Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/5059/14
Головуючий у 1-й інстанції Нікандрова
Суддя-доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Мануйлова Ю.С.,
Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Василівського районного суду
Запорізької області від 06 жовтня 2014
року в справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, та виселення -

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_2, про звернення
стягнення кредитором спадкодавця, який
у ході судового розгляду було уточнено.
В обґрунтування вимог зазначено, що
17.06.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_5 укладений кредитний договір
№ZPBJGAА, відповідно до умов якого
останньому надано кредит у розмірі
52107,39 гривень зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 20,04%
річних на суму залишку заборгованості
з кінцевим терміном поверненням
кредиту 17.06.2013 року. На забезпечення
виконання кредитних зобов'язань 17.06.2008
року сторони уклали іпотечний договір
№ZPBJGAА, згідно з яким ОСОБА_5
передала позивачу в іпотеку житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1, що
належить їй на праві приватної
власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник
ОСОБА_5 померла. На дату смерті
позичальника заборгованість за
кредитним договором складає 73059,85 грн.,
в тому числі: 53073,00 грн. заборгованість
за кредитом, 12815,03 грн. заборгованість
за відсотками, 7171,72 грн. заборгованість
з пені. 07.06.2012 року позивачем направлена
претензія кредитора до нотаріальної
контори. Відповідач ОСОБА_2 є дочкою
позичальника, на день смерті проживала
разом з позичальником, тому відповідно
до ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла
спадщину після смерті ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_2 ПАТ КБ «ПриватБанк»
направив претензію спадкоємцю ОСОБА_2,
проте вимоги про сплату боргу за
кредитом не виконано.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач
просив суд звернути стягнення на
предмет іпотеки та виселити з
вказаного житлового будинку
проживаючих там ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 06 жовтня 2014
року у задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення суд ПАТ КБ
«ПриватБанк» подало апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
незаконність рішення суду, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, недоведеність
обставин, що мають значення та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
не відповідає зазначеним положенням
закону.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, що 17
червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладений
кредитний договір №ZPBJGA,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит у розмірі 52107,39 гривень зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 20,04% річних на суму
залишку заборгованості з кінцевим
терміном поверненням кредиту 17.06.2013
року.

На забезпечення виконання
кредитних зобов'язань 17 червня 2008 року
сторони уклали іпотечний договір
№ZPBJGA, згідно з яким ОСОБА_5
передала позивачу в іпотеку житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1, що
належить їй на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченому
приватним нотаріусом Василівського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_6 17 вересня
2007 року за реєстровим №2544, витягу з
реєстру прав власності на нерухоме
майно, виданим РКП «Василівське БТІ» 04
червня 2008 року за №19075603.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_5
померла.

За розрахунком, наданим ПАТ КБ
«ПриватБанк», на дату смерті
позичальника заборгованість за
Кредитним договором від 17 червня 2008
року №ZPBJGA складає 73 059,85 грн., в
тому числі: 53073,00 грн. заборгованість за
кредитом, 12815,03 грн. заборгованість за
відсотками, 7171,72 грн. заборгованість з
пені.

На момент смерті ОСОБА_5 її дочка
ОСОБА_2 була неповнолітньою і проживала
разом з нею за адресою: АДРЕСА_1, тому
вважається такою, що прийняла спадщину.

За інформацією Василівської
державної нотаріальної контори
Запорізької області (а.с.20), були
зареєстровані кредиторські вимоги
ПАТ КБ «ПриватБанк» від 01.06.2012 року № 0056
до спадкоємців після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5. До нотаріальної
контори спадкоємці для прийняття
спадщини не зверталися , свідоцтво про
спадщину не отримували (а.с.20-26)

Померла ОСОБА_5 була власником
будинку АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченому
приватним нотаріусом Василівського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_6 17 вересня
2007 року за реєстровим №2544,
зареєстрованим на її ім'я на підставі
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно, виданим РКП
«Василівське БТІ» 04 червня 2008 року за
№19075603.

Відмовляючи в задоволені позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції дійшов
висновку проте, що на час укладання
договору іпотеки у будинку проживала
неповнолітня дитина ОСОБА_2 , і оскільки
договір був укладений без дозволу
органу опіки та піклування, тому цей
правочин в силу ч.1 ст.224 ЦК України є
нікчемним.

Між тим, такий висновок суду
суперечить матеріалам справи, вимогам
Закону, і зроблений на припущеннях .

Із висновками суду щодо
нікчемності договору погодитися не
можна.

За положеннями ч. 3 ст. 17 Закону
України "Про охорону дитинства" (у
редакції, чинній на момент укладення
договору іпотеки) батьки або особи, які
їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недодержання у момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, є підставою для визнання його
недійсності (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої
статті 224 ЦК України, правочин, вчинений
без дозволу органу опіки та піклування
(стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.
Однак, статтею 71 ЦК України передбачено
правочини, вчинені опікуном та
піклувальником, а не батьками.
Системний аналіз наведених норм
свідчить про те, що за ч. 1 ст. 224 ЦК
України, на підставі якої суд першої
інстанції дійшов висновку щодо
нікчемності іпотечного договору,
нікчемним є правочин, вчинений без
дозволу органу опіки та піклування
особою, яка призначена судом опікуном
чи піклувальником неповнолітньої
особи, позбавленої батьківського
піклування. У справі договір укладено
матір'ю позивача, тому межі її дій, що
стосуються прав неповнолітньої дитини,
ст. 71 ЦК України не визначаються.

Заперечення проти позову
заявлені з тих підстав, що договір
іпотеки укладено без дозволу органу
опіки та піклування із порушенням
вимог ч. 6 ст. 203 ЦК України, відповідачка
заперечує його дійсність, тобто цей
договір є оспорюваним.

За правилами ст. 204 ЦК України, яка
передбачає презумпція правомірності
правочину, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Оскільки вимог про недійсність
оспорюванного іпотечного договору
№ZPBJGA від 17 червня 2008 року не
заявлялося, він є дійсним та
обов'язковим для виконання.

Вирішуючи спір судом першої
інстанції невірно проаналізовані
указані норми закону, що є порушенням
норм матеріального права. За таких
обставин, суд першої інстанції
необґрунтовано застосував положення
наведеної норми до правовідносин, які
склалися між сторонами.

За роз'ясненнями п. 44 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" згідно зі статтею 32 ЦК
України, статтею 177 СК України та
статтею 17 Закону України "Про охорону
дитинства" батьки не мають права без
дозволу органу опіки і піклування
укладати договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання. У зв'язку із
наведеним суди повинні виходити із
того, чи мала дитина право власності на
предмет іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки.

Таким чином, закон зобов'язує
нотаріусів при оформленні правочинів
щодо відчуження нерухомого майна
аналізувати подані йому документи,
зокрема, на предмет існування прав
користування таким нерухомим майном у
дитини (дітей). Тому нотаріуси для
встановлення факту користування
нерухомим майном вимагають довідку про
реєстрацію місця проживання або місця
перебування дитини за адресою майна, що
відчужується або заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації на час
укладання договору.

Тобто, право користування
майном члена сім'ї власника житла
пов'язано з моментом здійснення
реєстрації за місцем проживання особи,
що повинно перевірятися нотаріусом на
час укладення договору.

Відповідно до п. 12.9 іпотечного
договору при укладені цього договору
враховані інтереси дітей. Квартира, яка
є предметом цього договору, на момент
його підписання нікому іншому не
продана, не подарована, не відчужена
іншим способом, в податковій заставі не
знаходиться, не передавалась в іпотеку
в забезпечення зобов'язань
позичальника або інших осіб, в спорі і
під забороною (арештом) не перебуває,
прав щодо неї у третіх осіб як в межах
України, так і за межами України не має.

При посвідченні іпотечного
договору нотаріусу була пред'явлена
довідка зі Скельківської сільської
ради Василівського району Запорізької
про склад сім'ї ОСОБА_5, з якої також
вбачається, що на момент підписання
іпотечного договору вона одна була
зареєстрована в житловому будинку
АДРЕСА_1 (а.п.101).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
"Про судове рішення у цивільній справі"
судам роз'яснено, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Проживання і реєстрації дитини
ОСОБА_2 на час укладання іпотечного
договору у спірному будинку зроблений
судом першої інстанції на припущеннях,
через те, що її батько був позбавлений
батьківських права, та відсутності
даних у матеріалах справи про те, що у
вказаний час неповнолітня ОСОБА_2 мала
право користування іншим житлом, а тому
по висновку суду , дитина «повинна була
зареєстрована з матір'ю».

Між тим судом не врахована
довідка Скельківської сільської ради
Василівського району Запорізької про
склад сім'ї де відсутні відомості про
реєстрацію дитини у будинку, та текст
іпотечного договору, де власник майна
ОСОБА_5 зазначає, що враховані інтереси
дітей, та прав відносно будинку у
третіх осіб як в межах України, так і за
межами України не має.

Отже матеріали справи не містять
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що малолітня
дитина була зареєстрована у будинку, що
став предметом іпотеки, на момент
укладення договору іпотеки, а не після
укладення спірного договору, оскільки
надані відповідачем докази не є
безспірними, тому що не містять часу
реєстрації дитини у зазначеному
будинку.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволені
позову, на порушення положень ст. ст.
212-214 ЦПК України не врахував що права
дитини на час укладення спірної угоди
не порушувалися, оскільки вона не була
зареєстрована в іпотечній квартирі,
про що під час укладення договору
іпотеки було надано зазначену довідку
її матір'ю.

Згідно ст.1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленому ст.1270 ЦК України, він не
заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України
малолітня, неповнолітня, недієздатна
особа, а також особа, цивільна
дієздатність якої обмежена, вважаються
такими, що прийняли спадщину.

Відповідно до ст.23 Закону
України «Про іпотеку» та п. 36 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» передбачено, що у разі
переходу права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця до третьої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва, суди
мають враховувати, що іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна. Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статусу іпотекодавця, має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі й на
тих самих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки ( ч.ч.1, 2 ст.23 Закону України «Про
іпотеку»).

З огляду на наведене, оскільки
борг позичальника ОСОБА_5 перед банком
не погашений, а спадкоємець ОСОБА_2
фактично прийняла спадщину, то до неї
перейшли всі права та обов'язки
іпотекодавця.

За розрахунком, наданим ПАТ КБ
«ПриватБанк», на дату смерті
позичальника ІНФОРМАЦІЯ_1
заборгованість за Кредитним договором
від 17 червня 2008 року №ZPBJGA складає
73059,85 грн., в тому числі: 53073,00 грн.
заборгованість за кредитом, 12815,03 грн.
заборгованість за відсотками, 7171,72 грн.
заборгованість з пені.

Пеня нарахована за період з 22.09.2008
року по 01.06.2011 року.

Між тим, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст.
258 ЦК України дає підстави для висновку
про те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулися до нотаріальної контори з
вимогою про кредиторською вимогою
01.06.2012 року, а до суду 24.03.2014 року, отже з
пропуском строку спеціальної давності
, передбаченої ст. 258 ЦК України, колегія
судів враховуючі надані суду
розрахунок, вважає, що позивачем
пропущено строк позовної давності щодо
вимог по пені. В матеріалах справи є
заява відповідача про застосування
строку позовної давності до пені (а.с.57),
а тому пеня відповідно до вимог ст. 258 ,
267 ЦК України у вимогах про стягнення
пені слід відмовити.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК
Української РСР звернення стягнення на
передане в іпотеку жиле приміщення є
підставою для виселення всіх громадян,
що мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Із системного аналізу положень
ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону
України "Про іпотеку" випливає, що всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги у тому разі, якщо
іпотекодержатель прийняв рішення про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. За таких обставин,
якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення
мешканцям письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення не
стосується виселення мешканців на
підставі рішення суду про зверненням
стягнення на предмет іпотеки з
одночасним виселенням мешканців, а
стосується позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 39,40 Закону
України «Про іпотеку» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки , суд
одночасно може виселити всіх мешканців
із займаного приміщення. Отже
відповідне рішення може бути прийняте
судом (за заявою іпотекодержателя)
одночасно з прийняттям рішення про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Позивачем також заявлені вимоги
про виселення

Вимоги про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 із будинку, як зареєстровані у
ньому, що підтверджено довідкою про
склад сім'ї підлягають задоволенню
(а.с.70)

Зважаючи на те, що звернення
стягнення на передану в іпотеку
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх її мешканців,
відповідачі добровільно не звільняють
квартиру вимогу Банку про їх виселення
підлягають задоволенню на підставі
ст.40 Закону України "Про іпотеку».

За роз'ясненнями п. 42 Пленуму ВССУ N
5, від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» резолютивна
частини рішення суду в разі
задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як статті 39 Закону
України "Про іпотеку", так і положенням
пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК.
Зокрема, у ньому в обов'язковому
порядку має зазначатись: загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; спосіб
реалізації предмета іпотеки - шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу шляхом
надання права іпотекодержателю на
продаж предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації. А за вимогами ч.6
ст. 38 Закону України «Про іпотеку» -
ціна продажу встановлюється за згодою
між іпотекодавцем і іпотекодержателем
або на підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності, на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна.

За вимогами ч. 5 ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», дії щодо продажу
предмета іпотеки та укладання договору
купівлі-продажу здійснюються
іпотекодержателем від свого імені, на
підставі іпотечного договору, який
містить застереження про задоволення
вимог іпотекодержателя, що передбачає
право іпотекодержателя на продаж
предмета іпотеки, без необхідності
отримання для цього будь-якого
окремого уповноваження іпотекодавця.

Статтями 627, 628 ЦК України
визначено, що сторони вільні в
укладенні договору, які можуть
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними.

П. 5 ст. 38 Закону України «Про
іпотеку» не забороняє визначення таких
умов як надання повноважень
іпотекодавцем необхідних для
здійснення продажу та отримання витягу
з Державного реєстру прав власності, а
дозволяє іпотекодержателю здійснювати
продаж від свого імені, на підставі
іпотечного договору, якщо він містить
таке застереження, без необхідності
отримання для цього будь-якого
окремого уповноваження іпотекодавця.

За п. 27 Договору іпотеки,
укладеного між сторонами, передбачено
право продажу Іпотекодержателем
предмету іпотеки будь -якій особі та
будь яким способом, в тому числі у
порядку ст. 38 Закону України «Про
іпотеку», для чого іпотекодавець надає
Іпотекодержателю право укласти такий
договір за ціною та на умовах,
визначених на власний розсуд
Іпотекодержателя, і здійснити всі
необхідні дії від імені Іпотекодавця, у
тому числі отримати витяг з Державного
реєстру прав власності на нерухоме
майно. (а.с.11)

Згідно із ч. 2 ст. 124 Конституції України
юрисдикція судів України поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі, та відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК
суд може захистити цивільне право або
інтерес способом, який може бути
встановлений договором або законом.

Отже заявлені вимоги ПАТ КБ
"ПриватБанк" про надання банку всіх
повноважень необхідних для здійснення
продажу з отримання витягу з
Державного реєстру прав власності, з
проведенням дій щодо коригування
технічної документації, оформлення та
з отриманням кадастрового номеру
земельної ділянки, отримання
дублікатів правовстановлюючих
документів, з можливістю здійснення
всіх дій, необхідних для продажу
предмету іпотеки, не підлягають
задоволенню .

Оскільки підстав для звільнення
спадкоємця іпотекодавця від обов'язків
у відповідності з умовами іпотечного
договору судова колегія не вбачає,
позов про звернення стягнення підлягає
задоволенню .

За таких обставин висновок суду
про відсутність підстав для звернення
стягнення на предмет іпотеки
суперечить нормам процесуального
права ст. 10,11 ЦПК України та
матеріального права ст. 33,39 Закону
України «Про іпотеку», а тому воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з
відповідача ОСОБА_2 на користь Банку
підлягають стягненню понесені
останнім судові витрати зі сплати
судового збору у суді першої 658 грн. 88
копійок + 121,80 : 3 гривень = 699, 48 гривень,
та 699, 48 гривень : 2 = 349,74 гривень в
апеляційної інстанції. З ОСОБА_3, ОСОБА_4
підлягають стягненню на користь Банку
понесені м судові витрати зі сплати
судового збору у суді першої по 40,60
гривень, 40,60 гривень : 2 = 20,30 гривень в
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Василівського районного суду
Запорізької області від 06 жовтня 2014
року у цій справі скасувати і ухвалити
нове рішення, яким позов Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити
частково.

В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ ZPBJGAА від 17.06.2008 року, укладеним
між Закритим акціонерним товариством
Комерційний банк «Приватбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк «Приватбанк», та ОСОБА_5, яка
станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 становить 65 888
(шістдесят п'ять тисяч вісімсот
вісімдесят вісім) гривень 13 копійок і
складається із заборгованості за
кредитом у сумі 53073 гривень 00 копійок,
заборгованості за відсотками у сумі 12815
гривень 03 копійки, звернути стягнення
на предмет іпотеки - житловий будинок
загальною площею 46,6 кв.м., житловою
площею 17,6 кв.м., який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, із застосуванням
процедури продажу предмета іпотеки,
передбаченої ст. 38 Закону України "Про
іпотеку" шляхом укладення Публічним
акціонерним товариством Комерційний
банк "Приватбанк" договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем за ціною продажу на
підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності, на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
житлового будинку № АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»
понесені судові витрати у суді першої
та апеляційної інстанції в сумі 1049
(одна тисяча сорок дев'ять) гривень 22
копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» судові
витрати понесені у суді першої та
апеляційної інстанції з кожного по 60
гривень 90 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді