Справа № 135/1244/14-ц Провадження №
22-ц/772/3426/2014Головуючий в суді першої
інстанції Волошина Т. В.Категорія
48Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області у складі:

Головуючого: Жданкіна В.В.

Суддів: Пащенко Л.В., Медяного В.М.

При секретарі: Агеєвій Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Ладижинського
міського суду Вінницької області від
29.10.2014 року по справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна
особистим майном подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із вказаним позовом. Мотивувала
позов тим, що з 14 лютого 2006 року вона з
відповідачем перебувала у
зареєстрованому шлюбі, який згідно
заочного рішення Ладижинського
міського суду Вінницької області від 22
грудня 2010 року було розірвано. Під час
шлюбу зі спільним веденням домашнього
господарства у 2007 році ними за спільні
кошти був придбаний житловий будинок
за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 6800 грн,
який був зареєстрований на ОСОБА_2
Оскільки, відповідач не має наміру
вирішити спір мирних шляхом, а тому
просила визнати спільним сумісним
майном подружжя житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_2 та визнавши за нею
право власності на 1/2 частину цього
будинку та складових частин та за
ОСОБА_2 визнати право власності на 1/2
частину цього будинку та складових
частин, а також стягнути з відповідача
судові витрати.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про визнання майна
особистою приватною власністю одного з
подружжя. В обґрунтування позовних
вимог зазначив, що 11 травня 2004 року він
розлучився з першою дружиною ОСОБА_4 та
продав з іншими співвласниками належну
їм на праві спільної часткової
власності трикімнатну квартиру за
адресою АДРЕСА_1 за 185 000 грн. Розмір його
1/4 частки від продажу вказаної квартири
складав 46 250 грн, що еквівалентно станом
на 14 грудня 2006 року - 9 157,42 доларів США.
26.12.2006 ним було укладено із ЗАТ КБ
"Приватбанк" договір про депозитний
вклад "Стандарт" із виплатою процентів
№8АМІЖ7032, згідно якого ним в банк
передано на зберігання 6500 доларів США
терміном на 12 місяців, до 26.12.2007. 14.12.2006
ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 Під
час шлюбу ним 10.05.2007 р. на підставі
договору купівлі продажу було придбано
спірний житловий будинок за 6800 грн, що
станом на 10.05.2007 було еквівалентно сумі
1346,53 доларів США. Проте даний будинок
придбаний за його особисті кошти, які
знаходились на депозитному рахунку
"Стандарт", який він достроково
розірвав з метою купівлі спірного
житлового будинку. Заочним рішенням
Ладижинського міського суду
Вінницької області від 22 грудня 2014
року, яке набрало законної сили 04 січня
2011 року шлюб між сторонами розірвано.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2
просив визнати його особистою
приватною власністю житловий будинок
за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Ладижинського міського
суду Вінницької області від 29.10.2014 року
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя задоволено.

Визнано спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_2, загальною площею 50,3 м.кв. та
житловою площею 23,3 м.кв., що в
технічному паспорті позначаються
літерою "А" - житловий будинок з
господарськими спорудами, що
позначаються літерою "а" - вхідний
майданчик, "а1" - вхідний майданчик, "1" -
забор, "2" - ворота, "З" - хвіртка .

Визнано за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частину житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 50,3
м.кв. та житловою площею 23,3 м.кв., що в
технічному паспорті позначаються
літерою "А" - житловий будинок з
господарськими спорудами, що
позначаються літерою "а" - вхідний
майданчик, "а1" - вхідний майданчик, "1"
-забор, "2" - ворота, "З" - хвіртка .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судові витрати по справі: 516 гривень 58
коп. судового збору та витрат на
правову допомогу надану адвокатом у
розмірі 2000.

У задоволені зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна
особистим майном подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати, як
незаконне, постановлене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права і постановити нове про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 та
задоволення зустрічного позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми тощо) самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності.

Згідно вимог ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У ст. 63 СК України зазначено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ч. З ст. 368 ЦК України
майно, придбане подружжям за час шлюбу,
є їх спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що 14 лютого 2006
року між сторонами було укладено шлюб
зареєстрований у Ладижинському
міському відділі реєстрації актів
цивільного стану Вінницької області,
актовий запис № 16 (а.с. 8).

За час перебування у
зареєстрованому шлюбі ними було
придбано за 6800 грн. житловий будинок в
АДРЕСА_2 зареєстрований за ОСОБА_2,
згідно договору купівлі-продажу від 10
травня 2007 року (а.с. 9-16).

Заочним рішенням Ладижинського
міського суду Вінницької області від 22
грудня 2010 року, яке набрало законної
сили 04 січня 2011 року шлюб між сторонами
розірвано (а.с. 7).

Відповідно до звіту з незалежної
оцінки житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
ринкова вартість житлового будинку,
загальною площею 50,3 м. кв., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 станом
08 серпня 2014 року становить 51 658 грн.
(а.с.17-57).

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69
СК України, ч. З ст. 368 ЦК України)
відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 ст. 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Особистою власністю дружини,
чоловіка є речі (майно), придбані нею
(ним) за кошти, які належали їй (йому)
особисто. Законодавець має на увазі
кошти, які були набуті до шлюбу, або
одержані під час шлюбу за реалізоване
майно, яке належало подружжю до шлюбу,
одержані за договором дарування,
одержані в порядку спадкування.
Рівність прав і обов'язків у шлюбі та
сім'ї включає в себе також їх рівність у
майнових відносинах, які регулюються
положеннями Сімейного кодексу України
та Цивільного кодексу України.
Основою майнових відносин подружжя є
положення про те, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
СК України).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Спір між сторонами виник з приводу
належності коштів, за які придбаний
житловий будинок в АДРЕСА_2. ОСОБА_3
вказує на придбання спірного житлового
будинку за спільні кошти, внаслідок
чого він є спільною сумісною власністю.
ОСОБА_2 стверджує про придбання
житлового будинку за його особисті
кошти, які отримані ним від продажу
трикімнатної квартири, яка належала
йому особисто на праві спільної
часткової власності ще до вступу з
позивачкою в шлюб і по цій причині
вважає житловий будинок своєю
приватною власністю.

Із реєстру прав власності на
нерухоме майно від 12 грудня 2006 року,
вбачається, що ОСОБА_2 був власником на
праві спільної часткової власності (1/4
частка) квартири АДРЕСА_1 (а.с. 83).

Кошти у сумі 6 500.00 доларів США,
отримані від продажу вищезазначеного
житла, ОСОБА_2 розмістив на депозитний
вклад "Стандарт" від 26 грудня 2006 року із
виплатою процентів який уклав із ЗАТ КБ
"Приватбанк" терміном на 12 місяців по 26
грудня 2007 року. Даний договір, за заявою
вкладника, достроково був розірваний 08
травня 2007 року, що стверджується
відміткою у самому договорі, а також
випискою по депозитному вкладу,
наданою Банком (а.с.87).

Як вбачається із договорів
купівлі-продажу квартири від 14 грудня
2006 року та житлового будинку від 10
травня 2007 року, які укладалися в
письмовій формі та нотаріально
посвідчені, формою оплати була
національна валюта - гривня, а на
депозитний рахунок банку ОСОБА_2
передано вклад в іноземній валюті у
сумі 6500 доларів США.

Доказів отримання коштів у
іноземній валюті від продажу квартири
або обміну (конвертації) отриманих
коштів на іноземну валюту, обміну
отриманої за достроковим розірванням
договору іноземної валюти у
встановленому законом порядку на
грошову одиницю України гривню ОСОБА_2
суду не надав.

Тому твердження відповідача, як на
підставу отримання коштів за продаж та
купівлю нерухомого майна в іноземній
валюті не береться до уваги, оскільки
спростовується вказаними вище
договорами.

Наданими суду доказами ОСОБА_2 лише
доказує факт продажу та купівлі
нерухомого майна, який був здійснений в
грошовій одиниці України гривні, факт
передачі грошових коштів в іноземній
валюті на депозитний рахунок банку та
дострокового розірвання договору
вкладу, проте ним не було надано суду
належних і допустимих доказів на
підтвердження того факту, що грошові
кошти, отримані ним в рахунок
дострокового повернення вкладу 08
травня 2007 року, були витрачені саме на
інвестування спірного житлового
будинку, оскільки договір вкладу та
виписка по депозитному вкладу, що
містяться в матеріалах справи (а.с.86-87),
а тому не є належними доказами на
підтвердження інвестування квартири
за власні кошти.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення первісного позову і
відмову у зустрічному позові.

З огляду на викладене, рішення суду
є законним і обгрунтованим,
постановленим з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ладижинського міського
суду Вінницької області від 29.10.2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
Вінницької області набирає законної
сили з моменту її проголошення та з
цього ж моменту може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом 20 днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: