АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

участю:

представника позивача Гуртового В.В.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
11 серпня 2014 року по цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Банк Форум» в особі
уповноваженої особи Фонду
гарантування фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію Публічного
акціонерного товариства «Банк Форум»
Соловйової Наталії Анатоліївни до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ПАТ «Банк Форум» в
особі Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк
Форум» Соловйової НА. звернулось з
позовом до ОСОБА_4., в якому просило
стягнути заборгованість за кредитним
договором № 08/05/01-2 від 18.02.2005 у сумі 76
672,86 дол. США, що згідно з офіційним
курсом НБУ (1 дол. США за 12,977090 грн.)
станом на 14.04.2014 становить 994 990 грн. 60
коп. та нараховану пеню у сумі 128 452 грн.
43 коп.

Свої позовні вимоги банк обґрунтовує
тим, що відповідач неналежно виконує
свої зобов'язання щодо повернення
кредиту в порядку та строки обумовлені
договором, а також сплати відсотків за
користування кредитними коштами та
нарахованої пені.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 11.08.2014 позов задоволено -
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк
Форум» заборгованість за кредитним
договором № 08/05/01-2 від 18.02.2005 у сумі 76
672,86 дол. США (тіло кредиту та відсотки),
що згідно курсу НБУ станом на 14.04.2014 є
еквівалентом 994 990 грн. 60 коп.,
нараховану пеню у сумі 128 452 грн. 43 коп.
та судовий збір у розмірі 3 654 грн. 00 коп.
на користь держави.

Не погоджуючись з рішенням відповідач
через свого представника оскаржив його
в апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позовні вимоги про
стягнення заборгованості за кредитним
договором були заявлені зі спливом
строку позовної давності, про
застосування якої заявлялось
відповідачем у судовому засіданні, а
тому, у суду були відсутні підстави для
задоволення позову.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримала апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно постановлено з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив взяті на себе зобов'язання,
визначені договором, укладеним між
сторонами, щодо повернення
заборгованості за кредитним договором,
що призвело до виникнення
заборгованості, яка підлягає, в силу
вимог договору та закону, стягненню з
відповідача.

Вказаний висновок суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 18.02.2005 між АКБ «Форум»,
правонаступником якого з 19.04.2010 є ПАТ
«Банк Форум» та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір № 08/05/01-2, за умовами
якого банк зобов'язався надати
позичальнику кредит для споживчих
потреб у сумі 210 000 дол. США.

Сторонами були погоджені умови щодо
порядку та строків повернення кредиту,
сплати відсотків (п. п. 2.3 - 2.7 кредитного
договору).

Додатковим договором від 25.03.2010 сторони
визначили, що кредитні кошти надаються
строком по 01.03.2013, а також погодили
графік зменшення ліміту кредитування,
що не є тотожнім з графіком повернення
кредиту, оскільки він не визначає
строку та суму погашення кредиту
частинами.

Додатковою угодою № 1 від 02.03.2007
закріплено, що за користування
кредитними коштами встановлюється
плата в розмірі 13,9% річних.

Згідно із п. 4.1 кредитного договору за
несвоєчасне повне чи часткове
повернення кредитних коштів та за
несвоєчасну повну чи часткову сплату
відсотків, позичальник сплачує
неустойку у вигляді нарахування пені у
розмірі 0,2 відсотків, що обчислюється з
суми неповерненого кредиту та
несплачених відсотків за кожен день
прострочення. Сплата пені не звільняє
позичальника від сплати відсотків за
користування кредитними коштами до
моменту фактичного погашення
заборгованості.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав, що підтверджується заявою на
видачу готівки № 16681 від 18.02.2005,
відповідно до якої відповідач отримав
кредит у розмірі 210 000 дол. США.

07.03.2014 позивач звернувся до відповідача
з вимогою негайно виконати
зобов'язання щодо повернення кредитних
коштів та сплати процентів за
користування кредитом, однак,
відповідачем не виконано вимогу щодо
неповернення частини кредиту у розмірі
56 527,57 дол. США та невиплачених
процентів за фактичне користування
кредитними коштами у розмірі 20 145,29 дол.
США.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідач, не сплативши у вказаний в
договорі строк кредит, порушив вимоги
ст. 530 ЦК України відповідно до якої,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін),
тобто згідно ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, при чому зобов'язання має
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
не звільняє винну сторону від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредити) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому, слід зазначити, що ч. 2
вказаної статті наголошує, що до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика», якщо інше не встановлено
параграфом 2 «Кредит» і не випливає із
суті кредитного договору.

Тому, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюється договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

З наведеного вбачається, що судом
першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що позивач виконав
належним чином свої зобов'язання за
кредитним договором, натомість,
відповідач, в односторонньому порядку,
відмовився виконувати взяті на себе
зобов'язання щодо вчасного повернення
кредиту та сплати відсотків за його
користування. Таким чином, в суді
першої інстанції знайшов
підтвердження факт неналежного
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за кредитним договором, а
отже, суд цілком правомірно дійшов
висновку про необхідність стягнення з
відповідача, суми кредиту, відсотків за
його користування, а також пені,
передбаченої кредитним договором.

В апеляційній скарзі представник
відповідача зазначав про сплив строку
позовної давності щодо стягнення пені,
однак це не знайшло свого
підтвердження в ході розгляду справи
та спростовується наступним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України визначено,
що до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік.

Так, в матеріалах справи міститься
розрахунок пені за несвоєчасне
повернення кредитних коштів, станом на
14.04.2014 за період з 15.04.2013 по 13.04.2014. А тому
доводи апелянта є безпідставними,
оскільки пеня була нарахована у межах
одного року.

Посилання апелянта на те, що позивачем
неправомірно здійснювалось
нарахування відсотків за кредитом,
оскільки вважає, що строк дії договору
закінчився 01.03.2013, а отже подальше
нарахування відсотків за користування
кредитними коштами після спливу
зазначеної дати з боку позивача є
неправомірним, суперечить пункту 7.3
кредитного договору, у якому
закріплено, що цей договір набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань.
Відповідачем не було надано до суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження виконання своїх
зобов'язань за договором.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів прийшла до висновку, що суд
першої інстанції повно та всебічно
розглянув справу, надав всім доводам
сторін належну правову оцінку, оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та постановив
законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, з
вищенаведених підстав, не ґрунтуються
на вимогах закону. При цьому, слід
зазначити, що доводи апеляційної
скарги були предметом дослідження
судом першої інстанції, висновків суду
не спростовують та на законність
рішення не впливають.

Таким чином, при апеляційному розгляді
справи порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 11 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді