Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/3655/14 Головуючий у 1
інстанції: Марченко Н.В.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 18» листопада 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Заступника Дніпровського екологічного
прокурора на рішення Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 27
червня 2014 року по справі за позовом
Запорізького міжрайонного
екологічного прокурора до Запорізької
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Реєстраційної служби Запорізького
міського управління юстиції про
визнання недійсним рішення, визнання
недійсним виданого на його підставі
державного акту про право власності на
землю, визнання недійсним договору
купівлі-продажу землі, скасування
реєстрації права власності та
повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року Запорізький
міжрайонний екологічний прокурор
звернувся до суду з позовом, який в
процесі розгляду справи неодноразово
уточнював, до Запорізької міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби
Запорізького міського управління
юстиції про визнання недійсним
рішення, визнання недійсним виданого
на його підставі державного акту про
право власності на землю, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
землі, скасування реєстрації права
власності та повернення земельної
ділянки.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 25 лютого 2009 року рішенням
тридцятої сесії п'ятого скликання
Запорізької міської ради № 39/187 ОСОБА_3
надано у власність земельну ділянку
площею 0,1000 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку
господарських будівлі і споруд
(присадибна ділянка), яка розташована
по АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі.

На підставі вищезазначеного рішення
ОСОБА_3 виданий державний акт на право
власності на вищезазначену земельну
ділянку ЯЗ № 220998 від 06 квітня 2009 року.

Вважає, що при прийнятті рішення було
порушено норми Земельного і Водного
Кодексів України, Закону України «Про
місцеве самоврядування».

На підставі викладеного, позивач
просив суд визнати недійсним рішення
Запорізької міськради № 39/187 від 25
лютого 2009 року, державний акт про право
власності на землю ЯЗ № 220999 від 06
квітня 2009 року. Окрім того, зазначав, що
згідно договору купівлі-продажу № 1127
від 29 квітня 2013 року ОСОБА_3 відчужив
вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_4
у зв'язку з чим, просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу,
скасувати реєстрацію права власності і
повернути зазначену земельну ділянку
до комунальної власності
територіальної громади м. Запоріжжя.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 20 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 15 січня 2014 року апеляційну
скаргу Заступника Дніпровського
екологічного прокурора відхилено,
рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 20 листопада 2013 року
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 квітня 2014 року касаційну
скаргу Заступника Дніпровського
екологічного прокурора задоволено.
Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 20 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від15 січня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 27 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, заступник Дніпровського
екологічного прокурора подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними. Неявка сторін або інших
осіб, які приймають участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Судові засідання апеляційним судом
призначались на 21.10.2014р., 18.11.2014р.

В судове засідання апеляційного суду 18
листопада 2014р. сторони, отримавши
судову повістку, не з'явились.
Клопотань про відкладення розгляду
справи до апеляційного суду не надали,
тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України справу розглянуто у її
відсутності.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності того, що спірна земельна
ділянка розташована у прибережній зоні
захисної смуги Дніпра і відноситься до
земель водного фонду.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, оскільки суд
дійшов їх з порушенням закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням тридцятої сесії п'ятого
скликання Запорізької міської ради №
39/187 від 25 лютого 2009 року ОСОБА_3 надано
згоду на розробку проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі для будівництва
та обслуговування житлового будинку
господарських будівлі і споруд
(присадибна ділянка), затверджено
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки та передано
безкоштовно у власність ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,1000 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку господарських
будівлі і споруд (присадибна ділянка)
за зазначеною адресою (т.1, а.с.34-35).

На виконання вказаного рішення 05
квітня 2009 року був виданий державний
акт на право власності на землю серії
ЯЗ № 220998, згідно якому ОСОБА_3 являється
власником 0,1000 га земельної ділянки по
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі, площею 0,1000 га,
цільове призначення - для будівництва
та обслуговування житлового будинку
господарських будівлі і споруд
(присадибна ділянка) (т.1, а.с.36).

29 квітня 2013 року ОСОБА_3 за нотаріально
посвідченим договором продав спірну
земельну ділянку ОСОБА_4, про що
зроблено відповідний запис на
Державному акті про право власності на
землю (т.1, а.с. 161-162).

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням сесії Запорізької міської
ради № 27 від 23 квітня 2008 року
затверджено «Проект винесення в натуру
межі водоохоронної зони ріки Дніпро в
межах м.Запоріжжя» в частині листів
№10,13а,14,15 (лівий берег) графічної
частини проекту, №6 (правий берег),
пунктом 1 якого затверджено проектна
документація щодо винесення в натуру
межі водоохоронної зони р.Дніпро, в
тому числі вздовж АДРЕСА_2 в м.
Запоріжжі (т.1, а.с.165).

Із листа Державної інспекції
сільського господарства в Запорізькій
області від 13.12.2012 р. №4129 вбачається, що
в ході проведеного аналізу межі
водоохоронної зони, нанесеної на
черговий кадастровий план м.Запоріжжя
(витяг від 22.11.2012року) та межі,
визначеної в проекті винесення в
натуру межі водоохоронної зони ріки
Дніпро в межах м.Запоріжжя (лист 15 та
лист 14), який затверджений рішенням
сесії Запорізької міської ради № 27 від
23 квітня 2008 року, встановлено
розбіжності. А саме, в пояснювальній
записці до проекту у листі 14 (лівий
берег) зазначено, що межа водоохоронної
зони проходить по межі існуючої та
проектної забудови, далі на відстані до
100 метрів по АДРЕСА_3 Орловська, далі по
межі Заводського району.

В пояснювальній записці до проекту у
листі 15 (лівий берег) зазначено, що
«...межа водоохоронної зони проходить
по межі існуючої забудови Заводського
району в середньому 100 метрів від води в
районі нафтобази та по межі існуючої
залізниці. Натомість, в районі виходу
АДРЕСА_4 до урізу р. Дніпро на черговому
кадастровому плані м. Запоріжжя
водоохоронна зона проходить по урізу
річки Дніпро, що суперечить графічній
частині проекту. В подальшому
рішеннями Запорізької міської ради
земельна ділянка наприкінці АДРЕСА_1,
яка в графічній частині проекту
визначена як водоохоронна зона р.
Дніпро, передана громадянам у
власність, в тому числі рішенням
Запорізької міської ради № 39/187 від 25
лютого 2009 року передано у власність
земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000
га (т.1, а.с.39-41).

Посилаючись на те, що зазначене рішення
прийняте з порушенням ст.59 ЗК України,
оскільки згідно з проектною
документацією щодо встановлення на
території м.Запоріжжя межі захисної
смуги зазначена ділянка знаходиться у
водоохоронній зоні, заступник
начальника Державної інспекції
сільського господарства в Запорізькій
області вніс клопотання голові
Запорізької ради рішення про
приведення у відповідність до вимог
чинного законодавства рішення сесії
Запорізької міської ради № 27 від 23
квітня 2008 року «Про затвердження
Проекту винесення в натуру межі
водоохоронної зони ріки Дніпро в межах
м.Запоріжжя» в частині листів №10,13а,14,15
(лівий берег) графічної частини
проекту, №6 (правий берег) ( т.1, а.с.42-44).

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, витягу з Протоколу №30
засідання комісії з питань
соціально-економічного розвитку
району Заводської районної
адміністрації від 25.09.2008 року, за
результатами розгляду звернення
ОСОБА_3 про надання згоди на виділення
земельної ділянки площею 0,1га на
перетинанні АДРЕСА_5 для будівництва та
обслуговування житлового будинку а
також ведення присадибного
господарства, комісія зобов'язала
ОСОБА_3 на умовах комерційного ризику:
отримати згоду Запорізького
регіонального управління водних
ресурсів; змінити статус земельної
ділянки, оскільки згідно з генеральним
планом міста вона є зеленою зоною
(т.1,а.с.166).

Крім того, відмовляючи прокурору в
задоволенні позову, суд першої
інстанції не взяв до уваги та не надав
оцінки витягу з Протоколу №30 засідання
комісії з питань
соціально-економічного розвитку
району Заводської районної
адміністрації від 25.09.2008 року, за
результатами розгляду звернення
ОСОБА_3 про надання згоди на виділення
земельної ділянки площею 0,1га на
перетинанні АДРЕСА_5 для будівництва та
обслуговування житлового будинку а
також ведення присадибного
господарства, комісія зобов'язала
ОСОБА_3 на умовах комерційного ризику:
отримати згоду Запорізького
регіонального управління водних
ресурсів; змінити статус земельної
ділянки, оскільки згідно з генеральним
планом міста вона є зеленою зоною
(т.1,а.с.166).

Матеріали справи не містять та
відповідачами не надано доказів на
підтвердження отримання згоди
Запорізького регіонального управління
водних ресурсів та зміни статусу
земельної ділянки ані в суді першої,
ані в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.14 Конституції
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Земля, її надра, атмосферне повітря,
водні і інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
екологічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією.

Статтями 2,19 Закону України "Про охорону
земель" визначено, що об'єктом
особливої охорони держави є всі землі в
межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
посадові особи органів державної влади
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
статті 21 ЗК України, недійсними рішень
про надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3
ВК України (у редакції, яка була чинною
на час виникнення правовідносин) усі
води (водні об'єкти) на території
України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин) визначає, що
до водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до пункту "а" частини першої
статті 58 ЗК України та статті 4 ВК
України до земель водного фонду
належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 ВК України,
статті 58 ЗК України (у редакціях, які
були чинними на час виникнення
правовідносин) до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК
України та статті 88 ВК України (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів. Розмір та межі прибережної
захисної смуги уздовж морів та навколо
морських заток і лиманів
встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації.

Крім того, за положеннями частини
четвертої статті 88 ВК України (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку №
434 у разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови № 486, з
урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень частини першої
статті 84 ЗК України (у редакції, яка
була чинною на час прийняття рішень про
надання земельних ділянок) у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків
визначених цим Кодексом ( пункт "г"
частини третьої статті 83 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття рішень про надання земельних
ділянок у власність)).

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями
частини другої статті 59 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин).

Так, частиною першою статті 59 ЗК
України передбачено, що землі водного
фонду можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(частина друга статті 59 ЗК України)

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо ( частина четверта статті 59 ЗК
України)

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) землі під
водними об'єктами загальнодержавного
значення, зокрема зайняті поверхневими
водами: водотоками (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; іншими водними об'єктами;
підземними водами та джерела;
внутрішніми морськими водами та
територіальним морем, як землі зайняті
водним фондом України, а також
прибережні захисні смуги вздовж річок
(у тому числі струмків та потічків),
морів і навколо озер, водосховищ та
інших водойм не могли передаватись у
власність громадян, оскільки є землями
водного фонду України.

Таким чином, суд першої інстанції
помилково не застосував до спірних
правовідносин положення статей 3, 4 ВК
України та статтю 83 ЗК України й не
звернув уваги на положення статей 19-21
ЗК України, 58-60 ЗК України та статті 88 ВК
України, Порядок № 434 і Постанови № 486 (у
редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) та дійшов
висновку про законність рішень ради
про надання земельних ділянок у
власність без урахування порядку їх
цільового призначення та використання.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2014 року № 6-14цс14 і відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Аналіз фактичних обставин справи і
зібраних у справі доказів свідчить про
те, що оскаржуване рішення міською
радою прийнято з порушенням норм
земельного і водного законодавства, а
тому на підставі ст. 21 ЦК України в
оскаржуваній частині воно підлягає
визнанню незаконним та скасуванню, а
виданий на його підставі Державний акт
про право власності на землю - визнанню
недійсним.

Як зазначено у п.18 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
громадян, знищення, пошкодження майна
фізичної або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Такими є правочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами.

З огляду на те, що правочин щодо
передачі земельної ділянки від ОСОБА_3,
до ОСОБА_4 спрямований на відчуження
об'єкта права власності Українського
народу - земельної ділянки, він є таким,
що порушує публічний порядок, тобто
нікчемним і в силу ст. 215 ч.2 ЦК України
визнання такого правочину в судовому
порядку недійсним не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Оскільки рішення ради про передачу у
власність ОСОБА_3 спірної земельної
ділянки являється незаконним, а
укладений ним правочин - нікчемним,
спірна земельна ділянка підлягає
поверненню територіальній громаді.

Доводи відповідачів про пропуск
прокурором строку позовної давності
являються безпідставними.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України (в
редакції закону станом на день
прийняття Запорізькою міською радою
оскаржуваного рішення) позовна
давність не поширюється на вимогу
власника або іншої особи про визнання
незаконним правового акту органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право.

Законом України "Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20.12.2011 року № 4176-УІ,
який набрав чинності 15.01.2012 року, п.4 ч.1
ст. 268 ЦК України був виключений.

Проте, відповідно до п.5 Прикінцевих та
перехідних положень цього Закону,
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом особа має право
звернутися до суду з позовом про
визнання незаконним правового акту
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи.

Отже з огляду на правила п.5 зазначених
Прикінцевих та перехідних положень,
доводи відповідачів про сплив позовної
давності у даному випадку не можуть
бути прийняті до уваги.

Разом з тим, вимоги прокурора про
скасування державної реєстрації акту
на право власності на спірну земельну
ділянку не ґрунтуються на законі.
Законом України "Про державну
реєстрацію прав на нерухоме майно та
обтяжень" передбачена певна процедура
реєстрації прав на нерухомість, до
складу якої входять також земельні
ділянки. За положеннями ст. 26
зазначеного закону записи до
Державного реєстру прав вносяться на
підставі прийнятого рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень. У разі скасування на підставі
рішення суду рішення про державну
реєстрацію прав до Державного реєстру
прав вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав. Отже,
зазначеним законом передбачено
скасування державної реєстрації прав
на земельну ділянку, однак таке рішення
приймається відповідним органом
державної влади на підставі рішення
суду. Зважаючи на те, що рішення суду
про визнання недійсним Державного акту
про право власності на землю є
достатньою підставою для відповідного
органу для скасування державної
реєстрації, підстав для покладання на
нього обов'язку здійснити такі дії в
судовому порядку не має.

За таких обставин оскаржуване рішення
відповідно до ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про часткове задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України ,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника
Дніпровського екологічного прокурора
задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 27 червня 2014 року у цій
справі скасувати та ухвалити по справі
нове рішення наступного змісту.

Визнати недійсним рішення Запорізької
міської ради від25 лютого 2009 року №39/187,
яким ОСОБА_3 передано у власність
земельну ділянку, площею 0,1000 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку господарських
будівлі і споруд (присадибна ділянка),
яка розташована по АДРЕСА_1 в м.
Запоріжжі.

Визнати недійсним Державний акт про
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ № 220998ЯГ, виданий ОСОБА_3
Запорізькою міською радою 08 квітня 2009
року.

Зобов'язати ОСОБА_4 повернути земельну
ділянку, площею 0,1000 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку
господарських будівлі і споруд
(присадибна ділянка), яка розташована
по АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі до
комунальної власності в особі
територіальної громади м. Запоріжжя.

В задоволенні решти позовних вимог
прокурору відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: