Якимівський районний суд
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

2/330/731/2014

Справа № 330/2649/14-ц

"24" грудня 2014 р. Якимівський районний
суд Запорізької області в складі

головуючого судді Ковальчук О.А.

при секретарі Базаджи Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Якимівка
Запорізької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та та
визнання права власності на квартиру в
сумі 198 420 гривень,

встановив:

9 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому зазначив, що 28
грудня 1999 року він уклав договір
купівлі-продажу житла з ОСОБА_2
трикімнатної житлової квартири
загальною площею 66,9 кв.м., жилою площею
41,6 кв.м., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1. 28 грудня 1999 року даний договір
був зареєстрований Якимівською
універсальною межрегиональною
товарною біржею , про був зроблений
запис у реєстрі за № 133. В подальшому
договір купівлі-продажу житла від
28.12.1999 року був зареєстрований в
Якимівському ВОЖКГ та ПО за номером 135
від 14.01.2000 року. Свідоцтво про право
власності на квартиру йому не
видавалося. На час укладення договору у
грудні 1999 року ні він, ні відповідач не
знали, що правочин у відповідності до
ст. 47 ЦК України (редакції 1963 року)
підлягає нотаріальному посвідченню,
оскільки на той час також був чинним
Закон України «Про товарну біржу»,
відповідно до ст.15 якого, правочини
зареєстровані на біржі, подальшому
нотаріальному посвідченню не
підлягають. У відповідності до ст. 41 ЦК
України ( від 18.07.1963 р) «Угодами
визнаються дії громадян і організацій,
спрямовані на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав або
обов'язків. При вчиненні правочину всі
дії сторін були спрямовані на
встановлення цивільних прав та
обов'язків, перехід права власності,
всі сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, мали вільне
волевиявлення, що відповідало
внутрішній волі на досягнення
наслідків, а саме купівлі - продажу
квартири, правочини були реальними і
вчинені у формі, дозволенній чинним
законодавством України в 1999 році. У
листопаді 2014 року він вирішив отримати
документ, який засвідчує його право
власності на вищезазначену квартиру, а
саме , витяг з реєстру речових прав. Але
співробітник реєстраційної служби,
оглянувши наявні у нього документи, в
усній формі повідомив позивачу, що
оскільки даний договір купівлі-продажу
не посвідчений нотаріально, то
здійснити державну реєстрацію права
власності відповідно до вимог статті 657
Цивільного кодексу України,
неможливо.Із-за протиріч правових норм,
діючих на час укладення правочинів в 1999
році, і в відмові компетентними
органами і нотаріусами визнавати на
даний час правочини дійсними,
законними і виконаними, він змушений
звернутись з позовною заявою до суду
про захист своїх прав.Оскільки правова
проблема з реалізацією прав власника
виникла в 2014 році, то вона , на думку
позивача повинна бути розглянута на
підставі діючих у 2014 році Законів
України.У відповідності до діючого на
даний час законодавства, а саме ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.У відповідності до ч. 2 ст. 220
ЦК України, якщо сторони домовились
щодо всіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулось повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір
дійсним.Згідно зі ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особо, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Позивач просить визнати
дійсним договір купівлі-продажу від
28.12.1999 року № 133 трикімнатної квартири
загальною площею 66,9 кв. м., жилою площею
41,6 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, укладений між ним та
ОСОБА_2.Визнати за ним власності на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги на підставах,
викладених в позовній заяві, і просить
їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з*явилася. Направила поштою до суду
заяву про розгляд справи без її участі,
в самій заяві зазначила, що проти
позовних вимог не заперечує.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши позивача, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги незаконні,
необгрунтовані і не підлягають
задоволенню з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено
наступне:

28.12.1999 року в селище Якимівка
Запорізької області на Якимівській
універсальній межрегіональній
товарній біржі гр.. ОСОБА_2, яка
іменується в подальшому «Продавець» та
ОСОБА_1, який іменується в подальшому
«Покупець» в письмовій формі уклали
договір купівлі-продажу трикімнатної
квартири загальною площею 66,9 кв. м.,
жилою площею 41,6 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. 14.01.2000 року за ОСОБА_1 в
Якимівському виробничому об*єднанні
житлового комунального господарства
було зареєстроване право власності на
квартиру АДРЕСА_1 У листопаді 2014 році
позивач вирішив отримати документ,
який засвідчує його право власності на
вищезазначену квартиру, а саме , витяг з
реєстру речових прав. Але, як пояснив
позивач в судовому засіданні,
співробітник реєстраційної служби,
оглянувши наявні у нього документи, в
усній формі повідомив йому, що оскільки
даний договір купівлі-продажу не
посвідчений нотаріально, то здійснити
державну реєстрацію права власності
відповідно до вимог статті 657
Цивільного кодексу України, неможливо.

Як було зазначено у статті 227
Цивільного кодексу Української РСР від
18.07.1963 (01.01.2004 - втратив чинність) договір
купівлі-продажу жилого будинку мав
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією із сторін був громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягло
недійсність договору (стаття 47 Кодексу
УРСР).

Окрім того, Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові від 28.04.1978 № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» (із змінами,
внесеними постановами Пленуму
Верховного Суду України від 25.12.1992 № 13
та від 25.05.1998 № 15, зазначена постанова
втратила чинність з 06.11.2009) роз'яснив, з
яких підстав угода може бути визнана
судом недійсною. Відповідно до пункту 4
цієї постанови, з підстав недодержання
нотаріальної форми визнавалися
недійсними тільки угоди, які
відповідно до чинного законодавства
підлягали обов'язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори
довічного утримання; застави,
купівлі-продажу, в тому числі при
придбанні на біржових торгах, міни або
дарування жилого будинку (квартири) чи
його (її) частини; дарування іншого
майна на суму понад 500 крб. і валютних
цінностей на суму понад 50 крб. Згідно
ст. 227 Цивільного кодексу Української
РСР, договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Недодержання цієї
вимоги тягне недійсність договору.

Закон України 10 грудня 1991 року N 1956-XII
«Про товарну біржу» визначає правові
умови створення та діяльності товарних
бірж на території України.Товарна
біржа не займається комерційним
посередництвом і не має на меті
одержання прибутку. Згідно ст. 15
Закону України «Про товарну біржу»,
біржовою операцією визнається угода,
що відповідає сукупності зазначених
нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж,
поставку та обмін товарів, допущених до
обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та
зареєстрована на біржі не пізніше
наступного за здійсненням угоди дня.

Щодо протиріччя укладання правочинів
відносно житла з сутністю біржових
торгів. По-перше, біржа - це організація,
яка укладає договори між членами біржі.
Власники та набувачі житла, як правило,
не є ними. По-друге, біржа історично і за
своєю природою призначена для продажу
речей, що визначаються родовими
ознаками. Крім того, реєстрація
будь-яких правочинів на біржі повинна
проводитись між членами біржі.
По-третє, існує певна процедура
біржових торгів, зокрема покупцем може
бути особа, яка запропонує найвищу
ціну.

Позивач не надав жодного доказу на
підтвердження того, що трикімнатна
квартира загальною площею 66,9 кв. м.,
жилою площею 41,6 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.квартира була
допущена до обігу на Якимівській
універсальній межрегіональній
товарній біржі, що він та відповідач
ОСОБА_2 були членами даної біржі, була
дотримана певна процедура біржових
торгів. Таким чином, позивач не надав
доказів того, що договір купівлі
-продажу квартири відповідав умовам
укладання біржових операцій, які були
визначені Законом України 10 грудня 1991
року N 1956-XII «Про товарну біржу».

У постанові Судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України від 20 травня 2008 року при
розгляді касаційну скаргу ОСОБА_3 на
постанову Вищого господарського суду
України від 28 лютого 2008 року у справі
№2-3/4423-2007 за позовом малого приватного
підприємства "Діоріт" (далі - МПП
"Діоріт") до відкритого акціонерного
товариства "Бахчисарайський
райагрохім" (далі - ВАТ "Бахчисарайський
райагрохім"), товарної біржі
"Універсальна товарно-сировинна біржа",
Кримського республіканського
підприємства "Сімферопольське
міжміське бюро реєстрації і технічної
інвентаризації", третя особа - ОСОБА_3,
про визнання дійсним біржового
контракту, визнання права власності та
зобов'язання зареєструвати право
власності, зазначено наступне:

«Закон України "Про товарну біржу" від 10
грудня 1991 року є спеціальним щодо
визначення правових умов створення і
діяльності товарних бірж на території
України та загальним щодо правил
укладення господарських договорів. З
останнього питання спеціальними є
норми, закріплені у Цивільному кодексі
України, який уведено в дію з 1 січня 2004
року.Слід також зазначити, що положення
вищезазначеного Закону повинні
застосовуватися з урахуванням дії
закону в часі за принципом пріоритету
тієї норми, яка прийнята пізніше».

Відповідно до частини 4 статті 656
Цивільного кодексу України до договору
купівлі-продажу на біржах, конкурсах,
аукціонах (публічних торгах), договору
купівлі-продажу валютних цінностей і
цінних паперів застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено законом про ці
види договорів купівлі-продажу або не
випливає з їхньої суті.

Згідно зі статтею 657 цього Кодексу
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. За частиною 2
статті 210 Кодексу такі правочини є
вчиненими з моменту їх державної
реєстрації.

Згідно ст. 220 Цивільного кодексу
України, у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним, однак якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У такому
випадку подальше нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.
Недодержання нотаріальної форми
договору тягне його нікчемність, він не
породжує тих прав і обов'язків,
настання яких бажали сторони.

Однією з безумовних підстав для
задоволення позову про визнання угоди
дійсною має бути встановлений судом
факт ухилення сторони від її
нотаріального посвідчення.

В судовому засіданні не був
встановлений факт ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення угоди.

З матеріалів справи вбачається, що у
сторін не було жодної перешкоди для
посвідчення договору купівлі-продажу
нотаріально. Позивач не довів в
судовому засіданні факт ухилення
відповідача від нотаріального
посвідчення угоди.

На аркуші 21 справи є заява від
відповідача, що не заперечує проти
позовних вимог. Позивач в судовому
засіданні пояснив, що він вирішив
отримати свідоцтво на право власності
на квартиру, в якій проживає, оскільки
при оформленні спадщини йому довелося
зіткнутися з оформленням багатьох
документів, які були в неналежному
стані після смерті спадкодавця.

Позивач в обгрунтування своїх вимог
посилається на ст.392 ЦК України, не
надавши суду докази того, що він
втратив документ, який засвідчує його
право власності на квартиру, а також, що
його право власності оспорюється або
не визнається іншою особою. Відмова
працівника реєстраційної служби
здійснити державну реєстрацію не є
обставинами, що свідчать про втрату
документа, який засвідчує право
власності на квартиру, або
реєстраційна служба оспорює його право
власності або не визнає.

Звернення до суду є способом захисту
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. У разі,
якщо між сторонами немає спору - немає і
порушення права та підстави для його
захисту (ст.3 ЦПК України). Відповідно до
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов*язанаи довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог.Докази подаються
сторонами, які беруть участь у справі.
Доказування підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін, які беруть
участь у справі виникає спір.

Таким чином угода між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, яка була зареєстрована 28.12.1999
року на Якимівський універсальній
регіональній біржі стосовно купівлі
продажу трикімнатної квартири
загальною площею 66,9 кв. м., жилою площею
41,6 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, була укладена з порушенням ЦК
України та інших актів цивільного
законодавства.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, на підставі ст.ст.203, 209, 210, 219, 220,
392 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу квартири дійсним та
визнання права власності на квартиру в
сумі 198 420 гривень відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до апеляційного суду
Запорізької області протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя: