РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року Київський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого -
судді Якуші Н.В.

при секретарі - Пічугіної А.Г.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Харкова
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія», про
стягнення страхових виплат та
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року позивачі
звернулись до суду з уточненим в
процесі розгляду позовом до
відповідачів із вимогами про стягнення
на їх користь матеріальної та
моральної шкоди, а саме:

· з відповідача ОСОБА_3 на користь
позивача ОСОБА_1 грошові кошти в
рахунок відшкодування моральної шкоди
в розмірі 4750 грн. 00 коп.; з відповідача
ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_5
грошові кошти в рахунок відшкодування
моральної шкоди в розмірі 5000 грн., в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди в розмірі 14240 грн. 36 коп.

· з відповідача Страхового
товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія» на
користь позивача ОСОБА_1 страхову
виплату в розмірі 19300 грн.; суму
штрафних санкцій (пені) за період з
02.03.2014 року по 24.09.2014 року в сумі 2029 грн. 41
коп.; грошові кошти в рахунок
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 250 грн.

· просили вирішити питання про
відшкодування їм сплаченого судового
збору.

В обґрунтування позову зазначали, що
20.07.2013 року о 18 годині 30 хв. відповідач
ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1 по
вул. Чкалова в районі будинку №48 не
вірно обрав безпечну швидкість руху,
виїхав на зустрічну смугу руху,
внаслідок чого допустив зіткнення з
автомобілем НОМЕР_2 під керуванням
водія ОСОБА_1, внаслідок чого
транспортні засоби отримала механічні
ушкодження.

Зазначали, що 22.11.2013 року постановою
Київського районного суду м. Харкова
ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП, провадження по справі закрито у
зв'язку із закінченням строків
накладання адміністративного
стягнення.

На час дорожньо-транспортної пригоди
транспортний засіб, яким керував водій
ОСОБА_3 був застрахований згідно полісу
серії АС/0676654 і після дорожньої пригоди
одразу було повідомлено про страховий
випадок страхову компанію. Укладеною
угодою між СК «Гарантія» та ОСОБА_1 була
визначена розмір страхової суми, що
дорівнював 19300 грн.

Проте, на теперішній час ця сума
позивачу ОСОБА_1 страховою компанією не
виплачена, тому він звернувся до суду
із вимогою про її стягнення та
стягнення нарахованих штрафних
санкцій (пені) за прострочення
страхової виплати, виходячи з
розрахунку подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діяла
протягом року за який розраховується
пеня, у розмірі 2029 грн. 41 коп.

Зазначали, що оскільки неправомірними
діями ОСОБА_3 ОСОБА_1 була спричинена
матеріальна шкода, яка полягала у тому,
що він був позбавлений можливості
використовувати автомобіль за
призначенням, змінився звичний уклад
його життя, він страждав через погане
самопочуття дружини, то просили суд
стягнути зі страхової компанії в
порядку ст.26-1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» грошові кошти у розмірі 250 грн.
в рахунок відшкодування моральної
шкоди, та з відповідача ОСОБА_3 грошові
кошти в рахунок відшкодування
моральної школи в розмірі 4750 грн.

Крім того, посилались на те, що
неправомірними діями водія ОСОБА_3
позивачу ОСОБА_5 було заподіяно
моральну шкоду, оскільки внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди був
порушений звичний спосіб її життя, вона
отримала тілесні ушкодження -
пошкодження ока і за наслідками
ушкодження їй було проведено операцію,
у зв'язку з чим просили суд стягнути з
відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в
рахунок відшкодування моральної школи
в розмірі 5000 грн.

Також вказували, що неправомірними
діями відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_5 було
заподіяно матеріальну шкоду у розмірі
14240 грн., що полягала у витратах на
лікування та придбання ліків у зв'язку
проведенням операції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
просив суд задовольнити його уточнені
позовні вимоги у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_5 до судового засідання
не з'явилась, просила розглядати справу
за її відсутності, наполягала на
задоволенні її позовних вимог.

Представник позивачів ОСОБА_2, діючий
на підставі угоди про надання правової
допомоги та свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю №1506,
підтримав уточнені позовні вимоги у
повному обсязі, надав пояснення на
підтвердження позовних вимог, які
співпадають з викладеними у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні заперечував проти позову,
вказував, що його провини у
дорожньо-транспортній пригоді не має,
посилався на пошкодження задньої тяги
на автомобілі ВАЗ21011, д/н НОМЕР_7, що і
призвело до того, що автомобіль став
некерованим та виїхав на зустрічну
смугу. Вказував, що на теперішній час
автомобіль ВАЗ21011, д/н НОМЕР_7 не існує,
він був розпроданий на метал.

Представник відповідач ОСОБА_4 у
судовому засіданні наполягав на
відмові в задоволенні позову, вказував,
що провина ОСОБА_3 у
дорожньо-транспортній пригоді, яка
мала місце 20.07.2013 року не встановлена,
оскільки відповідно до постанови
Київського районного суду м. Харкова
адміністративна справа у відношенні
ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП була закрита у
зв'язку із закінченням строків
накладання адміністративного
стягнення. Зауважував на те, що при
проведенні судової авто технічної
експертизи при розгляд
адміністративного матеріалу,
експертом в повній мірі не було
досліджено всіх обставин справи, а саме
не було оглянуто пошкодженні
автомобілі, що призвело до сумнівного
висновку про винність ОСОБА_3 Вказував,
що розрив задньої тяги на автомобілі
ВАЗ21011, д/н НОМЕР_7 підтверджується як
поясненнями самого ОСОБА_3, так і
свідченнями свідка ОСОБА_7. Наполягав,
що суд безпідставно відмовив у
призначенні по справі додаткової
судової авто технічної експертизи та
допиті свідка ОСОБА_8

Допитана в якості свідка ОСОБА_7
суду показала, що вона є дружиною
відповідача та була присутня з ним у
автомобілі на час зіткнення з
автомобілем позивача, що мало місце
влітку 2013 року. Вказувала, що ОСОБА_3
їхав не швидко, проте чітко вказати
його швидкість не може, посилалась на
приблизну у 30-40 км/годину. Вказувала, що
дорога була мокра і перед поворотом
ОСОБА_3 почав гальмувати, проте машину
почало кидати у сторони, а потім
взагалі винесло на зустрічну полосу
руху. Зазначала, що відстань від
початку гальмування ОСОБА_3 до повороту
становила приблизно 15 метрів.
Зауважувала, що коли машина зупинилась
то в неї на великій швидкості в'їхав
автомобіль ОСОБА_1. У цей момент вона
втратила свідомість. Пам'ятає, що
ОСОБА_3 викликав свого знайомого
ОСОБА_8, який згодом приїхав, що їй
відомо зі слів свого чоловіка, проте
особисто вона цього не бачила, бо її
забрала швидка допомога разом із
дружиною ОСОБА_1. Крім того, зі слів
чоловіка їй стало відомо, що ОСОБА_8 та
працівники міліції на місці події
виявили пошкодження задньої тяги.
Вказувала, що у лікарні провела три дні,
а поті виписалась.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
його представника, відповідача,
представника відповідача та свідка,
дослідивши матеріали справи і надані
докази, у межах заявлених позовних
вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив
наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Судом встановлено та не
заперечувалось сторонами по справі, що
20.07.2013 року о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_3,
керуючи автомобілем НОМЕР_1 по вул.
Чкалова в районі будинку №48 виїхав на
зустрічну смугу руху, внаслідок чого
допустив зіткнення з автомобілем
НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1,
внаслідок чого транспортні засоби
отримала механічні ушкодження

Як вбачається з долученої до
матеріалів справи копії постанови
Київського районного суду м. Харкова
від 22 листопада 2013 року
адміністративний матеріал у
відношенні ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП
провадженням було закрито у зв'язку із
закінченням строків накладання
адміністративного стягнення. Крім
того, з мотивувальної частини
постанови вбачається, що суд визнав
встановленим те, що
дорожньо-транспортна пригода сталося з
вини водія ОСОБА_3 (а.с.16). Дана постанова
суду не була оскаржена та набула
чинності.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справи, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дії особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Як вбачається з висновку судової авто
технічної експертизи №8108 від 22.10.2013
року у даній дорожньо-транспортній
ситуації водій ОСОБА_3 повинен був
діяти у відповідності із вимогами п.12.1
Правил дорожнього руху України. У даній
дорожньо-транспортній ситуації
технічна можливість запобігти
виникненню даної
дорожньо-транспортної пригоди, що
сталося для водія автомобіля ВАЗ
ОСОБА_3 визначалася виконанням ним
вимог п.12.1 Правил дорожнього руху
України, для чого він не мав будь-яких
перешкод технічного характеру. Дії
водія ОСОБА_3 не відповідали вимогам
п.12.1 Правил дорожнього руху України і, з
технічної точки зору, знаходилися в
причинному зв'язку з виникненням
дорожньо-транспортної пригоди
(а.с.108-111).

У зв'язку з чим суд приходить до
висновку, що провина відповідача
ОСОБА_3 у вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди 20.07.2013
року за участі водія ОСОБА_1
встановлена.

Належних та допустимих доказів
зворотного відповідач та його
представник суду не надали.

Клопотання представника відповідача
щодо проведення по справі додаткової
судової авто технічної експертизи,
оскільки на його думку причиною ДТП був
розрив задньої тяги автомобіля НОМЕР_3,
суд визнав необґрунтованим та відмовив
у його задоволенні, оскільки
відповідно до положень ч.1 ст. 150 ЦПК
України, суд може призначити додаткову
експертизу, якщо висновок експерта
буде визнаним неповним або неясним.
Доказів неповноти або неясності
висновку судової авто технічної
експертизи №8108 від 22.10.2013 року,
відповідач та його представник до суду
не надали.

Клопотань про призначення повторної
експертизи з приводу того, що висновок
судової авто технічної експертизи №8108
від 22.10.2013 року суперечить матеріалам
справи, відповідач та його представник
не заявляли.

Щодо посилань представника
відповідача на те, що причиною ДТП було
розрив задньої тяги автомобіля НОМЕР_3,
то суд вважає їх безпідставними,
оскільки доказів існування цієї
технічної несправності автомобіля,
крім показань самого ОСОБА_3 та його
дружини, яка знає про це тільки зі слів
чоловіка, та які не є за спеціальністю
автомеханіками, приведено не було.

Крім того, відповідно до протоколу
огляду транспортного засобу від 20.07.2013
року судом вбачається, що після
зіткнення автомобіль НОМЕР_3 мав
деформацію лівої бічної частини
автомобіля (крило, передні ліві двері,
задні ліві двері), зруйноване вітрове
скло та скло передньої лівої двері,
деформований капот (а.с.104), тобто
матеріалами справи спростовується
посилання відповідача на те, що його
знайомим ОСОБА_8 та працівниками ДАІ,
міліції які прибули на місце ДТП, було
виявлено розрив задньої тяги, оскільки
протокол цих даних не містить.

Більш того, на час призначення по
адміністративній справі судової авто
технічної експертизи за клопотанням
ОСОБА_9, останній жодним чином не
посилався на технічну несправність
свого автомобіля як розрив задньої
тяги, яка б могла призвести на
виникнення аварійної ситуації, а в
матеріалах, наданих на дослідження
експерту, були відсутні будь-які дані
про те, що технічний стан автомобіля
ВАЗ був несправний.

Посилання представника відповідача на
те, що суд безпідставно відмовив йому у
задоволенні клопотанні про виклик та
допит свідка ОСОБА_10, який на його думку
міг підтвердити виникнення розриву
задньої тяги, спростовується аудіо
записом судового засідання від 16.10.2014
року, оскільки клопотання про виклик
свідків судом було задоволено, а при
вирішенні питання про можливість
перейти до судових дебатів, ані
відповідач ані його представник проти
цього не заперечували, на повторному
виклику свідка ОСОБА_10 не наполягали.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Тобто, обставини існування розриву
задньої тяги автомобіля НОМЕР_3, на
думку суду не можуть бути підтверджені
свідченнями свідків та самого водія, а
як було встановлено в судовому
засіданні на теперішній час автомобіль
НОМЕР_3 повністю знищений та
розпроданий на метал.

Крім того, суд не бере до уваги як
належний та допустимий доказ і
фототаблицю з фотографіями автомобіля,
яку відповідач долучив до справи,
оскільки з неї не вбачається дати її
виготовлення, а на деяких фотографіях
взагалі відсутня можливість
встановити який саме автомобіль на ній
зображений.

Так, судом встановлено, що на момент
дорожньо-транспортної пригоди
транспортний засіб ВАЗ 21011, д/н НОМЕР_4
був забезпечений полісом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів серії АС /0676654 від
06.02.2013 року (а.с.22).

Згідно зазначеного Полісу ліміт
відповідальності за шкоду, заподіяну
життю і здоров'ю складав 100 000 грн., майну
- 50 000 грн., франшиза відсутня.

Правовідносини в сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів врегульовані
Законом України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", що спрямований
на забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та майну
потерпілих при експлуатації наземних
транспортних засобів на території
України.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності відшкодовує
у встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, яка була заподіяна в
результаті ДТП життю, здоров'ю та майну
постраждалої особи.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" для отримання страхового
відшкодування особа, яка має право на
відшкодування, подає страховику
відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідача СК «Гарантія» було
повідомлено про страховий випадок та
останнім було прийнято рішення про
здійснення відповідних виплат на
користь позивача у розмірі 19300 грн. 00
коп. найближчим часом, про що свідчить
угода від 07.03.2014 року, укладена між
Страховим Товариством з додатковою
відповідальністю «Гарантія» та ОСОБА_1
(а.с.20).

Згідно ст. 37 Закону України від
01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» виплата
страхового відшкодування здійснюється
протягом одного місяця з дня отримання
страховиком визначених у статті 35
цього Закону документів або в строки та
в обсягах, визначених рішенням суду.

Проте, як встановлено у судовому
засіданні та не заперечувалось
сторонами, Страховим Товариством з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» не виконала свої
зобов'язання перед ОСОБА_1

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
стягнення на його користь невиплаченої
йому суму страхового відшкодування в
розмірі 19300 грн. 00 коп. є обґрунтованими
та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог відносно
стягнення з відповідача нарахованої
пені у зв'язку з несвоєчасністю виплати
страхового відшкодування, розмір якої
становить 2029 грн. 41 коп., суд зазначає
наступне.

У відповідності до ст. 36.5 ст. Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» в редакції, що діяла на час
дорожньо-транспортної пригоди - за
кожен день прострочення виплати
страхового відшкодування з вини
страховика або МТСБУ особі, яка має
право на отримання такого
відшкодування, сплачується пеня з
розрахунку подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє у
період, за який нараховується пеня.

Відповідно до складеного позивачем
розрахунку пені вбачається, що він її
розраховує виходячи з 202 днів
прострочення виплати, а саме з 02.03.2014
року по 24.09.2014 року та розмірів
подвійної облікової ставки НБУ:

19300 (сума страхового відшкодування)
х 9,5%(облікова ставка за період з 02.03.2014
по 16.07.2014) х2/365 х135 =1356,3 грн.

19300 (сума страхового відшкодування)
х 12,5%(облікова ставка за період з 17.07.2014
по 24.09.2014) х2/365 х67=673,11 грн.

Виходячи з цього, суд отримає розмір
загальний пені у сумі 2029,41 грн., а тому
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій
частині є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 стосовно
стягнення з відповідач ОСОБА_3 в
рахунок відшкодування йому моральної
шкоди 4750 грн., а зі страхової компанії
500 грн., та позовних вимог ОСОБА_5 про
стягнення з відповідач ОСОБА_3 в
рахунок відшкодування їй моральної
шкоди 5000 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів.

Відповідно до п.5 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року N 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Дійсно, судом встановлено, що
дорожньо-транспортна пригода сталась з
вини відповідача ОСОБА_3, транспортний
засіб, яким він керував, був
забезпечений СК «Гарантія».

Посилаючись на виниклий стрес, зміну в
складі життєдіяльності у зв'язку з
втратою автомобіля, відвідування
різноманітних державних інстанцій для
встановлення провини відповідача
ОСОБА_3, погіршення здоров'я дружини,
позивач ОСОБА_1 просив задовольнити
позовні вимоги про стягнення на його
користь з відповідачів в рахунок
відшкодування моральної шкоди
вищезазначених сум.

В свою чергу, позивач ОСОБА_5 в
обґрунтування нанесеної їй моральної
шкоди посилалась на те, що через
протиправні дії ОСОБА_3, її родина
понесла значні матеріальні збитки у
зв'язку з пошкодженням автомобіля, а їй
особисто було спричинено ушкодження
ока, за наслідками чого їй була
проведена операція, що в подальшому
призвело до неможливості годування
дитини, яка через місяць народилась
після подій автотранспортної пригоди,
природним шляхом через вживання нею
лікарських засобів.

Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод, кожен, при вирішенні
спору щодо його цивільних прав та
обов'язків, має право на справедливий і
відкритий розгляд упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом. При цьому
слід застосовувати практику
Європейського суду з прав людини в
національному судочинстві, як
інструменту функціювання Конвенції, що
є частиною національного
законодавства.

Відповідно до матеріалів справи
«Бурдов проти Росії» Розгляд по суті і
справедлива сатисфакція, Страсбург, 7
травня 2002 року, Європейський суд
прийшов до висновку, що внаслідок
виявлених порушень, які не можна
вважати виправленими лише завдяки
визнанню судом наявності порушення,
заявник зазнав певної моральної шкоди.
Однак зазначена у вимозі конкретна
сума є надмірною. Керуючись при
визначенні суми компенсації принципом
справедливості, як того вимагає ст. 41
Конвенції, суд зменшив суму моральної
шкоди.

На підставі вищевикладеного, суд не
вбачає підстав для задоволення позову
в повному обсязі в частині
відшкодування моральної шкоди з
відповідача ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 не надали до суду доказів, які
підтверджують факт заподіяння їм
моральних страждань або втрат
немайнового характеру саме на суми,
заявлені ними в позові.

Крім того, позивач ОСОБА_5 не довела
суду належними та допустимим доказами,
що необхідність проведення їй операції
на око було наслідком саме
протиправних дій ОСОБА_3, а робити
висновки на припущеннях, відповідно до
положень ч.4 ст. 61 ЦПК суд не вправі.

Але враховуючи характер та обсяг
душевних страждань, яких зазнали
позивачі у зв'язку з пошкодженням
автомобіля, яким керував ОСОБА_1,
необхідністю відвідування ними
органів ДАІ та судових установ для
доведення провини відповідача, що
змусило їх змінити постійний спосіб
свого життя, виходячи із засад
розумності та справедливості,
враховуючи те, що дійсно ОСОБА_1 зазнав
матеріальних збитків від дій саме
ОСОБА_3, а ОСОБА_5 на час
дорожньо-транспортної пригоди
знаходилась на восьмому місяці
вагітності, що в свою чергу давало їй
підстави для переживань за життя своєї
дитини, суд задовольняє позовні вимоги
позивачів в сумі 1000 грн. на кожного.

Проте суд зазначає, що підстав для
задоволення вимог ОСОБА_1 до СК
«Гарантія» про стягнення на його
користь 250 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди в порядку ст. 26-1 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» не має.

Так, відповідно до вищезазначеної
норми Закону, страховиком (у випадках,
передбачених підпунктами "г" і "ґ"
пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2
статті 41 цього Закону, - МТСБУ)
відшкодовується потерпілому - фізичній
особі, який зазнав ушкодження здоров'я
під час дорожньо-транспортної
пригоди, моральна шкода у розмірі 5
відсотків страхової виплати за шкоду,
заподіяну здоров'ю.

Доказів, які б доводили, що позивач
ОСОБА_1 під час дорожньо-транспортної
пригоди отримав ушкодження свого
здоров'я, матеріали справи не містять,
як і не містяться посилання на їх
існування і самій позовній заяві при
обґрунтуванні вимог про стягнення
моральної шкоди з страхової компанії.

У зв'язку з чим, суд приходить до
висновку, що в цій частині позову
ОСОБА_1 слід відмовити за відсутністю
підстав.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 про
стягнення з відповідача ОСОБА_3
грошових коштів в сумі 14240,36 грн. в
рахунок відшкодування матеріальних
збитків, понесених нею у зв'язку з її
лікуванням після
дорожньо-транспортної пригоди, то суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Оцінюючи надані позивачем докази у
їх сукупності, суд не вбачає
взаємозв'язку між подією
дорожньо-транспортної пригоди та
долучених до матеріалів справи
товарних чеків на придбання ліків, бо
жодних приписів лікаря, з яких можна
було б зробити висновок, що ці ліки були
виписані ОСОБА_5 для лікування
наслідків, які настали від
дорожньо-транспортної пригоди, яка
мала місце 20.07.2013 року, матеріали справи
не містять, як і не міститься висновку
медичної установи про те, що перенесена
ОСОБА_5 операція є наслідком
вищезазначених подій.

У зв'язку з чим, суд не знаходить
обґрунтованих підстав для задоволення
позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
сплачений позивачем судовий збір
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за
подання позовної заяви, що має
одночасно майновий і немайновий
характер, судовий збір сплачується
за ставками, встановленими для
позовних заяв майнового та
немайнового характеру.

Якщо позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК
України, Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, Страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія», про стягнення страхових
виплат та відшкодування матеріальної
та моральної шкоди внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» (адреса: бульвар І.Лепсе, 4,
БЦ «Сільвер Центр», м. Київ, 03067, п/р
№4330 в КФ АКБ «Південкомбанк» МФО
320876 ,) на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_5) суму
страхового відшкодування у розмірі 19300
грн. (дев'ятнадцять тисяч триста грн.) 00
коп., пеню у розмірі 2029 (дві тисячі
двадцять дев'ять грн.) 41 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_8)
на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_5) в рахунок відшкодування
моральної шкоди грошові кошти у
розмірі 1000 грн. (тисяча грн.) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_8)
на користь ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН
НОМЕР_9) в рахунок відшкодування
моральної шкоди грошові кошти у
розмірі 800 грн. (вісімсот грн.) 00 коп.

Стягнути з Страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» (адреса: бульвар І.Лепсе, 4,
БЦ «Сільвер Центр», м. Київ, 03067, п/р
№4330 в КФ АКБ «Південкомбанк» МФО
320876, ) на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_5) витрати
понесенні за сплату судового збору у
розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН
НОМЕР_6) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
ІПН НОМЕР_5) витрати понесенні за сплату
судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_8)
на користь ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН
НОМЕР_9) витрати понесенні за сплату
судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_5 -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Харківської області
через Київський районний суд м.
Харкова, шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано, а у разі її подання - після
розгляду справи апеляційним судом,
якщо його не скасовано судом
апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено
07 листопада 2014 року.

Суддя
Н.В. Якуша