УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич
М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 04 грудня 2013
року,

встановила:

У січні 2009 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним вище позовом, у
якому, з врахуванням змінених позовних
вимог, просив стягнути з ОСОБА_7 на його
користь заборгованість в розмірі 1 206 943
грн та 3 % річних у розмірі 253 458 грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 08
червня 2006 року між ним та ОСОБА_7 було
укладено договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень, які розташовані
за адресою: АДРЕСА_1. Умовами договору
було визначено ціну продажу нерухомого
майна яка становить 576 275 грн,
проте за усною домовленістю між
сторонами договору ціну продажу
встановлено в розмірі 160 тис. доларів
США. Під час укладання вищезазначеного
договору відповідач сплатила 45 450 грн,
що еквівалентно 9 тис. доларів
США, інша частина коштів нею сплачена
не була. Суму залишку вартості
нежитлових приміщень у розмірі 151 тис.
доларів США відповідач зобов'язалась
повернути до 08 липня 2006 року, на
підтвердження чого останньою було
написано розписку.

Оскільки до теперішнього часу ОСОБА_7
грошові кошти не повернула, позивач
просив суд задовольнити позов шляхом
стягнення на його користь з останньої
вказаної вище заборгованості.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівців від 04 листопада 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 04 грудня 2013
року рішення районного суду скасовано
та ухвалено у справі нове рішення про
відмову в позові з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, а тому, в силу положень ст. 267
ЦК України, це є підставою для відмови в
позові за пропуском строку позовної
давності.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що позивачем не доведено того, що
відповідачем не в повному обсязі
сплачено вартість нежитлових
приміщень за договором. Крім того,
апеляційний суд зазначив, що зі змісту
договору купівлі-продажу та
розписки вбачається, що між сторонами
відсутні позикові зобов'язання.

Зазначені висновки апеляційного суду
відповідають вимогам матеріального і
процесуального закону та зроблені при
повному з'ясуванні усіх обставин
справи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судами встановлено, що 08 червня 2006 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено
договір купівлі-продажу нежитлових
приміщень, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 (а. с. 6-7).

08 червня 2006 року відповідач отримала
витяг про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (а. с. 9).

Пунктом 3 вищезазначеного договору
встановлено, що вартість нерухомого
майна становить 576 275 грн, які ОСОБА_6
отримав повністю до підписання
зазначеного договору.

Зі змісту розписки від 08 червня 2006 року
вбачається, що ОСОБА_7 зобов'язувалась
відшкодувати ОСОБА_6 151 тис. доларів США
за нерухоме майно, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 205).

Із ухвали апеляційного суду
Чернівецької області від 29 травня 2013
року, постановленої за наслідками
розгляду справи по звинуваченню ОСОБА_7
у скоєнні злочину передбаченого ч. 4 ст.
190 КК України вбачається, що події
злочину відсутні, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
наявні цивільно-правові відносини (а. с.
127-132).

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (ст. 58 ЦПК України).

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, апеляційний суд обґрунтовано
виходив із того, що зі змісту розписки
не вбачається, що між сторонами дійсно
виникли боргові зобов'язання. Крім
того, апеляційним судом вірно
зазначено, що відповідно до умов
договору купівлі-продажу, позивач
повністю отримав грошові кошти до
підписання правочину, належних та
допустимих доказів на спростування
вищезазначеного, позивачем не було
надано та судами не встановлено.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційним судом
правильно встановлено та належно
перевірено обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків апеляційного суду не
спростовують.

Встановивши, що оскаржуване рішення
апеляційного суду відповідає вимогам
ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та керуючись
ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 04 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська