У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О.П., суддів:
Гончара В.П., Дербенцевої Т.П,
Леванчука А.О.,Савченко
В.О.,-розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, Приватного
підприємства «Спільне виробниче
підприємство «Арсенал» про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою Приватного
підприємства «Спільне виробниче
підприємство «Арсенал» на рішення
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 9 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 28 серпня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ
«ВТБ Банк») звернулося до суду із
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 26 листопада 2007 року між ним та
ОСОБА_6 було укладено кредитний договір
№ 26 МКК, зі змінами від 26 серпня
2009 року та від 15 вересня 2010 року, за яким
йому надано кредит у сумі 98
тис. доларів США зі сплатою 14 % річних на
строк до 26 листопада 2014 року. У
той самий день з метою забезпечення
виконання зобов'язань ПАТ «ВТБ Банк»
уклало з ОСОБА_7 і Приватним
підприємством «Спільне виробниче
підприємство «Арсенал» (далі - ПП «СВП
«Арсенал») окремі договори поруки, а 26
серпня 2009 року - договори про внесення
змін до договорів поруки. Позичальник
зобов'язань за кредитним договором не
виконав, у зв'язку з чим станом на 13
травня 2013 року виникла заборгованість.
Позивач просив стягнути солідарно з
боржника і поручителів заборгованість
за кредитом, проценти й пеню та на
підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України
достроково стягнути решту кредиту у
сумі 39 206, 84 доларів США і 5 706 грн 17 коп.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 9 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 серпня 2013 року, позов ПАТ
«ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ПП «СВП
«Арсенал» на користь ПАТ «ВТБ Банк»
заборгованість за кредитним договором
№ 26 МКК від 26 листопада 2007 року у
розмірі 39 206,84 доларів США та 5 706 грн 17
коп., а всього з урахуванням офіційного
курсу НБУ станом на 13 травня 2013 року на
загальну суму 319 286 грн 44 коп. Вирішено
питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПП «СВП «Арсенал»
просило скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, із ухваленням
нового рішення у справі про відмову в
задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 жовтня 2013 року
відмовлено ПП «СВП «Арсенал» у
відкритті касаційного провадження у
даній справі за їхньою касаційною
скаргою на рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 9 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 серпня 2013 року з підстав,
передбачених п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

ПП «СВП «Арсенал» звернулося із заявою
про перегляд вищезазначеної ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
справу допущено до провадження
Верховного Суду України, у порядку гл. 3
розд. V ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від
17 вересня 2014 року заяву ПП «СВП
«Арсенал» задоволено, ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 жовтня 2013 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга ПП
«СВП «Арсенал» підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення не
відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами
попередніх інстанцій встановлено, що 26
листопада 2007 року між ПАТ «ВТБ Банк» та
ОСОБА_6 було укладено кредитний договір
№ 26 МКК, зі змінами відповідно до
договорів від 26 серпня 2009
року № 1 та від 15 вересня 2010 року № 2,
згідно з умовами якого ОСОБА_6 отримав
кредит у розмірі 98 тис. доларів США зі
сплатою 14 % річних за користування
кредитом і зі строком повернення
коштів до 26 листопада 2014 року.

Згідно з пунктом 5.5 кредитного
договору, позичальник зобов'язаний
повністю повернути кредит та сплатити
нараховану плату за користування
кредитом, незалежно від настання
строку виконання зобов'язання, зокрема,
у разі невиконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до пункту 7.2 договору, у разі
настання строку виконання будь-якого
зобов'язання позичальника за кредитним
договором та/або у разі невиконання
(неналежного виконання) позичальником
зобов'язань за кредитним договором
банк має право на договірне списання
суми боргу з рахунків позичальника
та/або звернути стягнення на предмет
застави, що забезпечує виконання
зобов'язань позичальника, вимагати
виконання зобов'язань за кредитним
договором від поручителя.

15 вересня 2010 року ПАТ «ВТБ Банк» і
ОСОБА_6 уклали договір про внесення
змін № 2 до кредитного договору від 26
листопада 2007 року.

Пунктом 1.2 зазначеного договору були
внесені зміни до пункту 7.7 кредитного
договору від 26 листопада 2007 року,
згідно з якими банк має право вимагати
від позичальника здійснити дострокове
повернення кредиту протягом 30
календарних днів з дати відправлення
позичальнику відповідного
повідомлення банку з вимогою
дострокового повернення кредиту
шляхом відправлення рекомендованого
листа з повідомленням про вручення або
шляхом доставки нарочним позичальнику
за вказаною адресою з відміткою про
отримання.

Для забезпечення виконання кредитного
договору 26 листопада 2007 року ПАТ «ВТБ
Банк» уклало з ОСОБА_7 і ПП «СВП
«Арсенал» договори поруки № 26 МКК-Р та
№ 26МКК-Р1 зі змінами від 26 серпня 2009
року.

Згідно з пп. 1, 2, 3 зазначених договорів
ОСОБА_7 та ПП «СВП «Арсенал»
зобов'язувалися солідарно відповідати
перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання
ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним
договором № 26 МКК у
повному обсязі, як й позичальник,
включаючи сплату кредиту, процентів,
неустойки, інших платежів,
передбачених кредитним договором.

Відповідно до договорів про внесення
змін до договорів поруки від 26
листопада 2007 року сторонами внесено
зміни до пункту 2 зазначених договорів
поруки, згідно з якими строк повернення
кредиту встановлено до 26 листопада
2014 року.

26 червня 2012 року у зв'язку з
невиконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань
за кредитним договором і наявністю
заборгованості за період з 29 грудня 2011
року до 28 травня 2012 року ПАТ «ВТБ Банк»
надіслало письмову вимогу до ПП «СВП
«Арсенал» про дострокове повернення
кредиту та процентів за користування
кредитом протягом 30 календарних днів
від дати отримання цієї вимоги.

Граничний строк виконання цього
зобов'язання, установлений банком - 28
липня 2012 року.

3 вересня 2012 року ПАТ «ВТБ Банк»
повторно звернулося із письмовою
вимогою до ПП «СВП "Арсенал» про
погашення до 27 вересня 2012 року
простроченої заборгованості за
кредитом і процентами, яка виникла за
період з 29 липня до 28 серпня 2012 року.

11 квітня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк»
надіслало боржнику та поручителям
письмову вимогу про погашення протягом
30 днів з дати виникнення простроченої
заборгованості всієї боргової суми за
договором кредиту.

22 травня 2013 року банк пред'явив до
боржника й поручителів позов про
солідарне стягнення заборгованості за
кредитним договором, яка виникла в
період з 1 жовтня 2012 року до 13 травня 2013
року, з урахуванням трьох процентів
річних, пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань, комісії за проведення
реструктуризації заборгованості та
про дострокове повернення частини
позики, що залишилася, і процентів за
кредитом на підставі ч. 2 ст. 1050
ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВТБ
Банк», суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_6 не виконав своїх
зобов'язань за кредитним договором, що
призвело до виникнення заборгованості
за цим договором, у зв'язку з чим на
підставі ст. ст. 526, 527, 553, 554, 625, 1050, 1054 ЦК
України боржник і поручителі несуть
солідарну відповідальність за
неналежне виконання зобов'язання,
строк виконання якого на час звернення
до суду не настав, оскільки строк
виконання основного зобов'язання
встановлено до 26 листопада
2014 року. Місцевий суд вважав, що з цього
часу відповідно до ст. 261 ЦК України у
позивача виникло право на пред'явлення
вимоги як до боржника, так і до
поручителів про солідарне стягнення
заборгованості.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, суд апеляційної інстанції
погодився з таким висновком суду
першої інстанції, однак, при цьому,
зазначив, що кредитним договором
установлено строк виконання основного
зобов'язання до 26 листопада 2014 року, а
тому будь-яка зміна строку виконання
зобов'язань не є строком, з якого
починає спливати шестимісячний строк
пред'явлення вимог до поручителя,
передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК
України.

Однак з таким висновком судів
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно із ст. 553 ЦК України за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Отже виходячи із змісту ч. 4 ст. 559 ЦК
України, передбачено три випадки
визначення строку дії поруки: протягом
строку, встановленого договором поруки
(перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України);
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання, якщо кредитор не
пред'явить вимоги до поручителя (друге
речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом
одного року від дня укладення договору
поруки (якщо строк основного
зобов'язання не встановлено або
встановлено моментом пред'явлення
вимоги), якщо кредитор не пред'явить
позову до поручителя (третє речення
частини ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає
підстави для висновку про те, що строк
дії поруки (будь-який із зазначених у ч.
4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту
порушеного права, а є строком існування
суб'єктивного права кредитора й
суб'єктивного обов'язку поручителя,
після закінчення якого вони
припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку
(який є преклюзивним) жодних дій щодо
реалізації свого права за договором
поруки, у тому числі застосування
судових заходів захисту свого права
(шляхом пред'явлення позову), кредитор
вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер
строку поруки й обумовлене цим
припинення права кредитора на
реалізацію даного виду забезпечення
виконання зобов'язань застосоване в
другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України
словосполучення «пред'явлення вимоги»
до поручителя протягом шести місяців
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання як умови
чинності поруки слід розуміти як
пред'явлення кредитором у
встановленому законом порядку
протягом зазначеного строку саме
позовної, а не будь-якої іншої вимоги до
поручителя. Зазначене положення при
цьому не виключає можливість
пред'явлення кредитором до поручителя
іншої письмової вимоги про погашення
заборгованості за боржника, однак і в
такому разі кредитор може звернутися з
такою вимогою до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого
речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти
висновку про те, що вимогу до
поручителя про виконання ним
солідарного з боржником зобов'язання
за договором повинно бути пред'явлено в
судовому порядку в межах строку дії
поруки, тобто протягом шести місяців з
моменту настання строку погашення
чергового платежу за основним
зобов'язанням (якщо умовами договору
передбачено погашення кредиту
періодичними платежами) або з дня,
встановленого кредитором для
дострокового погашення кредиту в
порядку реалізації ним свого права,
передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або
з дня настання строку виконання
основного зобов'язання (у разі якщо
кредит повинен бути погашений
одноразовим платежем).

Таким чином, ухвалюючи оскаржувані
судові рішення, суди не звернули увагу
на те, що закінчення строку,
установленого договором поруки, так
само як сплив шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання або одного року від дня
укладення договору поруки, якщо строк
основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся з позовом до поручителя,
однак це питання не було з'ясовано
судами.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення
місцевого суду та ухвала апеляційного
суду підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства «Спільне виробниче
підприємство «Арсенал» задовольнити
частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 9 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 28
серпня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.
Касьян Судді:

В.П. Гончар
Т.П. Дербенцева
А.О. Леванчук
В.О. Савченко