стажу роботи, що дає право на
щорічну відпустку.

Колегія суддів також
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
стягнення на користь позивача з
відповідача заробітної плати за час з 25
липня 2012 року по 15 жовтня 2012 року (по
день другого звільнення за скороченням
штату), виходячи із суми 8 тисяч гривень
на місяць (з 25 липня 2012 року по 15 жовтня
2012 року минуло 3 місяці) - 3x8000 = 24 тисячі
гривень, оскільки розмір такої
заробітної плати не є доведеним, а
звільнення позивача за скороченням
штату 15 жовтня 2012 року не мало місця.

Окрім того, відсутні підстави
для стягнення на користь позивача з
відповідача заробітної плати за час з 16
жовтня 2012 року по день рішення суду за
цим позовом, виходячи із суми 8 тисяч
гривень на місяць, оскільки
установлено, що позивач звільнений
наказом від 13 листопада 2012 року з 16
жовтня 2012 року, в цей же день копія
наказу направлена поштою на адресу
позивача разом із розрахунковим
листком та пропозицією отримати
розрахунок належних сум при
звільненні на депозитному рахунку
нотаріуса (а.с. 5 зворот, 6 том 1).
Отримання такого листа з відповідними
документами позивачем не
спростовується, проте право на
отримання грошових коштів позивач не
скористався, відтак відсутні підстави
для покладення на відповідача
відповідальності за затримку
розрахунку при звільненні.

Разом з тим, колегія суддів
частково погоджується з доводами
апеляційної скарги в частині стягнення
середнього заробітку за затримку
видачі трудової книжки, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов»язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст.116
цього Кодексу.

З матеріалів справи убачається,
що позивач в день звільнення не
працював, листом від 13 листопада 2012
року позивача повідомлено про
звільнення та необхідність з»явитися у
відділ кадрів для отримання трудової
книжки.

26 грудня 2012 року позивачем на
адресу відповідача направлено лист про
пересилання трудової книжки на його
домашню адресу поштою, що
підтверджується даними відповідної
поштової картки ( том 1 а.с. 39).

Вказана вимога позивача
виконана не була, а трудова книжка ним
отримана 27 листопада 2013 року.

Твердження представника
відповідача про заборону пересилання
трудових книжок поштою відхиляються
колегією суддів, оскільки відповідно
до п.4.2 Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерства
праці України, Міністерством юстиції
України, Міністерством соціального
захисту населення України 29.07.93 р. №58,
що зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 17 серпня 1993 року за №110
( з відповідними змінами та
доповненнями) визначено, що у разі
відсутності працівника на роботі в
день звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

Відтак, висновки суду першої
інстанції в тій частині, що позивач не
звертався до відповідача з вимогою про
видачу трудової книжки є такими, що не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскільки матеріали справи
містять докази про звернення позивача
до відповідача із письмовою заявою про
пересилання трудової книжки поштою на
його домашню адресу.

Відповідно до ст.235 КЗпП України
за затримку видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу .

Ураховуючи наведене, стягненню з
відповідача на корись позивача
підлягає компенсація за затримку
видачі трудової книжки з вини власника
за період з 13 листопада 2012 року по 27
листопада 2013 року в сумі 10395 грн. 63 коп.,
виходячи із середньоденного заробітку
в сумі 39,83 грн. (тобто виплати за
фактичний час роботи відповідно до
Постанови №100 від 08 лютого 1995 року про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати). Підстави
для обчислення відповідної
компенсаційної виплати, виходячи із
розміру заробітної плати в сумі 8000 грн.,
відсутні.

Вирішуючи питання про
доведеність вимог в частині стягнення
за ст.237-1 КЗпП з ТОВ «Інтегрітес» на
користь позивача відшкодування
моральної шкоди, пов'язаної із трьома
незаконними звільненнями, невиплатою
зарплати, ненаданням відпустки та
невиконанням рішення суду про
поновлення на роботі, у сумі 200 тисяч
гривень, а також стягнення за ст.237-1
КЗпП з ТОВ «Інтегрітес» на користь
позивача відшкодування моральної
шкоди, пов'язаної із трьома незаконними
звільненнями, невиплатою зарплати,
ненаданням відпустки, невиконанням
рішення суду про поновлення на роботі
та невидачею трудової книжки у сумі 300
тисяч гривень, колегія суддів уважає,
що стягненню з відповідача на користь
позивача на відшкодування моральної
шкоди у зв»язку із затримкою видачі
трудової книжки підлягає сума 1000 грн.
Таке відшкодування колегія уважає
достатнім для відновлення втрат
немайнового характеру, пов»язаних з
відновленням порушених трудових прав у
зв»язку із несвоєчасною видачею
трудової книжки.

Відшкодування моральної шкоди з
інших підстав не є обґрунтованим та
доведеним, інші порушення трудових
прав не установлені, відтак в інший
частині такі вимоги задоволенню не
підлягають.

Окрім того, рішення суду в
частині вирішення позовних вимог щодо
стягнення на користь позивача з
відповідача заробітної плати за час
роботи з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012
року (по день рішення Апеляційного суду
м.Києва від 25 липня 2012 року) підлягає
скасуванню із закриттям провадження по
справі в цій частині, виходячи з
наступного.

Так, рішенням Апеляційного суду м.Києва
від 25 липня 2012 року ОСОБА_1 відмовлено у
задоволенні позовних вимог до
відповідача по стягненню середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012
року, рішення набрало законної сили.

Відповідно до ст.205 ч.1 п.2 ЦПК України
суд своєю ухвалою закриває провадження
у справі, якщо набрало законної сили
рішення суду, ухвалене з приводу спору
між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів уважає, що рішення суду в
частині вирішення позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за
період з 19 липня 2010 року по 25 липня 2012
року підлягає скасуванню із закриттям
провадження у цій частині. оскільки
такий спір розглянуто та ухвалено
судове рішення за такими вимогами.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь держави
підлягає стягненню 429 грн. 20 коп.
судового збору.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 06 лютого 2014 року та
додаткове рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 03 липня 2014
року в частині вирішення позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за період з 19 липня 2010 року по
25 липня 2012 року, про стягнення
середнього заробітку за затримку
видачі трудової книжки за період з 13
листопада 2012 року по 27 листопада 2013
року, та про відшкодування моральної
шкоди - скасувати.

Провадження у справі за позовними
вимогами ОСОБА_1 про стягнення
середнього заробітку за період з 19
липня 2010 року по 25 липня 2012 року -
закрити.

В частині вирішення вимог про
стягнення середнього заробітку за
затримку видачі трудової книжки та
відшкодування моральної шкоди
ухвалити нове рішення, яким стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтегрітес» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
затримку видачі трудової книжки за
період з 13 листопада 2012 року по 27
листопада 2013 року в сумі 10395 гривень 63
копійки та 1000 гривень у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 06 лютого 2014 року та додаткове
рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 03 липня 2014 року
залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтегрітес» на
користь держави 429 гривень 20 копійок
судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя
Н.В. Поліщук

Судді
І.М. Білич

Є.В. Болотов