Справа № 372/5646/13-ц Головуючий у І
інстанції Кравченко М.В.Провадження №
22-ц/780/4447/14 Доповідач у 2
інстанції Суханова Є.М.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Сержанюка А.С., Мережко М.В.,

при секретарі: Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи з апеляційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 29
травня 2014 року в справі за позовом
Заступника прокурора Київської
області в інтересах держави в особі
Київської обласної державної
адміністрації до Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про скасування
розпоряджень, визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки, витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в інтересах держави в особі
Київської обласної державної
адміністрації звернувся до суду з
позовною заявою до відповідачів, в
якому посилався на порушення
законодавства при виділенні земельних
ділянок із державної власності,
знаходження спірних земельних ділянок
в межах водоохоронної прибережної
смуги Канівського водосховища.
Зазначав, що під час перевірки
дотримання вимог земельного та водного
законодавства при передачі у власність
земельних ділянок було встановлено, що
розпорядженням голови Обухівської
районної державної адміністрації № 1430
від 05.09.2008 року надано дозвіл на
розробку проекту із землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність 20-ти громадянам для ведення
особистого селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області, розпорядженням № 233
від 17.02.2009 року затверджено проект
землеустрою щодо відведення у
власність 15-ти громадянам, 09.06.2009 року
державні акти на право власності на
вказані земельніділянки пройшли
державну реєстрацію, далі на підставі
договорів купівлі-продажу від 17.06.2009
року за №№ 2557, 2582, 2587, 2592, 2598, 2603, 2653, 2658,
2663, 2673, 2678, 2683, 2688, 2693, 2698 було відчужено
земельні ділянки на користь ОСОБА_17,
яким у подальшому на підставі
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації від 10.08.2009 року
№ 998 змінено цільове призначення
земельної ділянки загальною площею 15
га з ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Української
міської ради. На підставі вищевказаних
договорів купівлі-продажу та
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації від 10.08.09 року
№ 998, ОСОБА_17 отримав державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ №691955, площею 15 га, кадастровий
номер :05:007:0113. За змістом позову
прокурор просить визнати незаконними
та скасувати розпорядження
Обухівської районної державної
адміністрації від 05.09.2008 року № 1430,
розпорядження від 17.02.2009 року № 233,
розпорядження від 06.07.2009 року № 820 та
розпорядження від 10.08.2009 року № 998,
визнати недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки
відповідачів та скасувати їх державну
реєстрацію, витребувати земельну
ділянку 15 га з незаконного володіння
ОСОБА_17 на користь Київської обласної
державної адміністрації та визнати за
державою в особі Київської обласної
державної адміністрації право
власності на земельну ділянку площею 15
га, кадастровий номер :05:007:0113.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 29 травня 2014 року
в задоволенні позову заступника
прокурора Київської області в
інтересах держави в особі Київської
обласної державної адміністрації до
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_18,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_19, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17 про скасування
розпоряджень, визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки, витребування майна,
відмовити повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
заступник прокурора Київської області
подав апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати рішення Обухівського
районного суду Київської області від 29
травня 2014 року у справі 372/5646/13-ц та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
заступника прокурора Київської
області.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Колегією суддів встановлено, що
розпорядженням голови Обухівської
районної державної адміністрації № 1430
від 05.09.2008 року надано дозвіл на
розробку проекту із землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність 20-ти громадянам для ведення
особистого селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області.

Розпорядженням Обухівської районної
державної адміністрації № 233 від 17.02.2009
року затверджено розроблений ТОВ
«Дельта 2003» проект землеустрою щодо
відведення у власність 15-ти громадянам,
а саме: ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_20,
ОСОБА_11, ОСОБА_19, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_16, ОСОБА_15 земельних ділянок для
ведення особистого селянського
господарства в адміністративних межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області площею по 1 га
кожна, загальною площею 15 га.

09.06.2009 року відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_20, ОСОБА_11, ОСОБА_19,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_16, ОСОБА_15
отримали державні акти на право
власності на земельні ділянки по 1 га
кожний, які розташовані в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області.

17.06.2009 року відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_20, ОСОБА_11, ОСОБА_19,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_16, ОСОБА_15
продали вищевказані земельні ділянки
ОСОБА_17, що підтверджується договорами
купівлі-продажу земельних ділянок від
17.06.09 року за №№ 2557, 2582, 2587, 2592, 2598, 2603, 2653,
2658, 2663, 2673, 2678, 2683, 2688, 2693, 2698, згідно яких
власником вищевказаних земельних
ділянок став ОСОБА_17, який в подальшому
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку площею 15
га, серії ЯЗ №691955, кадастровий номер
:05:007:0113.

Розпорядженням Обухівської районної
державної адміністрації від 06.07.2009 року
№ 820 надано дозвіл на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо зміни цільового використання
земельних ділянок ОСОБА_17 з ведення
особистого селянського господарства
на ведення індивідуального
садівництва в адміністративних межах
Української міської ради.

Розпорядженням Обухівської районної
державної адміністрації від 10.08.2009 року
№ 998 затверджено технічну документацію
із землеустрою щодо зміни цільового
використання земельних ділянок ОСОБА_17
з ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва в
адміністративних межах Української
міської ради.

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право
власності на землю (земельну ділянку)
набувається і здійснюється відповідно
до закону.

Суд першої інстанції дійшов до вірного
висновку, що згідно п.п. „а", "б" ч. 1 ст. 81
ЗК України, громадяни України
набувають право власності на земельні
ділянки на підставі придбання за
договором купівлі-продажу, дарування,
міни, іншими цивільно-правовими
угодами, безоплатної передачі із
земель державної і комунальної
власності.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

В матеріалах справи містяться достатні
дані про здійснення всієї передбаченої
законом процедури видачі відповідачам
оспорюваних державних актів та набуття
відповідачами права на землю, зокрема
на підставі рішення органу державної
влади було виготовлено технічну
документацію, видано
правовстановлюючі документи на землю,
відчудження нерухомого майна
здійснювалось на підставі нотаріально
посвідчених договорів із послідуючою
видачею державних актів, протягом п'яти
років з часу виникнення спірних
правовідносин уповноваженими
державними органами двічі здійснено
державну реєстрацію переходів права
власності відповідачів на спірні
земельні ділянки, що ніким не
оспорювалось, в тому числі в межах
цього позову прокурором.

Вирішуючи спір суд не приймає до уваги
факт скасування двох оспорюваних
розпоряджень Обухівською РДА самим цим
органом, що визнається сторонами,
оскільки відповідно до висновків
Конституційного Суду України та
чинного законодавства цей орган не
уповноважений самостійно скасовувати
подібні розпорядження, які є актами
одноразового використання, були
виконані як підстава для видачі
державних актів.

Згідно ст. 131 ЗК України, громадяни та
юридичні особи України, а також
територіальні громади та держава мають
право набувати у власність земельні
ділянки на підставі міни, ренти,
дарування, успадкування та інших
цивільно-правових угод.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідач ОСОБА_17 набув право
власності на спірні земельні ділянки
на підставі цивільно-правових угод,
зміст яких відповідає вимогам ст.ст.82,132
ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із
передбачених законом підстав.

Прокурор обґрунтував позов
неправомірністю вибуття спірних
земельних ділянок із державної
власності з огляду на перебування
ділянок в межах прибережної захисної
смуги Канівського водосховища.

Порушень вимог закону при
нотаріальному оформленні ОСОБА_17
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок судом не встановлено. На
противагу, вказані договори мають
ознаки реальності настання правових
наслідків за фактами проведення повної
оплати та фактичної передачі земельної
ділянки, замовлення нової технічної
документації, проходження всіх
необхідних погоджень, в тому числі на
предмет обмежень у використанні
земельних ділянок та отримання
оспорюваного державного акту, що
пройшов державну реєстрацію. Під час
нотаріального оформлення таких
договорів на підставі висновків
Управління земельних ресурсів у
Обухівському районі спірні земельні
ділянки обмежень не мали.

Частинами 5-6 ст. 87 Водного кодексу
України передбачено, що зовнішні межі
водоохоронних зон визначаються за
спеціально розробленими проектами.
Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України. Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Межі встановлених
прибережних захисних смуг і пляжних
зон зазначаються в документації з
землеустрою, кадастрових планах
земельних ділянок, а також у
містобудівній документації.
Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
усіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

Згідно ст. 88 ВК України, прибережні
захисні смуги встановлюються по
берегах річок та навколо водойм уздовж
урізу води (у меженний період) шириною:
для малих річок, струмків і потічків, а
також ставків площею менше 3 гектарів -
25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них та ставків площею
більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів. Якщо крутизна схилів перевищує
три градуси, мінімальна ширина
прибережної захисної смуги
подвоюється. Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
всіх категорій земель, крім земель
морського транспорту. У межах існуючих
населених пунктів прибережна захисна
смуга встановлюється з урахуванням
містобудівної документації.
Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Проекти землеустрою щодо
встановлення меж прибережних захисних
смуг (з установленою в них пляжною
зоною) розробляються в порядку,
передбаченому законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України,
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень.

В матеріалах справи відсутнє рішення
уповноваженого органу про віднесення
спірних земельних ділянок до земель
водного фонду.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України "Про
планування і забудову територій",
будівництво об'єктів містобудування
здійснюється згідно з законодавством,
державними стандартами, нормами та
правилами, регіональними і місцевими
правилами забудови, містобудівною та
проектною документацією.

Суд вважає недоведеними посилання
позову на віднесення спірних земельних
ділянок повністю або частково до
земель водного фонду, оскільки вони не
підтверджені належними і допустимими
доказами. Так, із поданих прокурором
доказів не вбачається достовірних
відомостей про те, що саме спірні
земельні ділянки перебувають у межах
прибережної захисної смуги, оскільки
вони належно не відображені на
відповідних схемах, планах, відсутні
інші достатні для ідентифікації дані
про співвіднесення спірних земельних
ділянок із землями водного фонду.

Крім того, не повідомлено даних про
відстань від берегової лінії, не
визначено площі або інших технічних
характеристик для надання можливості
суду зробити достатньо обґрунтовані
висновки про перебування спірної
ділянки в межах прибережної захисної
смуги.

Відповідно до ст. 58 ЗК України, до
земель водного фонду належать землі,
зокрема зайняті прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель,
зайнятих лісами. Для створення
сприятливого режиму водних об'єктів
уздовж морів, навколо озер, водосховищ
та інших водойм встановлюються
водоохоронні зони, розміри яких
визначаються за проектами землеустрою.

Відповідно до ст. 60 ЗК України вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності виділяються земельні
ділянки під прибережні захисні смуги.

Відповідно до ст. 88 Водного кодексу
України, прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Наказом Держводгоспу України від 29.04.1998
р. № 46 затверджено та погоджено
Міністерством охорони навколишнього
природного середовища України від
16.02.2004 №1173/20-8 Методику упорядкування
водоохоронних зон річок України.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених організацій за рахунок
різних джерел фінансування,
узгоджуються з органами охорони
навколишнього природного середовища,
використання земельних ресурсів,
власниками землі, землекористувачами
та затверджуються відповідними
місцевими органами державної
виконавчої влади та виконавчими
комітетами Рад.

Крім того, такий проект має пройти
державну експертизу та отримати
позитивний висновок за вимогою ст. 62
Закону України «Про землеустрій» та
відповідно до п. 10 постанови Кабінету
Міністрів № 1094 від 25 серпня 2004 «Про
затвердження Порядку розроблення
проектів землеустрою з організації та
встановлення меж територій
природно-заповідного фонду, іншого
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення»; отримати висновок
екологічної експертизи за вимогою ст. 22
Водного Кодексу України, п. є) ст.3
Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища»,
ст. 6 Закону України «Про екологічну
експертизу»; отримати висновки
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи проекту за вимогою ст.11
Закону України «Про забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя населення».

Враховуючи принцип допустимості
засобів доказування, допустимим
засобом доказування наявності
водоохоронної зони та/або прибережної
захисної смуги, в якості складової
водоохоронної зони, має бути проект
встановлення водоохоронної зони
(прибережної захисної смуги), або
кадастровий план земельної ділянки, на
якій відображено таку зону (смугу), або
містобудівна документація, яка
передбачає зазначене вище. Висновки
суду не можуть ґрунтуватись на
припущеннях наявності такої
водоохоронної зони, прибережної
захисної смуги та земель водного фонду,
а підлягають дослідженню та
встановленню.

Колегія суддів не може прийняти як
належний доказ ксерокопію висновку
земельно-технічної експертизи від
17.11.2011 року, оскільки цей доказ не може
слугувати належним для вирішення
цивільної справи, не має правового
статусу висновку експерта в розумінні
ст. 147 ЦПК України, експертиза
проводилась в межах іншої
кримінальної, а не цієї цивільної
справи, експертиза призначалась
постановою слідчого прокуратури, а не
ухвалою суду,особа, що проводила
експертизу, не є судовим експертом. При
цьому обвинувальний вирок суду, в якому
б було прийнято до уваги і встановлено
визначені експертизою обставини, суду
не подано, сторонами відповідна
обставина не визнана.

Заперечення відповідача
підтверджуються висновком
спеціаліста, складеним
інженером-геодезистом Полюшко Ю.В.,
згідно якого земельна ділянка площею 15
га, державний акт серія серії ЯЗ № 691955,
кадастровий номер :05:007:0113, цільове
призначення - для ведення
індивідуального садівництва, яка
належить ОСОБА_17, розташована на землях
сільськогосподарського використання,
що належали сільськогосподарським
артілям «імені Леніна» с. Долина, «День
врожаю» с. Жуковці, «імені Леніна» с.
Старі Безрадичі Обухівського району
Київської області. Докази щодо зміни
цільового призначення спірної
земельної ділянки, а саме відповідне
рішення уповноваженого органу, в
матеріалах справи відсутнє.

Аналізуючи подані докази у їх
сукупності колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги про те, що
розпорядження та державні акти на
право власності на землю на ім'я
відповідачів не відповідають вимогам
земельного законодавства, не знайшли
свого підтвердження та спростовуються
доказами, наявними в матеріалах справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів також зважає на те, що
заявляючи позовні вимоги щодо
недійсності розпорядження Обухівської
районної державної адміністрації від
06.07.09 року № 820, яким надано дозвіл на
розробку технічної документації із
землеустрою щодо зміни цільового
використання та розпорядження
Обухівської районної державної
адміністрації від 10.08.09 року № 998, яким
змінено цільове використання
земельної ділянки загальною площею 15
га, яка належить ОСОБА_17, з ведення
особистого селянського господарства
на ведення індивідуального
садівництва, прокурор зазначає, що
відповідно до положень ч. 2 ст. 20
Земельного кодексу України та
Постанови Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Порядку зміни
цільового призначення земель, які
перебувають у власності громадян або
юридичних осіб» від 11.04.2002 року № 502,
зміна цільового призначення земельних
ділянок повинна відбуватися на
підставі проекту відведення земельних
ділянок, а не на підставі технічної
документації.

Однак, твердження, що покупцем спірних
земель ОСОБА_17 було незаконно змінено
цільове призначення земельних ділянок
на підставі технічної документації, а
не проекту відведення земельних
ділянок, не підтверджується нормами
законодавства та належними доказами по
справі.

Кожна категорія земель має узагальнене
цільове призначення, що визначає
специфіку її особливого правового
режиму.

Землями сільськогосподарського
призначення, згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК
України, визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини
третьої статті 22 ЗК України землі
сільськогосподарського призначення,
зокрема, можуть передаватися у
власність та надаватися у користування
громадянам для ведення особистого
селянського господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та
випасання худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Як вбачається з матеріалів справи, було
змінено цільове використання спірних
земельних ділянок у межах тієї ж самої
категорії земель, тобто земель
сільськогосподарського призначення.

Діюче законодавство України не містить
імперативної норми щодо виду
документації, якою має змінюватись
саме використання землі в межах однієї
категорії земель, як і не містить
заборони на обрання певного виду
документації, перелік яких визначено
законом, а саме Законом України «Про
землеустрій».

Статтею 25 Закону України «Про
землеустрій» визначено види
документації із землеустрою, до яких
відноситься і технічна документація із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку.

Стаття 31 цього Закону регулює порядок
внесення змін до документації із
землеустрою, де зазначено, що зміни до
документації із землеустрою вносяться
за рішенням органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування або
власників землі та землекористувачів,
у тому числі орендарів, які затвердили
проекти землеустрою.

Відповідно до пункту 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України в
редакції, що діяла на момент прийняття
спірних розпорядженнь, до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Стаття 387 ЦК України передбачає, що
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Стаття 388 ЦК України передбачає, що якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до зазначених вище положень
Земельного кодексу України, належним
розпорядником спірних земельних
ділянок є саме Обухівська районна
державна адміністрація Київської
області, яка і передала спірні земельні
ділянки в приватну власність, а не
Київська обласна державна
адміністрація, в інтересах якої подано
позов. Фактично віндикаційний позов
позов пред'явлено в інтересах не
уповноваженої особи.

Зібраними у справі доказами, зокрема і
чинними судовими рішеннями,
встановлено, що спірні земельні
ділянки не відносяться до земель
водного фонду, тому визначені позовом
повноваження Київської ОДА не можуть
прийматись до уваги у фактичних
встановлених судом правовідносинах
щодо земель іншого цільового
призначення.

Згідно ч. 2 ст. 3 Конституції України,
права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Держава відповідає
перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Згідно ч. 2 ст. 3 Конституції України,
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Згідно ч. 2 ст.14 Конституції України,
право власності на землю гарантується.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України,
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу
Конвенції, кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з
прав людини у справі «Федоренко проти
України» від 30 червня 2006 року
визначено, що відповідно до
прецедентного права органів, що діють
на підставі Конвенції, право власності
може бути «існуючим майном» або
коштами, включаючи позови, для
задоволення яких позивач може
обґрунтовувати їх принаймні
«виправданими очікуваннями» щодо
отримання можливості ефективного
використання права власності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном, а тому відповідачі
розпорядилися належними їм земельними
ділянками шляхом їх відчуження згідно
з нормами цивільного законодавства,
внаслідок чого дійсним власником
спірних земельних ділянок на цей час є
ОСОБА_17

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що обраний
прокурором спосіб захисту інтересів
держави шляхом визнання права
власності на спірну земельну ділянку
за державою в особі Київської
облдержадміністрації не грунтується
на законі, оскільки ст. 392 ЦК України чи
іншою нормою права не передбачено
можливості визнання в судовому порядку
права власності на нерухоме майно за
державою в особі конкретизованого
органу державної влади, чим фактично
визначається (змінюється) розпорядник
земель державної власності. Крім того,
не доведено наявність підстав,
передбачених ст. 392 ЦК України, які
тягнуть за собою правові наслідки у
виді виникнення права на подібний
позов.

Крім того, підстави для видачі
правоустановчого документа на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_17 -
договори купівлі-продажу земельних
ділянок, ніким не оспорені, в тому числі
і прокурором в межах цього позову,
тобто є чинними. Доводи прокурора про
їх нікчемність суд не може покласти в
основу судового рішення, оскільки вони
не узгоджуються із положеннями ч.2 ст.215
ЦК України, договори укладені
уповноваженими особами, нотаріально
посвідчені, державою зареєстровані.

Також судом першої інстанції було
вірно прийнято до уваги те, що
розпорядження голови Обухівської
районної державної адміністрації № 1430
від 05.09.2008 року, яке стало підставою для
видачі оспорюваних державних актів,
ніким не оспорено, в тому числі і
прокурором в межах цього позову, а
розпорядження голови Обухівської
районної державної адміністрації № 1430
від 05.09.2007 року, яке є предметом спору,
оскільки в установленому законом
порядку, позов не уточнювався, не
регулює спірні правовідносини, зміст
цього розпорядження суду не
повідомлено, тому підстави для
визнання його недійсним в межах цієї
справи відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
безпідставність позовних вимог
прокурора. Рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду, до яких
суд першої інстанції прийшов
проаналізувавши чинне законодавство
щодо набуття права власності на землю,
визнання недійними рішень органів
влади та угод, а також витребування
майна.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319
ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 29 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: