У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

15 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Олійник А.С.,
Дербенцевої Т.П.,
Савченко В.О.,

провівши попередній розгляд цивільної
справи за позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про розірвання
кредитного договору та зустрічним
позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 27
березня 2014 року, ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 5
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із позовом, просив розірвати
кредитний договір, укладений 12 квітня
2006 року між ним та публічним
акціонерним товариством комерційним
банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), а також визнати вказаний
договір виконаним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12
квітня 2006 року між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено кредитний
договір, за умовами якого він отримав
споживчий кредит у розмірі 1352 грн до 12
квітня 2007 року.

До 15 вересня 2006 року він сплачував
кредит, після чого до вересня 2011 року
банк не звертався до нього із вимогою
погасити заборгованість.

Під тиском працівників банку у вересні
2011 року він здійснив платіж у розмірі 50
грн, а 7 червня 2012 року подав заяву з
проханням реструктуризувати борг.
Після цього він почав сплачувати
заборгованість відповідно до своєї
заяви про реструктуризацію, але всю
суму не сплатив.

Підставою для розірвання договору та
визнання його виконаним є те, що він
сплатив банку набагато більшу суму від
тіла розміру кредиту, а нараховану
банком заборгованість за договором він
сплатити не може, оскільки у 2008 році був
засуджений, не міг влаштуватись на
роботу та не мав постійного заробітку.
Крім того, у 2008 році настала світова
фінансова криза, що є істотною зміною
обставин, якими він керувався під час
укладення кредитного договору.

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду із зустрічним
позовом, із урахуванням уточнених
позовних вимог просило стягнути з
ОСОБА_4 заборгованість за кредитним
договором від 12 квітня 2006 року у
розмірі 13 506 грн 40 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
боржник не виконує умови укладеного
між сторонами договору, внаслідок чого
утворилась заборгованість, розмір якої
на 11 березня 2014 року становить 10 090 грн 09
коп.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 27 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 5 червня 2014 року, у
первісному та зустрічному позовах
відмовлено.

У касаційній скарзі публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» просить скасувати
судові рішення у справі в частині
відмови в зустрічному позові,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу в цій частині на
новий розгляд.

Касаційна скарга не містить доводів
щодо незаконності оскаржуваних
судових рішень у частині вирішення
первісного позову, тому в цій частині
судом касаційної інстанції не
переглядається.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 332 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції про відмову в зустрічному
позові, апеляційний суд обґрунтовано
виходив із того, що строк позовної
давності за вимогами банку сплив 12
квітня 2010 року, а відповідач звернувся
до суду першої інстанції із заявою про
застосування строку позовної давності
(а.с. 45).

Не заслуговують на увагу доводи
касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк»
про переривання строку позовної
давності відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК
України, оскільки дії ОСОБА_4 з
погашення заборгованості за кредитним
договором і написання ним заяви про
реструктуризації боргу вчинено поза
межами строку позовної давності, а
переривання строку позовної давності
може мати місце під час перебігу цього
строку.

Висновки апеляційного суду
відповідають встановленим обставинам
справи та положенням ст. ст. 264, 267 ЦК
України.

З огляду на викладене, касаційна скарга
підлягає відхиленню, а ухвала
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 5 червня 2014 року - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 332, 335, 336 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 5 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
А.С.
Олійник

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко