У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури у Житомирській області про
визнання рішення незаконним та
зобов'язання видати свідоцтво про
право на зайняття адвокатською
діяльністюза касаційною скаргою
ОСОБА_4 на заочне рішення Баранівського
районного суду Житомирської області
від 7 жовтня 2014 року та рішення
апеляційного суду Житомирської
області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що протягом 1978-1987
років вона працювала адвокатом. У
подальшому була обрана суддею та
обіймала зазначену посаду в період з 22
червня 1987 року до 30 червня 2010 року.
Вважала, що після закінчення
повноважень на виборній посаді, згідно
з положеннями ст. 118 КЗпП
України, має право на повернення до
попередньої роботи, тому 3 липня
2010 року звернулась до відповідача із
заявою, в якій просила видати свідоцтво
про право на зайняття адвокатською
діяльністю без складання
кваліфікаційних іспитів. Рішенням
Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 12 серпня 2010 року їй
відмовлено у видачі свідоцтва з тих
підстав, що на день прийняття постанови
Верховної Ради України «Про порядок
введення в дію Закону України «Про
адвокатуру» вона не була членом
колегії адвокатів Житомирської
області.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 вважала,
що такі дії відповідача свідчать про
порушення її прав, так як згідно з
вимогами ст. 118 КЗпП України на день
прийняття зазначеної постанови за нею
зберігалась можливість працювати
адвокатом, тому просила суд визнати
рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури від 12 серпня 2010 року
незаконним та зобов'язати відповідача
видати їй свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю.

Заочним рішенням Баранівського
районного суду Житомирської області
від 7 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено частково. Поновлено
позивачу строк звернення до суду з
позовом, пропущений з поважної причини.
Відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні
позову.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 30 жовтня
2014 року рішення суду першої
інстанції змінено, виключивши з
мотивувальної частини рішення
висновок про часткове задоволення
позову, а також абзац перший
резолютивної частини: «Позов ОСОБА_4
задовольнити частково». У решті -
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення суду
першої інстанції в незміненій частині
та рішення апеляційного суду ухвалені
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суди (апеляційний суд змінив
рішення суду, виключивши з
мотивувальної частини певні висновки),
на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), виходили з того, що у ст. 1
Закону України «Про адвокатуру», який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин, закріплене положення
про те, що адвокатура України є
добровільним професійним громадським
об'єднанням, покликаним згідно з
Конституцією України сприяти захисту
прав, свобод та представляти законні
інтереси фізичних та юридичних осіб.

Згідно зі ст. 13 вказаного Закону до
повноважень
кваліфікаційно-дисциплінарних комісій
адвокатури належить визначення рівня
професійних знань осіб, які мають намір
займатися адвокатською діяльністю, а
також вирішення питань про
дисциплінарну відповідальність
адвокатів.

Отже, аналіз вищезазначених норм
свідчить про те, що адвокати не
перебувають у трудових відносинах із
кваліфікаційно-дисциплінарними
комісіями адвокатури, а здійснюють
свою діяльність на професійній основі,
самостійно визначаючи її форми та види
в межах, встановлених законодавством.

Водночас, за правилами ст. 118 КЗпП
України обов'язок забезпечити
працівника попередньою роботою після
закінчення його повноважень за
виборною посадою покладається на
власника або уповноважений ним орган.

Разом з тим та обставина, що відповідач
не має статусу роботодавця, виключає
можливість застосування до спірних
правовідносин положень ст. 118
КЗпП України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити рішення
суду першої інстанції в незміненій
частині та рішення апеляційного суду
без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Баранівського
районного суду Житомирської області
від 7 жовтня 2014 року в незміненій
частині та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 30 жовтня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта