АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/8759/14
Головуючий 1 інстанції - Білінська О.В.
Справа № 646/7536/14-ц
Доповідач - Івах А.П.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Івах
А.П.,

суддів - Бурлака І.В.,
Пшенічної Л.В.,

при секретарі -
Курносовій К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 24 жовтня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до
Акціонерного комерційного
інноваційного банку «УкрСиббанк»,
треті особи: Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2 про
визнання договору про надання
споживчого кредиту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до АКІБ «Укрсиббанк»
про визнання договору споживчого
кредиту недійсним та проханням
зобов'язати сторони повернути сплачені
грошові кошти згідно офіційного курсу
долару США до гривні.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що 06 березня 2008 року
між нею та Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк»
укладено договір про надання
споживчого кредиту № 0,
відповідно до якого позивачу були
надані кредитні кошти в іноземній
валюті в розмірі 130 000,00 доларів США, що
дорівнює еквіваленту 656 500 грн. за
курсом НБУ на день укладення договору,
зі сплатою 12,4 % річних та з кінцевим
терміном звернення 05.03.2038 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
по договору про надання споживчого
кредиту тоді ж між сторонами одночасно
укладено договір іпотеки №79176, за
умовами якого вона передала в іпотеку
Банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На її думку договір про надання
споживчого кредиту не відповідає
законодавству України, оскільки
надавався для придбання квартири, яка
на день його укладення не була її
власністю, грошові кошти надані були у
сумі 130000 доларів США, в супереч ч. 1 ст. 524
ЦК України, чим порушено істотну умову
договору, що стосується його предмету,
так як еквівалент предмету договору
споживчого кредиту в національній
валюті не може бути предметом договору,
оскільки ним є іноземна валюта, а
предметом кредитного договору може
бути лише українська гривня. Крім того,
відповідно ст.9 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня,
отже, єдиним законним засобом платежу,
який застосовується при проведенні
розрахунків між резидентами на
території України є гривня. Таким
чином, вважає, що зазначене порушення
вимог ЦК України має своїм наслідком
недійсність договору в цілому, так як
п.п. 1.1 є суттєвою умовою Договору, його
предметом, зміст спірного договору
суперечить Закону України «Про захист
прав споживачів», оскільки їй, ОСОБА_1,
відповідачем не було повідомлено у
письмовій формі про умови надання
кредиту.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 24 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги ОСОБА_1 вказує, що рішення суду
першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явилися, про поважність причини суду
не повідомили, тому справу судова
колегія розглядає, у відповідності до
положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України - за
відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, що були
заявлені сторонами у суді першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, судова колегія приходить до
наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує
питання:

Зазначеним вимогам цивільного
закону рішення суду першої інстанції
відповідає.

Розглядом справи достеменно
встановлено, що 06 березня 2008 року між
сторонами був укладений спірний
договір про надання споживчого кредиту
№0, за умовами якого ОСОБА_1
отримала кредитні кошти у розмірі 130000
доларів США, що дорівнювало
еквіваленту 656500 грн. за курсом НБУ на
день укладення договору, з терміном
повернення - 05 березня 2038 року, зі
сплатою 12, 4% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань,
узятих на себе за умовами вказаного
договору між Банком та ОСОБА_1 тоді ж
одночасно було укладено договір
іпотеки №79176 від 06 березня 2008 року,
згідно умов якого позивач передала
Банку в іпотеку двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив із того, що оспорюваний
кредитний договір був спрямований на
набуття сторонами прав і обов'язків,
його зміст не суперечить актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства, при його укладені
волевиявлення учасників було вільним
та таким, що відповідало їх внутрішній
волі, його вчинено у формі встановленій
законом, конституційні права та
свободи ОСОБА_1 порушені не були ні як
людини, ні як громадянина, ні як
споживача.

Також суд виходив із того, що
відповідач мав право здійснювати
торгівлю іноземною валютою та надавати
кредити резидентам в іноземній валюті
за генеральною банківською ліцензією
Національного банку України, що
передбачено п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», оскільки йому Національним
Банком України була видана банківська
ліцензія №75 на таке право.

Висновок суду, з яким судова колегія
погоджується у повному обсязі
ґрунтується на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених належними та
допустимими у розумінні ст. 57-59 ЦПК
України доказами, погоджується з
нормативно-правовими актами,
зазначеними у рішенні.

Посилання позивача у своїй апеляційній
скарзі на той факт, що договори
споживчого кредитування в іноземній
валюті - не є кредитними договорами,
оскільки не відповідають вимогам
закону з моменту укладення, що тягне за
собою недійсність такого договору, а
також посилання на ч. 1 ст. 533 ЦК України,
що встановлює правило, за якими грошове
зобов'язання має бути виконане
виключно у гривнях, висновків суду не
спростовують, судова колегія до уваги
їх не приймає.

Відповідно до частини 2 статті 192 ЦК
України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Відповідно п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року №15-93 (у редакції, що була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
визначено, що операції з валютними
цінностями здійснюється на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій, що видаються Національним
Банком України. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральна ліцензія) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до п. 2 ст. 5
Декрету.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, оцінивши належність та
допустимість наявних у справі доказів
у їх сукупності, встановивши дійсні
обставини справи, правильно визначився
з юридичною оцінкою правовідносин, що
виникли між сторонами та законом, що їх
регулює, виконавши вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, ухвалив рішення таке, що
відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, у якому привів мотиви, з яких
вважав встановленою відсутність тих
фактів, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала
свої позовні вимоги, як того вимагають,
положення ч. 3 ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для їх
задоволення так як і для зміни чи
скасування рішення суду першої
інстанції судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308,
313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 24 жовтня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена в касаційному
порядку шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -