Єдиний унікальний номер 722/2167/14-ц
Номер провадження 2/722/495/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року Сокирянський районний
суд Чернівецької області в складі:

головуючого-судді
Римлянської Г.О.

при секретарі
Сімак О.І.

з участю: позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

та представника третьої
особи Телешмана І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сокиряни цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя
особа без самостійних вимог на стороні
позивача - Сокирянська міська рада
Чернівецької області про усунення
перешкод у користуванні криницею
загального користування та
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У поданому від імені ОСОБА_1 позові
представник позивача ОСОБА_2
посилається на те, що у 1987 році на
земельній ділянці Сокирянської
міської ради, що знаходиться на межі
будинковолодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
ОСОБА_1 спільно із покійним чоловіком
відповідачки - ОСОБА_5 викопали криницю
для спільного користування.

Із розглядом в Сокирянському районному
суді справи №2-722/2003 між сторонами
почалися неприязні відносини, які
продовжуються по цей час.

З 07.03.2006 року Сокирянська міська рада
своїм рішенням №216/35-06 залишила в
загальному користуванні земельну
ділянку площею 7 кв.м, на яких була
збудована криниця, якою користувалися
жителі прилеглих будинків.

Починаючи з 21.06.2014 року відповідачі
відтягли криничне цебрино на декілька
метрів в сторону, а саму криницю
накрили шиферною плитою та засипали
землею, після чого прохід до криниці
загородили парканом, який облили
бетоном.

Тобто, відповідачі унеможливили доступ
позивача до спільної криниці.

Посилаючись на вимоги ст.83 ч.2, ч.3 п.б)., 116
ЗК України, вважає що криниця фактично
є самочинним будівництвом, адже право
власності сторін на неї не визначено,
правовстановлюючі документи не
виготовлені.

Виходячи із вищезазначеного, оскільки
відсутні норми права, які б регулювали
виниклі між сторонами правовідносини,
вважає що суду необхідно застосувати
аналогію права, виходячи із загальних
засад і змісту законодавства, на основі
принципів справедливості,
добросовісності та розумності (ч.2 ст.8
ЦК України), гуманізму, юридитчної
рівності, відповідальності «за
провину» (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Винними діями відповідачів також йому
заподіяно моральну шкоду, яка полягає в
позбавленні можливості забезпечити
належні умови для свого життя, оскільки
воду приходиться брати на значній
віддаленості від будинку проживання,
порушенні нормального ритму життя,
вимушеному докладанні зайвих зусиль
для вирішення щоденних життєвих
потреб.

В уточнених позовних вимогам просить
суд: зобов'язати ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1
перешкоди у користуванні криницею, яка
розташована на земельній ділянці
загального користування площею 7 кв.м
Сокирянської міської ради
Чернівецької області між будинками по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, шляхом демонтажу
встановленої огорожі - металевого
паркану; стягнути з відповідача на
користь позивача моральну шкоду в сумі
25000 грн.; стягнути з відповідачки на
користь позивача судові витрати в сумі
250 грн. та витрати на правову допомогу в
сумі 1500 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали в повному обсязі з підстав,
зазначених у позовній заяві та
доповнили, що нормативні акти, які б
регулювали правовідносини, що виникли
між сторонами, відсутні, однак при
вирішенні спору слід посилатися на
вимоги ст.ст.3 ч.1 п.6, 8 ЦК України,
загальні засади цивільного
законодавства та моральні засади
суспільства, як добросовісність і
розумність людського існування.
Доповнили, що криницю на земельній
ділянці загального користування
міської ради ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_5
побудували спільно для того, щоб
користуватися нею і позивач
користувався нею для забезпечення
водою свого господарства з 1987 року і до
моменту її загородження відповідачем.
Криниця складалася з 16 кілець, а зверху
стояли цебрино, корба та відро. Спір
щодо криниці між сторонами існує з
1996-1998 року. З даної криниці ОСОБА_1
провів до свого будинку водопровід,
інші комунікації. Збудувавши огорожу,
позивач унеможливила користування
криницею позивача.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала з наступних
підстав: вона вважає, що криниця була
викопана самостійно її покійним
чоловіком та на належній йому
земельній ділянці. Рішення міської
ради про відмову в передачі земельної
ділянки, на якій розташована криниця, у
її власність, а також залишення її в
загальному користуванні, вона не
визнає. Постанови державного
інспектора сільського господарства
про накладення на неї адміністративних
стягнень вона не оскаржувала, оскільки
не бажала. Визнала, що дійсно вона
особисто побудувала огорожу, якою
загородила криницю, однак стверджує, що
криниця до того часу сама розсунулася.

Представник третьої особи Телешман І.В.
не висловив заперечень щодо позовних
вимог з підстав, зазначених у позовній
заяві та вважає, що позов в частині
усунення позивачу перешкод в
користуванні криницею підлягає до
задоволення. Доповнив, що за зверненням
ОСОБА_1 комісією міської ради здійснено
виїзд на місце та встановлено факт
самочинного встановлення ОСОБА_3
огорожі та огородження криниці
загального користування, про що
складено відповідного акта.
Підтвердив, що земельна ділянка площею
7 кв.м, на яких розташована криниця,
ОСОБА_3 чи її покійному чоловікові
ніколи не виділялася і в позові
відповідача про скасування рішення
сесії міської ради з приводу даного
питання, відмовлено. Земельна ділянка,
на якій розташована криниця, рішенням
сесії міської ради віднесена до числа
земель загального корипстування.
Криниця побудована в 1987 році, була
порівняно новою, станом на 2014 рік
використовувалася членами
територіальної громади за
призначенням і не могла сама
розсипатися та не розсипалася, а її
закрила ОСОБА_3, демонтувавши криничне
цебрино. Факт самостійного розрушення
криниці заперечив.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6
пояснила, що в 1987 році сім'ї ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 та з допомогою їхніх батьків
побудували криницю на межі їхніх
господарств, на земельній ділянці, що
не була огорожена. Пізніше між ОСОБА_3
та сусідами ОСОБА_13, які користувалися
криницею, виник конфлікт та ОСОБА_3
загородили дану криницю від ОСОБА_13.
Оскільки ОСОБА_1 були проти таких дій,
виник конфлікт між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.
Після цього, ОСОБА_3 викопали у дворі
свою криницю. Пізніше, ОСОБА_3 за
допомогою своїх синів обгородила
криницю і приєднала її до своєї
земельної ділянки. В даний час криниця
обгорожена, що унеможливлює
користування нею її сім'ї. Від старості
криниця не могла розсипатися, бо на
момент побудови відповідачем огорожі
перебувала в хорошому стані.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 дав
аналогічні показання. Доповнив, що був
свідком того, як напочатку літа 2014 року
сини відповідача ОСОБА_9 та ОСОБА_10
будували огорожу, якою загородили
криницю, знісши свою стару огорожу.
Обгородивши криницю, останні перекрили
доступ до неї ОСОБА_1, внаслідок чого
вони вимушені брати воду для
обслуговування себе та домоволодіння,
де прийдеться. Це складає великі
незручності. Раніше його батьком до
криниці були прокладені комунікації: в
криниці знаходився насос та
протягнутий шланг до будинку. Після
обгородження криниці ОСОБА_3 повернути
їм насос.

Заслухавши сторін, представника
позивача та представника третьої
особи, дослідивши подані сторонами
письмові докази, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги підлягають
до часткового задоволення з наступних
підстав:

Між сторонами по справі: жителями
АДРЕСА_1 сім'єю ОСОБА_1 та жителями
АДРЕСА_2 сім'єю ОСОБА_3 тривалий час
існує спір щодо користування земельною
ділянкою площею 7 кв. м, розташованою на
території Сокирянської міської ради,
на якій сторони спільними зусиллями та
за спільні кошти збудували криницю.

Згідно винесеного на момент існування
криниці рішення сесії Сокирянської
міської ради №216/35-06 від 07.03.2006 року
(а.с.13):

1. Залишено у загальному користуванні
земельну ділянку площею 7 м кв., на якій
збудована криниця (між будинками
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2) і якою користуються
мешканці прилеглих будинків.

2. Сокирянському відділенню ДНВП
«Чернівецький геоінфоцентр» для
завершення робіт щодо складання
державного акта на право власності на
земельну ділянку громадянину ОСОБА_5,
АДРЕСА_2 керуватися рішенням
Сокирянської міської ради №103/29-05 від
30.09.2005 року «Про розгляд заяв громадян
міста», де затверджено матеріали
інвентаризації земельної ділянки в
існуючих межах, загальною площею 0,0859
га, без врахування 7 м кв., на яких
розміщена криниця.

3. Громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_1
майново-правові питання рекомендовано
вирішувати в судовому порядку.

4. Вимоги гр.ОСОБА_5 щодо включення 7 м
кв., на яких розміщена криниця, залишено
без задоволення.

Ухвалою Сокирянського районного суду
від 25.04.2013 року у відкритті провадження
у адміністративній справі за позовом
ОСОБА_3 до Сокирянської міської ради
про визнання протиправним та
скасування рішення сесії Сокирянської
міської ради №216/35-06 від 07.03.2006 року «Про
розгляд клопотання Сокирянського
відділення ДНВП «Чернівецький
геоінфоцентр», яким було залишено у
загальному користуванні земельну
ділянку площею 7 км. м, відмовлено. Дана
ухвала вступила в законну силу (а.с.120).

Крім того, ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013 року залишено в силі
постанову Сокирянського районного
суду від 18.09.2013 року, якою в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до Сокирянської
міської ради про зобов'язання вчинити
певні дії, зокрема про зобов»язання
судом Сокирянської міської ради
винести рішення про передачу їй у
власність земельної ділянки з
урахуванням земельної ділянки, на якій
розташована криниця, відмовлено
(а.с.10-11,143).

Актом обстеження земельної ділянки по
АДРЕСА_1 від 24.06.2014 року, складеним
спеціалістами Сокирянської міської
ради, підтверджено що ОСОБА_3, що мешкає
по АДРЕСА_2, самовільно зайняла
земельну ділянку загального
користування площею 7,0 кв.м та
облаштувала металеву огорожу, чим
обмежила доступ до криниці загального
користування. Даним актом зобов'язано
ОСОБА_3 здійснити демонтаж огорожі для
вільного доступу мешканців вулиці до
колодязя загального користування та
повернути самовільно захоплену
земельну ділянку комунальної
власності площею 7 кв.м. (а.с.14).

Постановами державних інспекторів
Держсільгоспінспекції в Чернівецькій
області від №184 від 07.10.2014 року та №167
від 04.08.2014 року за невиконання припису
посадової особи щодо звільнення
самовільно захопленої земельної
ділянки, а також порушення земельного
законодавства, пов'язаного із
самовільним зайняттям земельної
ділянки, шляхом встановлення металевої
та бетонної огорожі, зокрема вимог
ст.ст. 125, 126, п. «б» ст.211 ЗК України,
ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст.ст.188-5, 53-1 КУпАП.
Дані постанови відповідачем не
оскаржені, тому вступили в законну силу
(а.с.121, 122, 123).

Таким чином, вищезазначеними
дослідженими судом доказами
підтверджується, що відповідач ОСОБА_3,
як власник частки житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_2, самовільно
захопила належну Сокирянській міській
раді та віднесену до земель загального
користування земельну ділянку площею 7
кв.м, на якій була розташована
побудована спільно сторонами криниця,
та знищила наземну частину споруди
криниці, засипавши її землею, брудом та
обмеживши можливість користуватися
нею ОСОБА_1, як члена територіальної
громади м.Сокиряни.

З матеріалів справи встановлено, що
позивач ОСОБА_1 зареєстрований та
проживає у своєму будинку,
розташованому по АДРЕСА_1.

Ст.1 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.19987
року №280/97-ВР (надалі - Закон)
передбачено, що територіальна громада -
жителі, об»єднані постійним
проживанням у межах села, селища, міста,
що є самостійними
адміністративно-територіальними
одиницями, або добровільне об»єднання
жителів кількох сіл, що мають єдиний
адміністративний центр.

Ч.1 ст.6 Закону передбачено, що первинним
суб»єктом місцевого самоврядування,
основним носієм його функцій і
повноважень є територіальна громада
села, селища, міста.

Згідно ч.2 ст.83 ЗК України у комунальній
власності перебувають усі землі в
межах населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами на
яких розташовані об»єкти комунальної
власності.

Відповідач не довела в судовому
засіданні належними та допустимими
доказами факт належності їй на праві
приватної власності земельної ділянки,
на якій розташована спірна криниця.

Більше того, оскільки між сторонами
спір з приводу земельної ділянки, на
якій розташована дана криниця триває
вже значний період, 24.03.2003 року покійним
чоловіком ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який на той
час був власником будинку АДРЕСА_2 була
направлена поштою пропозиція ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 про досудове вирішення питання
про належність криниці кому-небудь з
них. При цьому, ОСОБА_5 стверджував факт
спільного будівництва криниці
сторонами та спільного понесення
витрат на це (а.с.12).

Відповідно до ч.4 ст.83 ЗК України до
земель комунальної власності, які не
можуть передаватися у приватну
власність, належать: а). землі
загального користування населених
пунктів (майдани, вулиці, проїзди,
шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо).

Так як ОСОБА_1 є членом територіальної
громади м.Сокиряни, він має право
вільно користуватися землею
загального користування Сокирянської
міської ради, у тому числі і земельною
ділянкою площею 7 м кв., що розташована
між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, на
якій збудована криниця, а також
користуватися даною криницею.

ОСОБА_3 не наділена повноваженнями
перешкоджати ОСОБА_1 користуватися
криницею, розташованою на земельній
загального користування Сокирянської
міської ради.

Оскільки в своєму рішенні №216/35-06 від
07.03.2006 року та подальших діях по
складанню акту обстеження земельної
ділянки по АДРЕСА_1 від 24.06.2014 року, а
також підтриманню позовних вимог
ОСОБА_1 в судових засіданнях
представник Сокирянської міської ради
визнає та підтверджує існування
споруди «Криниця», викопаної в 1987 році
на земельній ділянці загального
користування міської ради, суд вважає
що ОСОБА_1 як член територіальної
громади м.Сокиряни, також має право
вільно і безперешкодно користуватися
даною криницею для задоволення своїх
потреб та потреб своєї сім»ї в
забезпеченні життєдіяльності.

З визнаних в судовому засіданні
відповідачем ОСОБА_3 обставин, які в
силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України не
підлягають доказуванню, а також
показань допитаних в судовому
засіданні свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8
судом встановлено, що огорожу, якою
огороджено криницю, побудовано
відповідачем з допомогою її синів
ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 При цьому,
відповідачка вважає, що земельна
ділянка, на якій розташована криниця,
належить їй та вона обгородила її
парканом як свою земельну ділянку.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що власниками будинку по
АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 - в ? частині та ОСОБА_12
- в ? частині (а.с.107).

Суд приходить до висновку про те, що
відповідач не мала жодних правових
підстав для побудови огорожі, якою
фактично вищезазначену криницю та
частину земельної ділянки на якій вона
знаходиться приєднано до земельної
ділянки домогосподарства по АДРЕСА_2,
співвласником якого є ОСОБА_3

За таких обставин, суд вважає, що
відповідач ОСОБА_3 дійсно чинить
позивачу ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні криницею, розташованою на
території земель загального
користування Сокирянської міської
ради.

При цьому, суд не приймає до уваги
твердження відповідача про належність
їй земельної ділянки площею 7 кв.м, на
якій розташована криниця, оскільки
вищезазначеним рішеннями власника
земельної ділянки загального
користування територіальної громади
м.Сокиряни - Сокирянської міської ради
відмовлено в передачі ОСОБА_5 даної
земельної ділянки і можливості
оскарження відповідачем даного
рішення вичерпано, оскільки судові
рішення про відмову у відкритті
провадження по адміністративній
справі і відмову в позові ОСОБА_3
набрали законної сили.

Також, суд не приймає до уваги
твердження відповідача про те, що
криниця від старості розсипалася,
оскільки дана обставина заперечується
позивачем, як користувачем, а також
представником третьої особи, як
власника земельної ділянки, на якій
розташована криниця. Також, дана
обставина заперечується наявним
криничним цебрином, яке знаходиться в
доброму стані та відтягнуто
відповідачем на кілька метрів в
сторону від місця знаходження самої
криниці.

Під час вирішення даного спору, за
відсутності прямих норм закону, що
регулюють дані правовідносини, суд
керується ст.3 ч.1 п.п.5,6 ЦК України, яка
передбачає, що загальними засадами
цивільного законодавства є судовий
захист цивільного права та інтересу, а
також справедливість, добросовісність
та розумність.

Також, суд керується вимогами ст.7 ЦК
України, яка передбачає, що цивільні
відносини можуть регулюватися звичаєм,
зокрема звичаєм ділового обороту.
Звичаєм є правило поведінки, яке не
встановлене актами цивільного
законодавства, але є усталеним у певній
сфері цивільних відносин.

Крім того, суд керується вимогами ст.8
ЦК України, якою передбачено, що якщо
цивільні відносини не врегульовані цим
Кодексом, іншими актами цивільного
законодавства або договором, вони
регулюються тими правовими нормами
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, що регулюють подібні за
змістом цивільні відносини (аналогія
закону). У разі неможливості
використати аналогію закону для
регулювання цивільних відносин, вони
регулюються відповідно до загальних
засад цивільного законодавства
(аналогія права).

Оскільки ОСОБА_1, як член
територіальної громади м.Сокиряни та
співвласник всього майна
територіальної громади, має
передбачене законом право
користування криницею загального
користування даної територіальної
громади, суд вважає за вірне
застосувати для вирішення спору за
аналогією закону вимоги ст.391 ЦК
України, згідно якої власник майна має
права вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування
своїм майном.

За таких обставин, позовні вимоги про
зобов»язання відповідача усунути
позивачу перешкоди в користуванні
криницею є обґрунтованими та
підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що в результаті
умисних неправомірних дій
відповідачів позивач, як член
територіальної громади, позбавлений
можливості користуватися криницею
загального користування, що спричиняє
йому незручності в побутовій сфері,
порушує нормальний ритм його життя,
вимушує докладати зайвих зусиль для
вирішення щоденних життєвих питань,
тобто заподіяно позивачу моральну
шкоду.

Ст. 23 ЦК України передбачено, що особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв»язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім»ї чи близьких родичів. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеню вини особи, яка
зазнала моральної шкоди, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не
пов»язана з розміром цього
відшкодування.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Суд приходить до висновку, що з
урахуванням принципів розумності,
добросовісності, справедливості та
співмірності розмір моральної шкоди,
що підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача, слід визначити у
розмірі 3000 грн.

За таких обставин, позовні вимоги
підлягають до часткового задоволення
зі стягненням з відповідача на користь
позивача витрат по сплаті судового
збору за позовну вимогу немайнового
характеру у сумі 243,60 грн. та витрат на
правову допомогу.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК
України та ч.3 ст.6 Закону України «Про
судовий збір» з відповідача на користь
держави також слід стягнути
недоплачений судовий збір за
задоволену судом позовну вимогу
майнового характеру в сумі 243,60 грн.

На підставі ст.ст.1, 6 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
від 21.05.19987 року №280/97-ВР, ст.ст. 3, 7, 8, 23, 391,
1167 ЦК України, та керуючись ст.ст. 10, 11, 60,
88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительку АДРЕСА_2 усунути ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, жителю АДРЕСА_1 перешкоди
у користуванні криницею, яка
розташована на земельній ділянці
загального користування площею 7 кв.м
Сокирянської міської ради
Чернівецької області між будинками по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, шляхом демонтажу
встановленої огорожі - металевого
паркану, який перешкоджає вільному
доступу до даної криниці.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя
АДРЕСА_1 моральну шкоду в сумі 3000 (три
тисячі) гривень, судовий збір в сумі 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок та
витрати на правову допомогу в сумі 1500
(тисяча п»ятсот) гривень, а всього - 4743
(чотири тисячі сімсот сорок три) гривні
60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительки АДРЕСА_2 на користь держави на
р/р 0204, ГУДКСУ у Чернівецькій
області, МФО 856135, одержувач: УДКСУ у
Сокирянському районі,
судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три)
гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Сокирянського

районного суду
Г.О.Римлянська.

Повний текст рішення підписано
головуючим 25.12.2014 року.