Справа № 2-2509/11
Провадження № 2/456/58/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2014 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області
в
складі: головуючої - судді
Гули Л. В.

з участю секретаря
ПетренкоН.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Стрию справу за
позовом державного підприємства
Міністерства оборони України
«Аеропорт Львів-2» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третіх осіб : служби у справах дітей
Стрийської районної державної
адміністрації, Стрийської міської
ради, Стрийської районної ради про
визнання осіб такими, що не набули
права користування жилим приміщенням
та виселення,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом
29.09.2011 року та, уточнивши позовні вимоги
30.11.2011 року, 27.05.2014 року, 31.10.2014 року,
просить визнати ОСОБА_1, ОСОБА_2,
малолітню ОСОБА_3 такими, що не набули
права користування квартирою АДРЕСА_1,
та виселити.

В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що Державне
підприємство Міністерства оборони
України «Аеропорт Львів-2» створено на
підставі наказу Міністра оборони
України № 238 від 21.07.2000 року.
Підприємство засновано на державному
майні, що знаходиться у
функціональному управлінні
Міністерства оборони України на праві
повного господарського відання і
утримується за рахунок
госпрозрахункової діяльності.
Відповідно до п. 4.1 Розділу 4
Статуту ДП МОУ «Аеропорт Львів-2» майно
підприємства становлять основні фонди
та оборотні кошти, а також цінності,
вартість яких відображається у
самостійному балансі. Відповідно до п.
4.3 Статуту джерелом формування майна
підприємства є, поміж іншим, майно,
набуте на підставах, незаборонених
законодавством. Відповідно до п. 4.7
Статуту збитки, завдані підприємству в
результаті порушення його майнових
прав громадянами, юридичними особами
та державними органами,
відшкодовуються підприємству за
рішенням суду.

21 квітня 2000 року ОСОБА_4, з однієї
сторони, та філія Державного
підприємства Міністерства оборони
України «Українська авіаційна
транспортна компанія» Аеропорт
Львів-2», з іншої сторони, уклали
договір купівлі продажу квартири
загальною площею 50,3 кв.м, яка
знаходиться за адресою : АДРЕСА_1,
відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а
Державне підприємство Міністерства
оборони України «Українська авіаційна
транспортна компанія» Аеропорт
Львів-2» придбало вказану квартиру, яка
надавалась для тимчасового проживання
працівникам підприємства, керівництву
та іншим особам, виходячи з
необхідності, обумовленої
господарськими потребами ДП МОУ
«Аеропорт Львів -2». 12.11.2009 року стало
відомо про факт самовільного зайняття
житлової площі службової квартири ДП
МОУ «Аеропорт Львів -2» відповідачами,
які без належних на те правових
підстав, не будучи працівниками
підприємства, та без погодження з
керівництвом ДП МОУ «Аеропорт Львів-2»
заселились у спірну квартиру з метою
постійного проживання. Відповідачі, не
дивлячись на неодноразові вимоги,
відмовляються звільнити житлову площу
та продовжують користуватися
комунальними послугами, за які сплачує
державне підприємство. До моменту
незаконного зайняття службової
квартири ОСОБА_1 пропрацювала на
підприємстві близько п'яти років та
звільнилась у 2004 році. Рішенням
адміністрації державного підприємства
службова площа для проживання вказаній
особі не надавалась, до категорії осіб,
яким надається службова житлова площа
відповідно до вимог Глави 3 Житлового
кодексу УРСР, ОСОБА_1 не відноситься.
Таким чином відповідачі безпідставно
та самоправно зайнявши житлову площу,
якою безоплатно користуються протягом
тривалого часу, фактично порушили
право державного підприємства на
надання житлової площі працівникам,
які її потребують.

В доповненнях до позовних вимог,
поданих 31.10.2014 року, позивач покликався
на те, що спірна квартира не має статусу
службової, оскільки вона не була
включена до числа службових рішенням
виконавчого комітету міської, районної
ради народних депутатів згідно
положень ст. 118 Житлового кодексу
України, а тому виконавчим комітетом
Стрийської міської ради Львівської
області ОСОБА_1 та членам її сім'ї не
видавався ордер на вселення у квартиру
АДРЕСА_1. З огляду на наведене,
позивачем не приймалось жодне рішення
про надання дозволу на вселення в дану
квартиру відповідачів.

Відповідно до довідки ДП МОУ «Аеропорт
Львів-2» від 23 жовтня 2014 року № 132 згідно
з роздільним актом (балансом)
підприємства, затвердженим Міністром
оборони України Кузьмуком О.І., на 01
листопада 2000 року ДП МОУ «Аеропорт-2»
прийняло на баланс нерухоме майно, а
саме : квартиру АДРЕСА_1, яке перебуває
на балансі до теперішнього часу. Факт
перебування спірної квартири на
балансі ДП МОУ «Аеропорт Львів-2»
підтверджується роздільним актом
(балансом) на 01 листопада 2000 року. Таким
чином, квартира АДРЕСА_1 належить на
праві власності позивачу, а тому
відповідачі не наділені правами на
спірне нерухоме майно, оскільки
вселились у спільну квартиру
самоправно та проживають у ній без
законних на те підстав, тому право на
проживання у даній квартирі у
відповідачів не виникає.

Представник позивача Василевська Н.В. в
судове засідання не з'явилася, хоча
належним чином була повідомлена про
дату, час та місце розгляду справи. Суд
з урахуванням наданих представником
позивача пояснень щодо позову, вирішив
закінчити розгляд справи у відсутності
представника позивача, яка довела свою
позицію до суду.

Представник відповідачки ОСОБА_1
ОСОБА_5 позов заперечив, пояснив, що
згідно з договором купівлі-продажу
квартири від 21.04.2000 року, посвідченим
державним нотаріусом Стрийської
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 1-1866, ОСОБА_4 продав, а ДП
МОУ «Українська авіаційна транспортна
компанія» купила квартиру АДРЕСА_1.
Згідно з чинним законодавством перехід
права власності на нерухоме майно
відбувається з обов'язковою державною
реєстрацією правочину, на підставі
якого такий перехід відбувається. При
цьому законом не передбачено будь-яких
інших правил щодо форми правочину,
предметом якого є відчуження
нерухомого майна. Однак, договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
21.04.2000 року не зареєстрований у
встановленому законом порядку.
Відповідно до Роздільного акту
(балансу) підприємства на 01.11.2000 року та
додатку № 2 від 01.11.2000 року перелік
основних засобів (будівлі та споруди,
засоби наземного забезпечення та РТЗ,
техніка та майно метеослужби, засоби
наземного забезпечення польотів та
спеціальної техніки), що передаються ДП
МОУ «Аеропорт Львів-2», була передана
квартира № б/н в кількості 1 шт. від
серпня 1998 року вартістю 18080,00 грн. Однак,
квартири АДРЕСА_1, придбаної згідно з
договором купівлі-продажу від 21.04.2000
року на суму 17000,00 грн., ДП МОУ
«Українська авіаційна транспортна
компанія» позивачу не передавала. В
судовому засіданні представником
позивача було подано для огляду суду
рішення виконавчого комітету
Стрийської міської ради № 107 від 21.03.2011
року «Про передачу у власність
квартири державного житлового фонду в
м. Стрий», де згідно з додатком № 3 до
даного рішення було оформити право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджує ті обставини, що позивач не
є власником та не набув права власності
на квартиру АДРЕСА_1. Виходячи з
вищенаведеного, всупереч вимогам ст.,
ст. 3, 60, 131 ЦПК України позивач не надав
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог та
порушення його права, оскільки не є
власником спірної квартири, яку йому
ніхто не передавав, жодних
правовстановлюючих документів на
вказану квартиру позивач не надав, як і
доказів того, що він є правонаступником
ДП МОУ ''Українська авіаційна
транспортна компанія'', а тому просить
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, подав заяву, про розгляд
справи за його відсутності, позовні
вимоги заперечив повністю, просить
його сім'ю не виселяти, оскільки іншого
житла у них немає.

Представник третьої особи - служби у
справах дітей Стрийської районної
державної адміністрації в судове
засідання не з'явилася, подала заяву
про розгляд справи за її відсутності,
враховуючи інтереси неповнолітньої
ОСОБА_3 просить у позові відмовити,
оскільки згідно з актом обстеження
умов проживання виявлено, що житловий
будинок у с. Зарічне Стрийського
району, де зареєстрована неповнолітня
ОСОБА_3, але там не проживає, дерев'яний,
1925 року побудови, знаходиться в
аварійному стані через пошкодження
пожежею. На даний час проживання у
ньому неможливе, так як будинок
потребує капітального ремонту /а.с. 60, 90
т. 1, а.с. 13 т. 2/.

Представник третьої особи - Стрийської
міської ради в судове засідання не
з'явився. Відповідно до рішення комісії
з питань захисту прав дитини при
виконкомі Стрийської міської ради від
10.09.2010 року з метою захисту прав дитини
на житло виконком не підтримує позов ДП
МОУ «Аеропорт Львів-2» /а.с. 42 т. 1/.

Представник третьої особи - Стрийської
районної ради Курта О.П. в судовому
засіданні позов заперечила, просить
відмовити в його задоволенні, оскільки
позивач не надав суду доказів, що має
право пред'явити позов до відповідачів
про виселення, оскільки
правовстановлюючі документи на спірну
квартиру у позивача відсутні, а тому
юридичних підстав для пред'явлення
позову про виселення позивач не має.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача Василевської Н.В., дані нею в
судовому засіданні 03.11.2014 року, ОСОБА_5 -
представника відповідачки ОСОБА_1,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить до висновку, що в позові слід
відмовити з наступних підстав.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод термін «суд, встановлений
законом» поширюється не лише на
правову основу створення чи законності
існування суду, але й на положення щодо
його компетенції та повноважень і на
дотримання таким судом певних норм, які
регулюють його діяльність (рішення
Європейського суду з прав людини у
справах: «Сокуренко і Стригун проти
України» від 20 липня 2006 року та
«Лавентс проти Латвії» від 7 листопада
2002 року).

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка гарантує кожній особі,
окрім інших прав, право на повагу до її
житла, воно охоплює насамперед право
займати житло, не бути виселеним чи
позбавленим свого житла. Це покладає на
Україну в особі її державних органів
зобов'язання «вживати розумних і
адекватних заходів для захисту прав
особи на житло» (рішення у справі
«Пауел та Райнер проти Великобританії»
від 21.02.1990 року, «Кривіцька та
Кривіцький проти України» від 02.12.2010
року та «Рохля проти України» від 17.05.2011
року).

Одночасно суд зауважує, що пункт 2 ст. 8
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод чітко визначає
підстави, за яких втручання держави у
використання особою прав, зазначених у
пункті 1 цієї статті, є виправданим.
Таке втручання має бути передбачене
законом і необхідне в демократичному
суспільстві, а також здійснюватися в
інтересах національної і громадської
безпеки або економічного добробуту
країни, для охорони порядку і
запобігання злочинності, охорони
здоров'я чи моралі, захисту прав і
свобод інших осіб.

Відповідно до ст., ст. 1, 10, 60 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави; кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень; доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі; доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового
кодексу України ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і порядку, передбачених
законом.

Як на правову підставу виселення
відповідачів позивач покликається на
ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

Судом встановлено, що згідно з
договором купівлі-продажу квартири від
21.04.2000 року, посвідченого державним
нотаріусом Стрийської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_4 продав, а
філія державного підприємства
Міністерства оборони України
«Українська авіаційна транспортна
компанія» Аеропорт «Львів-2» купила
квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 4 т. 1, а.с. 2 т. 2/.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07.02.2014 року,
вирішуючи питання про правомірність
набуття права власності, суд має
враховувати, що воно набувається на
підставах, які не заборонені законом,
зокрема на підставі правочинів. При
цьому діє презумпція правомірності
набуття права власності на певне майно,
яка означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР 1963
року, що діяв на момент виникнення
спірних правовідносин, договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 331 ЦК України якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір
є укладеним з моменту одержання особою,
яка направила пропозицію укласти
договір, відповіді про прийняття цієї
пропозиції. Договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

В абзаці 3 п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
згідно зі ст. 210 та 640 ЦК України не є
вчиненим правочин у разі нездійснення
його державної реєстрації, якщо
правочин підлягає такій реєстрації.

З матеріалів справи встановлено, що
договір купівлі-продажу квартири від
21.04.2000 року посвідчений державним
нотаріусом Стрийської державної
нотаріальної контори із зазначенням,
що цей договір підлягає реєстрації в
Стрийському міжрайонному бюро
технічної інвентаризації /а.с. 2 на
звороті т. 2/. Договір укладено
відповідно до вимог закону, а саме : ст.
227 ЦК УРСР 1963 року, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин, у
письмовій формі та посвідчено
нотаріально, однак не зареєстровано в
БТІ, що не заперечив у судовому
засіданні представник позивача

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов
висновку, що договір від 21.04.2000 року
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не
зареєстрований у встановленому
законом порядку, оскільки перехід
права власності на нерухоме майно
відбувається з обов'язковою державною
реєстрацією правочину, на підставі
якого такий перехід відбувається. При
цьому, законом не передбачено будь-яких
інших правил щодо форми правочину,
предметом якого є відчуження
нерухомого майна.

Відповідно до роздільного акту
(балансу) підприємства на 01.11.2000 року,
затвердженого Міністром оборони
України Кузьмуком О.І., та додатку № 2
від 01.11.2000 року акту приймання-передачі
основних засобів, ДП МОУ ''Українська
авіаційна транспортна компанія''
Аеропорт Львів-2'' передало, а ДП МОУ
«Аеропорт Львів-2» прийняло на баланс
будівлі та споруди, транспортні засоби,
інші основні засоби, в тому числі й
квартиру № б/н в кількості 1 шт., дата
придбання якої серпень 1998 року
первісною вартістю 18080,00 грн. /а.с. 3-5 т. 2/.

Однак, з поданого позивачем
роздільного акту (балансу)
підприємства на 01.11.2000 року неможливо
встановити, яка саме квартира передана
на баланс, оскільки відсутня її адреса,
дата її придбання та вартість не
збігаються з датою укладення договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
21.04.2000 року та вартістю спірної
квартири, зазначеною в договорі.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07.02.2014 року факт
знаходження майна на балансі особи сам
по собі не є доказом права власності чи
законного володіння.

Крім цього, рішенням виконавчого
комітету Стрийської міської ради № 167
від 21.03.2011 року «Про передачу у
власність квартир державного
житлового фонду в м. Стрий» ДП МОУ
«Аеропорт Львів-2» надано дозвіл на
оформлення права власності на квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджує ті обставини,
що позивач не є власником та не набув
права власності на квартиру АДРЕСА_1 в
установленому законом порядку,
оскільки виконавчий комітет
Стрийської міської ради 21.03.2011 року
прийняв рішення № 107 про передачу у
власність ДП МОУ «Аеропорт Львів-2»
квартири АДРЕСА_1 державного житлового
фонду в м. Стрию з наданням дозволу на
оформлення права власності та
проведенням реєстрації Стрийським
МБТІ.

Згідно з довідкою № 177 від 29.11.2011 року,
виданою ДП МОУ «Аеропорт Львів-2»,
відповідач ОСОБА_2 працював на ДП МОУ
«Аеропорт Львів-2» у період з 24.10.2000 року
по 30.04.2001 року на посаді водія, був
звільнений за власним бажанням згідно
зі ст. 38 КЗпП України та з 14.08.2001 року по
16.05.2007 року - на посаді водія, охоронця,
був звільнений за прогул без поважних
причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України
/а.с. 27 т. 1/.

Відповідачка ОСОБА_1 працювала на ДП
МОУ «Аеропорт Львів-2» у період з 24.10.2000
року по 18.10.2004 року на посаді комірника
і була звільнена за скороченням штату
згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, що
підтверджується вищезгаданою довідкою
/а.с. 27 т. 1/ та копією трудової книжки №
0308943 /а.с. 54 т. 1/.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 22.06.2007 року
ОСОБА_2 відмовлено в позові до ДП
МОУ «Аеропорт Львів-2» про поновлення
на роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
недоведеністю позовних вимог
/а.с. 28 т. 1/.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 11.01.2008 року
задоволено позов ДП МОУ «Аеропорт
Львів-2» та стягнуто зі ОСОБА_2, ОСОБА_1
заборгованість по оплаті за
користування житлом (гуртожитком
готельного типу ДП МОУ «Аеропорт
Львів-2») в сумі 2010 грн. /а.с. 10 т. 1/.

ОСОБА_1 вносила плату за
житлово-комунальні послуги та
користування житлом у квартирі
АДРЕСА_1, про що свідчать квитанції про
оплату /а.с. 55-57 т. 1/.

Згідно з довідками Подорожненської
сільської ради Стрийського району
Львівської області відповідачка
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою : с.
Зарічне, Стрийський район, Львівська
область, однак там не проживає,
оскільки її житловий будинок у 2005 році
згорів /а.с. 58, 212 т. 1/.

Відповідно до акту обстеження
матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від
21.07.2006 року будинок в с. Зарічне
Стрийський району Львівської області в
аварійному стані та не придатний для
проживання /а.с. 215 т. 1/.

Згідно з довідкою № 51/06-07 від 01.07.2014 року
Стрийська районна рада не може
забезпечити житлом малозабезпечену
сім'ю інваліда ІІ групи по зору ОСОБА_1
/а.с. 235 т. 1/.

Відповідач ОСОБА_2 не перебуває на
квартирному обліку для покращення умов
при міськвиконкомі, що підтверджується
довідкою відділу житлово-комунального
господарства Стрийського
міськвиконкому № 51 від 29.05.2013 року /а.с.
213 т. 1/.

Відповідачка ОСОБА_1 не перебуває на
квартирному обліку при виконавчому
комітеті Стрийської міської ради, що
підтверджується довідкою виконавчого
комітету Стрийської міської ради № б/н
від 04.07.2014 року /а.с. 236 т. 1/.

Відповідно до довідок МСЕК ОСОБА_1 є
інвалідом ІІ групи по зору з дитинства
/а.с. 52, 217 т. 1/.

Судом встановлено, що відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво
про народження серії НОМЕР_1 від 19.05.2001
року /а.с. 39, 216 т. 1/.

Малолітня ОСОБА_3 перебуває на «Д»
обліку в туберкульозному диспансері з
діагнозом ''віраж туберкульозних проб
кат. 5,4'' /а.с. 36, 43 т. 1/ та не має
постійного місця реєстрації, що
стверджується довідкою
адресно-довідкового відділу УГІРФО ГУ
МВС України у Львівській області /а.с.168
на звороті т. 1/.

З матеріалів справи судом встановлено,
що рішенням Стрийського
міськрайонного суду від 22.11.2013 року
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про визнання за ОСОБА_1 права
користування квартирою АДРЕСА_1 у
зв'язку з їх безпідставністю, оскільки
спірна квартира перебуває на балансі
ДП МОУ «Аеропорт Львів-2» та не
відноситься до категорії службових
квартир, позивачка ОСОБА_1 за період
своєї праці на підприємстві не
перебувала на обліку осіб, які
потребують поліпшення житлових умов,
крім того, не знайшли підтвердження
факт наявності рішення адміністрації
та профкому МОУ «Аеропорт Львів-2» про
надання ОСОБА_1 для проживання спірної
квартири та факт видачі їй ордеру на
вселення у житлове приміщення квартиру
АДРЕСА_1 /а.с. 180-182 т. 1/.

Ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 11.02.2014 року рішення
Стрийського міськрайонного суду від
22.11.2013 року залишено без змін /а.с. 189 т. 1/.

Відповідно до частини третьої статті 10
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
№ 5 від 07.02.2014 року за змістом частини
третьої статті 61 ЦПК обставини,
встановлені під час розгляду справи за
позовом про право на майно, не мають
обов'язкової сили для осіб, які не брали
участі у справі. Такі особи мають право
на звернення до суду із самостійним
позовом про право на це майно. Разом із
тим під час розгляду справи за таким
позовом суд враховує обставини раніше
вирішеної справи про право на спірне
майно незалежно від того, встановлені
вони судовим рішенням, що набрало
законної сили, у цивільній,
господарській або адміністративній
справі. Якщо суд дійде інших висновків,
ніж ті, що містяться в судовому рішенні
щодо раніше вирішеної справи, він має
навести відповідні мотиви. При цьому
суд має виходити з того, що правові
висновки суду і встановлені ним
обставини не є тотожними поняттями.
Висновки (судження) суду щодо прав і
обов'язків сторін, зроблені на підставі
встановлених при розгляді справи
обставин, не є преюдиційними. Від
правових висновків суду слід
відрізняти судові рішення за
перетворювальними позовами, які
встановлюють, змінюють або припиняють
права та обов'язки сторін.

Відтак, суд не бере до уваги висновки
суду, викладені ним у рішенні від 22.11.2013
року та ухвалі від 11.02.2014 року про
перебування на балансі ДП МОУ
«Аеропорт Львів-2» квартири
АДРЕСА_1, оскільки це спростовується
долученим до матеріалів справи
роздільним актом (балансом)
підприємства на 01.11.2000 року,
затвердженим Міністром оборони
України Кузьмуком О.І., з додатком № 2
від 01.11.2000 року до нього, а також
поясненнями представника позивача
Василевської Н.В., яка в судовому
засіданні пояснила, що можна
припустити, що підприємство є
балансоутримувачем саме цієї спірної
квартири, так як іншої на балансі немає.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст. 16 ЦК України.

Скориставшись своїм правом, позивач
просить виселити відповідачів ОСОБА_1,
ОСОБА_2 разом з малолітньою ОСОБА_3 на
підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону №
475/97-ВР від 17.07.1997 року ''Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції'', закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном, закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди відповідно до
закону, за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Відповідно до ст. 6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Судом надано позивачу можливість
надати докази на обґрунтування мотивів
своєї заяви, проте останній,
скориставшись такою, в судовому
засіданні не довів факту порушення
його прав як власника спірної квартири,
оскільки правовстановлюючих
документів на спірне житло позивач
суду не надав, як і доказів перебування
квартири АДРЕСА_1 на балансі ДП МОУ
''Аеропорт Львів-2''.

Відтак, суд приходить до висновку, що
позивач не має юридичних підстав для
пред'явлення позову щодо виселення
відповідачів та не надав, а суд не
здобув доказів, що ДП МОУ «Аеропорт
Львів-2» має право пред'являти позов про
виселення.

Враховуючи наведене, зібрані по справі
докази, оцінені судом належним чином
кожен окремо на їх достовірність та
допустимість, а також їх достатність та
взаємний зв'язок у сукупності,
встановлені судом обставини свідчать
про те, що допустимих доказів, які б
підтвердили наявність факту порушення
прав позивача як власника спірної
квартири ним надано не було, а також
враховуючи, що відповідачка ОСОБА_1 є
інвалідом ІІ групи по зору з дитинства,
тобто є соціально-незахищеною особою,
стан здоров'я малолітньої ОСОБА_3, яка
перебуває на «Д» обліку в
туберкульозному диспансері з
діагнозом ''віраж туберкульозних проб
кат. 5,4'', не мають іншого житла і на
даний час не можуть забезпечити собі
інші соціально-побутові умови для
проживання, тому наведені обставини в
своїй сукупності унеможливлюють на
даний час виселення відповідачів зі
спірної квартири, оскільки поставить
під загрозу їх здоров'я та життя, у
зв'язку з чим суд приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог, а тому в
задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 3, 4, 16, 391 ЦК України, ст. 9
Житлового кодексу України, ст.ст. 6, 8
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, Постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07.02.2014 року,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», суд

ВИРІШИВ :

В позові державного підприємства
Міністерства оборони України
«Аеропорт Львів-2» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третіх осіб : служби у справах дітей
Стрийської районної державної
адміністрації, Стрийської міської
ради, Стрийської районної ради про
визнання осіб такими, що не набули
права користування жилим приміщенням,
та виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Гула