У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 листопада 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В., Колодійчука
В.М., Умнової О.В.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання права власності на
Ѕ частку спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Сумської області від
29 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом, вимоги якого уточнила в
ході розгляду справи та просила
визнати спільним сумісним майном
подружжя грошові кошти в сумі 1 277 201 грн,
що знаходилися в банківських установах
на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_6 в
період з 1 липня 2013 року по 27 вересня 2013
року; стягнути з ОСОБА_6 на її користь
грошову компенсацію в сумі 638 600,50 грн.

Позов мотивовано тим, що сторони з 11
липня 1992 року по 26 вересня 2013 року
перебували у зареєстрованому шлюбі, є
приватними підприємцями та
здійснювали підприємницьку діяльність
в АДРЕСА_1. У кожного з них є окремий
магазин, разом з тим, ними спільно
використовуються склади (нежитлові
приміщення) за вищевказаною адресою.
ОСОБА_6, мирним шляхом розподілити
грошові кошти, що знаходяться на його
рахунках в банку і нажиті сторонами за
час шлюбу не бажає, у зв'язку з чим,
ОСОБА_5 подала до суду відповідний
позов про визнання коштів спільним
майном подружжя та стягнення
компенсації.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від
17 червня 2014 року позов задоволено
частково. Визнано спільним сумісним
майном подружжя грошові кошти, що
знаходилися в банківських установах на
рахунках, відкритих на ім'я фізичної
особи ОСОБА_6 в сумі 60 319,86 грн. Стягнуто
з ОСОБА_6 на користь позивача грошові
кошти в сумі 30 159,93 грн. У задоволенні
іншої частини позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 29 липня 2014 року рішення
місцевого суду змінено. Визнано
спільним сумісним майном подружжя
грошові кошти, що знаходилися в
банківських установах на рахунках,
відкритих на ім'я фізичної особи ОСОБА_6
в сумі 300 700 грн. Стягнуто
з ОСОБА_6 на користь позивача грошові
кошти в сумі 150 350 грн., а не 30 159,93 грн., як
зазначено в рішенні суду першої
інстанції. В іншій частині рішення суду
залишено без змін. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
подала касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати в оскаржуваній
частині з ухваленням нового рішення
про визнання спільним сумісним майном
подружжя грошові кошти, які
знаходилися у банківських установах на
рахунках з 17 липня 2013 року по 26 вересня
2013 року, відкритих на ім`я ОСОБА_6 в сумі
976 501 грн. Стягнути з ОСОБА_6 на її
користь Ѕ частину вказаних коштів в
сумі 488 250,50 грн. В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Частково задовольняючи позов суд
першої інстанції, з урахуванням
положень ч.1 ст.60 та ч.1 ст.70 СК України
виходив з того, що майно набуте
подружжям під час шлюбу належить
кожному з них на праві спільної
сумісної власності і у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними.
Будь-яких доказів того, що в період
спільного проживання до 17 липня
2013 року відповідач витрачав увесь
дохід не на сім`ю, а також того, що у
період окремого проживання, починаючи
з 17 липня 2013 року його поточні рахунки
поновлювалися за рахунок спільних
сімейних коштів подружжя, позивачем не
надано, а тому у задоволенні позову у
цій частині судом відмовлено.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції апеляційний суд виходив з
того, що спільне проживання сторін мало
місце до 17 липня 2013 року, тому розподілу
підлягають кошти за період з 1 липня 2013
року до моменту фактичного припинення
шлюбних відносин - до 17 липня 2013
року, а не до розірвання шлюбу у
судовому порядку - до 26 вересня 2013 року.
На рахунках відповідача у спірний
період обліковувались та були зняті з
рахунків грошові кошти в сумі 300 700 грн і
відповідач визнав, що зазначені кошти
використовувались не в інтересах сім`ї,
а він ними розпоряджався у зв'язку з
веденням підприємницької діяльності,
що в свою чергу належним чином доведено
не було. Загальна сума грошових коштів,
що знаходились на рахунках відповідача
у вказаний період складає 300 700 грн., Ѕ
частина якої підлягає стягненню на
користь позивача як спільно нажите
майно подружжя.

Згідно висновків суду апеляційної
інстанції позивач не довела того, що
під час спільного сумісного проживання
укладались договори позики, на
виконання яких після 17 липня 2013 року
продовжували надходити кошти на
рахунки ОСОБА_5, тому доводи ОСОБА_6 про
те, що розподілу підлягають кошти за
період 17 липня 2013 року і до моменту
розірвання шлюбу - 26 вересня 2013 року,
вбачаються необґрунтованими.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погодитися не
можна, оскільки вони зроблені судом без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін,
оцінки наданих ними доказів, з огляду
на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В ході розгляду даної справи судами
не дотримано вимог ч.4
ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Згідно п.п. 22, 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями 69
- 72 Сімейного Кодексу та ст. 372 ЦК
України. При цьому необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства.

Апеляційний суд погодився висновками
суду першої інстанції щодо дати
припинення фактичних шлюбних
стосунків, а саме 17 липня 2013
року, коли відповідач залишив місце
постійного проживання сім`ї та
переїхав.

Позивач посилалася на те, що з 17 липня
2013 року до 26 вересня 2013 року на
рахунки ОСОБА_6 зараховувались значні
грошові кошти, які є коштами наданими
ОСОБА_6 у борг різним особам під
проценти із коштів спільного сімейного
бюджету. Позивач вказувала на те, що
дані кошти є поверненням боргу
фізичними особами, згідно боргових
розписок та надавалися у борг із
спільних сімейних коштів, які були
зароблені протягом багатьох років,
дані кошти перебували у третіх осіб на
момент припинення фактичних шлюбних
стосунків та на час розірвання шлюбу
були повернуті на рахунки відповідача.

Суд апеляційної інстанції вказаних
доводів не перевірив та не встановив чи
є вказані кошти особистою власністю
ОСОБА_6, чи були вони набуті останнім
після припинення фактичних шлюбних
стосунків, чи є спільною власність
подружжя, якими доказами це
підтверджується або спростовується.

Апеляційний суд не мотивував свої
висновки щодо відмови у задоволенні
позову в частині розподілу коштів в
іноземній валюті, які знаходилися на
рахунку, відкритому на ім`я відповідача
в «Укрсиббанку», які були зняті для
оплати послуг/товарів. Суд вважав, що
позивач не довела, що зазначені кошти
знімались та використовувались не в
інтересах сім`ї. При цьому, не надав
належної оцінки доказам, наданим
останньою в обґрунтування своєї
позиції.

Зазначене вище свідчить про
порушення судом апеляційної інстанції
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, що в свою
чергу призвело до поверхового
вирішення спору.

Під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
належним чином не перевірив законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги. Свої висновки належним чином не
мотивував.

Враховуючи наведене, ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення не може
вважатися законним і обґрунтованим, у
зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК
України його слід скасувати з
передачею справи до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 29 липня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук судді В.С.
Висоцька О.В. Кафідова В.М.
Колодійчук О.В. Умнова