У Х В А Л А

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П.,
Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Київського
національного університету імені
Тараса Шевченка до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості та виселення,
за касаційною скаргою Київського
національного університету імені
Тараса Шевченка на рішення
апеляційного суду м. Києва від 12 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Київський
національний університет імені Тараса
Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченка)
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_5, у якому зазначав, що
відповідно до договору про підготовку
спеціалістів від 11 вересня 1995 року та
додаткових угод до нього від 21 лютого
1997 року № 07-94, від 28 жовтня 1998 року
№ 07-94-1 КНУ ім. Т. Шевченка передав у
користування Міністерства оборони
України блок-секції у гуртожитку
АДРЕСА_1 для проживання офіцерів,
офіцерів-слухачів та членів їх сімей.

22 грудня 1997 року між КНУ ім. Т.
Шевченка та Міністерством оборони
України було укладено договір № 135 про
підготовку спеціалістів. 19 серпня 2009
року було укладено додаткову угоду №
303/44/09 до вказаного договору, відповідно
до умов якої термін користування
житловими приміщеннями в
студентському гуртожитку № 11
університету визначено до кінця 2011
року.

На підставі зазначених договорів та
додаткових угод до них сім'я ОСОБА_4 у
складі двох осіб, а саме: ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, у 2004 році були заселені до
кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2 гуртожитку
АДРЕСА_1.

Оскільки з 01 січня 2012 року КНУ ім. Т.
Шевченка не має жодних договірних
відносин із Міністерством оборони
України, посилаючись на приписи ст. 132
ЖК України, позивач просив виселити
відповідачів із кімнат НОМЕР_1 та
НОМЕР_2 вказаного гуртожитку та
стягнути 33 645 грн 15 коп. заборгованості
за проживання у вказаному гуртожитку.

Ухвалою Голосіївського районного
суду м. Києва від 04 березня 2014
року позовні вимоги до ОСОБА_5 залишено
без розгляду.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 04 березня 2014
року позов КНУ ім. Т. Шевченка до ОСОБА_4
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КНУ ім.
Т. Шевченка 33 645 грн 15 коп.
заборгованості та 336 грн 45 коп. судового
збору.

Виселено ОСОБА_4 із кімнат НОМЕР_1 і
НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_1 без надання
іншого житла.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 12 червня 2014 року рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 04 березня 2014 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі КНУ ім.
Т. Шевченка, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Задовольняючи позов та виселяючи
відповідача із займаного ним жилого
приміщення, суд першої інстанції
виходив із того, що оскільки строк дії
додаткової угоди від 19 серпня 2009 року
закінчився, то користування
відповідачем спірним жилим
приміщенням після закінчення дії
договору є незаконним. Крім того,
оскільки відповідач має
заборгованість по оплаті послуг з
проживання у розмірі 33 645 грн 15 коп., то
зазначена сума підлягає стягненню на
користь позивача.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову про
виселення, апеляційний суд виходив із
того, що ОСОБА_4 вселений у кімнати
НОМЕР_1 і НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_1 на
підставі договору між КНУ ім.
Т. Шевченка та Міністерством оборони
України і не може бути виселений із
вказаних кімнат на підставі ст. 132 ЖК
України, оскільки має місце
невиконання договірних зобов'язань з
боку Міністерства оборони України, а не
відповідача. Відмовляючи в задоволенні
позову про стягнення заборгованості за
проживання в гуртожитку, апеляційний
суд виходив із того, що позивач не надав
доказів того, що відповідач був
попереджений про наступне підвищення
оплати за проживання в гуртожитку.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитись
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 11 вересня 1995
року між КНУ ім. Т.
Шевченка та Міністерством оборони
України було укладено договір про
підготовку спеціалістів, згідно з
умовами якого та додаткових угод до
нього від 21 лютого 1997 року № 07-94, від 28
жовтня 1998 року № 07-94-1, останньому було
передано блок-секції у гуртожитку
АДРЕСА_1 для проживання офіцерів,
офіцерів-слухачів та членів їх сімей.

22 грудня 1997 року між КНУ ім. Т.
Шевченка та Міністерством оборони
України було укладено договір № 135 про
підготовку спеціалістів. 19 серпня 2009
року до вказаного договору укладено
додаткову угоду № 303/44/09,
відповідно до розділу 2 якої
Міністерство оборони України
зобов'язалося після введення в
експлуатацію житлового будинку по
вул. Бориспільській, 26 у м. Києві
до кінця 2011 року вивільнити та передати
університету житлові кімнати в
студентському гуртожитку № 11, зайняті
сім'ями військовослужбовців, у
тому числі звільнених у запас або
відставку (п. п. 2.1, 2.2, 2.3).

На підставі зазначених договорів
та додаткових угод до них сім'я ОСОБА_4 у
складі двох осіб, а саме: ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 у 2004 році були заселені до
кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2 гуртожитку
АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи підстави позову, КНУ
ім. Т. Шевченка посилався на те, що
оскільки строк дії додаткової угоди
від 19 серпня 2009 року №
303/44/09 на проживання
військовослужбовців у гуртожитку
АДРЕСА_1 закінчився у грудні 2011 року, то
починаючи з 01 січня 2012 року відсутні
підстави, які б надавали право
відповідачу на проживання у кімнатах
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 вказаного гуртожитку.

У той же час, вирішуючи спір по суті
та відмовляючи в задоволенні позову
про виселення відповідача із вказаного
гуртожитку з підстав відсутності
будь-яких договірних відносин між
останнім та університетом, на
порушення приписів ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не звернув уваги на те,
що правовою підставою для вселення
відповідача в гуртожиток були
договірні відносини між КНУ ім. Т.
Шевченка та Міністерством оборони
України, строк дії яких закінчився. З
огляду на таке, апеляційний суд не
перевірив, чи не припинилися за таких
обставин правові підстави для зайняття
відповідачем спірних жилих приміщень
та чи не порушуються у зв'язку з цим
права позивача на користування та
розпорядженням своїм майном.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що плата за користування
гуртожитком АДРЕСА_1 визначалася
наказами ректора університету від 21
березня 2006 року № 184-32, 30 грудня
2009 року № 871-32, від 11 травня 2011 року №
36532, та становила у період до 01 січня 2010
року 110 грн у місяць за одне ліжко-місце,
зайняте мешканцями, які не є
співробітниками університету, та
членами їхніх сімей; із 01 січня 2010 року
по 01 червня 2011 року - 282 грн, а із 01 червня
2011 року - 402 грн.

Згідно з п. 3.2. додаткової угоди від
19 серпня 2009 року № 303/44/09 у разі зміни
цін і тарифів на житлово-комунальні
послуги та енергоносії університет
може змінювати розмір оплат за
проживання у гуртожитку з обов'язковим
попередженням про це мешканців не менш
ніж за місяць на підставі наказу
ректора.

Відмовляючи в задоволенні позову
про стягнення з відповідача
заборгованості по оплаті за проживання
у гуртожитку, апеляційний суд виходив
із відсутності доказів інформування
відповідача щодо підвищення розміру
плати за проживання у гуртожитку.

У той же час, на порушення приписів
ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не
дав належної оцінки акту від 18 травня
2011 року, згідно з яким відповідач
відмовився ознайомитися з наказом від
11 травня 2011 року № 365-32 «Про
оплату за користування гуртожитками
університету», на підставі якого
встановлено вартість проживання за
одне ліжко-місце у сумі 402 грн (а. с. 74-75).

З огляду на таке висновки
апеляційного суду про безпідставність
позову є передчасними.

Порушення апеляційним судом при
розгляді справи норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалене
рішення апеляційного суду не може
вважатись законним і обґрунтованим та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського
національного університету імені
Тараса Шевченка задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва
від 12 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. П. Касьян

Судді:
В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук