У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Друга
Харківська державна нотаріальна
контора, про розірвання договору
довічного утримання, визнання права
власності на частину житлового
будинку, зобов'язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Ленінського районного суду
м. Харкова від 4 лютого 2014 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_8 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_9,
посилаючись на те, що 6 липня 1994 року на
прохання останньої, яка є її
племінницею, вона підписала якісь
документи, а восени 2012 року їй
стало відомо, що це був договір
довічного утримання, за яким вона
передала ОСОБА_9 3/8 частки житлового
будинку АДРЕСА_1. Зазначала, що в період
з 1992 року до липня 2011 року вона
мешкала в сім'ї свого брата, а потім у
свого сина - ОСОБА_4, і ОСОБА_9
ніколи її не доглядала та не надавала
ніякої допомоги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9, у зв'язку з
чим до участі в справі були залучені її
спадкоємці: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8,
правонаступником якої є ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4,
доповнивши та уточнивши позовні
вимоги, просив суд розірвати договір
довічного утримання від 6
липня 1994 року, визнати за ним право
власності на нерухоме майно, що
належало його матері, після її смерті в
порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 4 лютого 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково:
розірвано договір довічного утримання
від 6 липня 1994 року; визнано за ОСОБА_4
право власності на 3/8 частки житлового
будинку АДРЕСА_1 літ. А-1 та на надвірні
будівлі: навіс літ. Ж, льох літ. В, сарай
літ. Д, вбиральню літ. Е, огорожу №
1-5, у порядку спадкування за законом
після смерті його матері ОСОБА_8, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2. У решті
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 12 червня
2014 року рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог про визнання за ОСОБА_4
права власності на частину житлового
будинку скасовано, ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову в
цій частині відмовлено. У решті -
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення суду
першої інстанції у нескасованій
частині та рішення апеляційного суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Задовольняючи позов про розірвання
договору довічного утримання (межі
касаційного перегляду), суди на
підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), дійшли правильного висновку,
що набувач майна за договором, ОСОБА_9, а
після її смерті спадкоємець, ОСОБА_6,
неналежно виконували свої обов'язки за
договором (незалежно від вини) щодо
утримання, забезпечення харчуванням,
доглядом на визначену договором суму,
оскільки належних і допустимих доказів
щодо виконання договору не надали (ст.
ст. 57 - 59 ЦПК України), що є процесуальним
обов'язком відповідача (ст. ст. 10, 60 ЦПК
України).

Доводи касаційної скарги про те, що
відповідач тривалий час не проживала в
спірному житловому приміщенні, а в
іншому місці, не звільняло набувача
майна за договором довічного утримання
від його виконання.

Посилання касаційної скарги на те, що
ОСОБА_8 позовну заяву не підписувала
було предметом дослідження судами та
не знайшло свого підтвердження.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити рішення
суду першої інстанції у нескасованій
частині та рішення апеляційного суду
без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 4 лютого 2014 року в
нескасованій частині та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 12 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта