П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2014 року

м. Київ

Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Лященко
Н.П.,Сеніна Ю.Л., Гуменюка В.І.,Романюка
Я.М.,Сімоненко В.М.,- розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
прокурора Козелецького району
Чернігівської області до ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: державна
інспекція сільського господарства у
Чернігівській області, ОСОБА_11,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_12,
про визнання договорів міни недійсними
та скасування державної реєстрації
права власності на земельні ділянки за
заявою ОСОБА_8 про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ
від 13 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року прокурор Козелецького
району Чернігівської області
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання договорів
міни недійсними та скасування
державної реєстрації права власності
на земельні ділянки.

Зазначав, що 28 січня 2012 року ОСОБА_10 (від
імені якої діяв ОСОБА_11.) уклала з
ОСОБА_8 договір міни земельних ділянок,
згідно з яким ОСОБА_10 передала у
власність ОСОБА_8, а останній прийняв у
власність земельну ділянку площею 5,61
га; ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_10,
а остання прийняла у власність
земельну ділянку площею 0,1000 га, що
розташована за адресою: Чернігівська
обл., Козелецький район, Євминська
сільська рада (за межами населеного
пункту). 28 січня 2012 року ОСОБА_9 (від
імені якої діяв ОСОБА_11.) уклала з
ОСОБА_8 три договори міни земельних
ділянок, згідно з якими ОСОБА_9 передала
у власність ОСОБА_8, а останній прийняв
у власність земельні ділянки площею
відповідно 1,64 га, 1,70 га, 1,22 га; ОСОБА_8
передав у власність ОСОБА_9, а остання
прийняла у власність три земельні
ділянки площею 0,1000 га кожна, що
розташовані за адресою: Чернігівська
обл., Козелецький район, Євминська
сільська рада (за межами населеного
пункту).

Посилаючись на оплатний характер
договору міни, позивач стверджував, що
фактично відбулось відчуження
земельних ділянок, які ОСОБА_10 та
ОСОБА_9 отримали у власність на їхню
частку (пай) за рахунок земель,
виділених у власність реорганізованим
сільськогосподарським підприємствам,
на користь ОСОБА_8 в обмін на належні
йому земельні ділянки для ведення
особистого селянського господарства,
що отримані попереднім власником не в
рахунок частки (паю), чим було порушено
накладений законодавством мораторій
на відчуження таких земельних ділянок,
і просив на підставі пункту 15 розділу Х
«Перехідні положення» Земельного
кодексу України (далі - ЗК України) (в
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин) та
статті 14 Закону України «Про порядок
виділення в натурі (на місцевості)
земельних ділянок власникам земельних
часток (паїв)» визнати вказані договори
міни недійсними та скасувати державну
реєстрацію права власності на земельні
ділянки.

Рішенням Козелецького районного суду
Чернігівської області від 18 листопада
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 17 лютого 2014 року, позов
прокурора Козелецького району
Чернігівської області задоволено:
визнано недійсними з моменту укладення
договори міни земельних ділянок №№ 82,
83, 84, що укладені між ОСОБА_9 (за
довіреністю - ОСОБА_11.) і ОСОБА_8 28 січня
2012 року, № 85, що укладений між ОСОБА_10
(за довіреністю - ОСОБА_11.) і ОСОБА_8 28
січня 2012 року, які посвідчені приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_12; та
скасовано державну реєстрацію права
власності на: земельну ділянку площею
1,22 га за ОСОБА_8, яка здійснена
управлінням Держкомзему у
Козелецькому районі Чернігівської
області в поземельній книзі 23 лютого 2012
року за № 01 (державний акт ЯГ
№ 885041); земельну ділянку площею 1,70 га за
ОСОБА_8, яка здійснена управлінням
Держкомзему у Козелецькому районі
Чернігівської області в поземельній
книзі 23 лютого 2012 року за № 01
(державний акт ЯГ №890252); земельну
ділянку площею 1,64 га за ОСОБА_8, яка
здійснена управлінням Держкомзему у
Козелецькому районі Чернігівської
області в поземельній книзі 23 лютого 2012
року за № 01 (державний акт ЯГ
№890250); земельну ділянку площею 5,61 га за
ОСОБА_8, яка здійснена управлінням
Держкомзему у Козелецькому районі
Чернігівської області в поземельній
книзі 23 лютого 2012 року за № 01
(державний акт ЯГ №844104); вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження за скаргою
ОСОБА_8 на підставі пункту 5 частини 4
статі 328 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України
заяві про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 березня 2014 року ОСОБА_8
порушує питання про скасування
зазначених рішень судів та ухвалення
нового рішення про відмову в позові з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини 1 статті 355 ЦПК України, -
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: пункту 15 «Перехідні положення» ЗК
України та статті 14 Закону України «Про
порядок виділення в натурі (на
місцевості) земельних ділянок
власникам земельних часток (паїв)».

Для прикладу наявності зазначеної
підстави подання заяви про перегляд
судового рішення ОСОБА_8 посилається на
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15 лютого 2012
року, від 21 травня 2014 року та від 25
червня 2014 року.

ОСОБА_8 указує на те, що правові
висновки Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ про застосування
норм матеріального права, покладені в
основу судового рішення у справі, яка
переглядається, не є однаковими з
висновками, зробленими судом
касаційної інстанції в наданих для
прикладу судових рішеннях, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника ОСОБА_8 - ОСОБА_13 та
прокурора, перевіривши наведені в
заяві доводи, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України
вважає, що заява про перегляд
оскаржуваних судових рішень не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у цивільних справах
виключно з підстав і в порядку,
встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини 1 статті
355 ЦПК України підставою для подання
заяви про перегляд судових рішень у
цивільних справах є неоднакове
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову прокурора, суд першої інстанції,
з висновками якого погодилися й суди
апеляційної та касаційної інстанцій,
виходив із того, що за оспорюваними
договорами міни здійснено обмін
земельних ділянок (паїв) на інші
земельні ділянки, унаслідок чого було
здійснено обхід мораторію на заборону
відчуження земельних ділянок
сільськогосподарського призначення.

Разом із тим у іншій справі, яка виникла
з подібних правовідносин - визнання
недійсним договору міни, за
аналогічних обставин суд касаційної
інстанції в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ
від 15 лютого 2012 року на підставі пункту
15 «Перехідні положення» ЗК України та
Закону України «Про порядок виділення
в натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)» дійшов протилежного висновку -
про укладення договору міни з
дотриманням вимог законодавства.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права.

Проте надані заявником дві інші ухвали
суду касаційної інстанції не свідчать
про неоднакове застосування судом
вищезазначених норм матеріального
права.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 травня 2014 року
відхилено касаційну скаргу та залишено
без змін рішення судів першої та
апеляційної інстанцій про задоволення
позову прокурора Чернігівського
району про визнання недійсним договору
міни,

заявленого з підстав порушення
сторонами договору мораторію на
заборону відчуження земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
що свідчить про ухвалення судом
касаційної інстанції аналогічних
судових рішень у двох різних справах із
посиланням на ті самі норми права, які
судом касаційної інстанції в обох
справах застосовані правильно.

На відміну від висновків, які містяться
в судових рішеннях у справі, яка
переглядається, в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 червня 2014 року, на яку
посилається заявник як на приклад
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, висновок суду про
відмову в позові ґрунтується виключно
на тому, що позивач неправильно обрав
спосіб захисту порушеного права та що
має право порушувати питання про
витребування земельної ділянки на
підставі статті 388 ЦК України.

Отже, у справі, яка переглядається, та у
справі, на рішення в якій посилається
ОСОБА_8 в обґрунтування своєї заяви про
перегляд судових рішень, наявні різні
фактичні обставини, що не свідчить про
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції пункту 15
«Перехідні положення» ЗК України та
статті 14 Закону України «Про порядок
виділення в натурі (на місцевості)
земельних ділянок власникам земельних
часток (паїв)».

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції зазначених норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що розпорядженням
Козелецької районної державної
адміністрації Чернігівської області
від 12 жовтня 2006 року № 371 передано
громадянам (у тому числі ОСОБА_10.)
земельні ділянки, у розмірі земельної
ділянки (паю), безоплатно у власність
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва та
дозволено виготовити в установленому
порядку державні акти на земельні
ділянки замість сертифікатів на право
на земельну частку (пай).
Розпорядженням від 19 листопада 2007 року
№ 474 надано дозвіл ОСОБА_9 на
виготовлення в установленому порядку
державного акта на право власності на
земельні ділянки, у розмірі земельної
частки (паю), для ведення особистого
селянського господарства із земель
колишнього КСП «Євминка». На підставі
зазначених розпоряджень ОСОБА_10
отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
5,61 га, а ОСОБА_9 - державні акти на право
власності на земельні ділянки площею
1,64 га, 1,70 га, 1,22 га (а.с. 19, 21, 23, 25).

На підставі договорів купівлі-продажу
земельних ділянок № № 315, 321 від 10
березня 2011 року ОСОБА_8 набув права
власності на земельні ділянки площею 2,0
га, 2,0 га, які попередні власники
отримали у власність для ведення
особистого селянського господарства
із земель державної власності на
території Євминської сільської ради
Козелецького району Чернігівської
області, а не за рахунок земельної
частки (паю).

За заявою ОСОБА_8 було проведено поділ
зазначених земельних ділянок на три
частини кожної площами: 0,1 га; 0,1 га та 1,8
га - з виготовленням нових державних
актів із цільовим призначенням для
ведення особистого селянського
господарства.

28 січня 2012 року ОСОБА_10 (від імені якої
діяв ОСОБА_11.) уклала з ОСОБА_8 договір
міни земельних ділянок, згідно з яким
ОСОБА_10 передала у власність ОСОБА_8, а
останній прийняв у власність земельну
ділянку площею 5,61 га; ОСОБА_8 передав у
власність ОСОБА_10, а остання прийняла у
власність земельну ділянку площею 0,1000
га, що розташована за адресою:
Чернігівська обл., Козелецький район,
Євминська сільська рада (за межами
населеного пункту).

28 січня 2012 року ОСОБА_9 (від імені якої
діяв ОСОБА_11.) уклала з ОСОБА_8 три
договори міни земельних ділянок,
згідно з якими ОСОБА_9 передала у
власність ОСОБА_8, а останній прийняв у
власність земельні ділянки площею 1,64
га, 1,70 га, 1,22 га; ОСОБА_8 передав у
власність ОСОБА_9, а остання прийняла у
власність три земельні ділянки площею
0,1000 га кожна, що розташовані за адресою:
Чернігівська обл., Козелецький район,
Євминська сільська рада (за межами
населеного пункту).

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні
положення» ЗК України (у редакції, яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин) до набрання
чинності законами України про
державний земельний кадастр та про
ринок земель, але не раніше 1 січня 2012
року, не допускається купівля-продаж
або іншим способом відчуження
земельних ділянок і зміна цільового
призначення (використання) земельних
ділянок, які перебувають у власності
громадян та юридичних осіб, для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, земельних ділянок,
виділених у натурі (на місцевості)
власникам земельних часток (паїв), крім
передачі їх у спадщину, обміну на іншу
земельну ділянку відповідно до закону
та вилучення (викупу) земельних ділянок
для суспільних потреб.

Законом України «Про порядок виділення
в натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)», зокрема статтею 14 передбачено,
що у разі, якщо власник земельної
ділянки, яка знаходиться всередині
єдиного масиву, що використовується
спільно власниками земельних ділянок
чи іншими особами для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, виявляє бажання
використовувати належну йому земельну
ділянку самостійно, він може обміняти
її на іншу земельну ділянку на межі
цього або іншого масиву. Обмін
земельними ділянками здійснюється за
згодою їх власників відповідно до
закону та посвідчується нотаріально.
Пунктом 2 Прикінцевих положень цього
Закону зобов'язано Кабінет Міністрів
України розробити рекомендації щодо
обміну земельними ділянками,
одержаними власниками земельних
часток (паїв) у натурі (на місцевості).

На реалізацію цієї норми Закону
Наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах від 17 листопада 2003
року № 288 було затверджено
рекомендації щодо обміну земельними
ділянками, згідно підпунктів 3, 5 яких
власник земельної ділянки, яка
знаходиться всередині єдиного масиву,
що використовується спільно
власниками земельних ділянок чи іншими
особами для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
звертається усно або письмово до
власника іншої земельної ділянки на
межі цього або іншого масиву, на яку
він бажає обміняти свою земельну
ділянку, із пропозицією укласти
договір міни земельних ділянок.
Оскільки обмін земельними ділянками
здійснюється за згодою їх власників, то
у разі відхилення пропозиції укласти
договір міни земельних ділянок власник
земельної ділянки, який виявив бажання
її обміняти, має право звернутись із
зазначеною вище пропозицією до
власника іншої земельної ділянки на
межі цього або іншого масиву.

Отже аналіз зазначених норм права дає
можливість дійти висновку про те, що
обміненими можуть бути тільки земельні
ділянки за схемою «пай на пай». Проте
заявник на підставі договору
купівлі-продажу набув право власності
на земельні ділянки площею по 2,0 га
кожна для ведення особистого
селянського господарства із земель
державної власності (а не за рахунок
земель, виділених на частку (пай) у
реорганізованому
сільськогосподарському підприємстві),
які згодом поділено на частини, які на
підставі договорів міни ним були
обміняні на земельні ділянки, набуті в
розмірі земельних часток (паїв).

Оскільки спірні договори міни
земельних ділянок укладено в період
дії заборони на відчуження земельних
ділянок та земельних часток (паїв), що в
силу положень закону є підставою для
визнання їх недійсними, то суди у
справі, яка переглядається, дійшли
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися, що відповідно до
частини 1 статті 360-5 ЦПК України є
підставою для відмови в задоволенні
заяви.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, пунктом 2 частини першої
статті 360-3, частиною першою статті 360-5
ЦПК України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_8 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ
від 13 березня 2014 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Головуючий А.Г. ЯремаСудді:
Л.І. Григор'єва Я.М.
РоманюкВ.І. Гуменюк Ю.Л. СенінН.П.
ЛященкоВ.М. Сімоненко