У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
до ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»)
на рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ПАТ «УкрСиббанк»
звернувся до суду із указаним позовом,
у якому просив звернути стягнення на
предмет іпотеки -3-кімнатну квартиру
АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3

В обґрунтування позову зазначав, що між
ним та ОСОБА_3 у забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором від
11 жовтня 2007 року було укладено договір
іпотеки, предметом якого є вищеуказана
квартира, що належить ОСОБА_3 Так як
ОСОБА_3 систематично не виконувала
зобов'язання за кредитним договором,
утворилася заборгованість перед
банком, тому на користь останнього
рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 19 грудня 2011 року із
ОСОБА_3 стягнуто заборгованість у
розмірі 77 687 доларів США та
заборгованість у розмірі 13 378,47 грн за
додатковою угодою № 1 до договору про
відкриття карткового рахунку від 6
грудня 2005 року. У результаті проведеної
інвентаризації у 2013році було виявлено
втрату виконавчих документів, у зв'язку
з чим банк звертався до суду про
поновлення строків для пред'явлення
виконавчих документів та видачу
дублікату виконавчого листа, однак
рішеннями суду було відмовлено. ОСОБА_3
продовжує не виконувати взяті на себе
зобов'язання щодо погашення кредиту,
тому станом на 20 серпня 2013 року має
заборгованість в розмірі 104 635,30 доларів
США, що в гривневому еквіваленті
становить 836 349 грн 96 коп. Вимоги
про усунення порушень ОСОБА_3
проігноровані, тому позивач звернувся
до суду за захистом.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 6 лютого 2014 року позов
ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки -
3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1, та
належить ОСОБА_3, задовольнивши вимоги
ПАТ «УкрСиббанк» в межах
суми заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту від 11
жовтня 2007 року, а саме 104 635,30 доларів
США, шляхом проведення прилюдних
торгів, за ціною, визначеною на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 червня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ПАТ
«УкрСиббанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк»
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку про часткове задоволення
касаційної скарги з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач взяті на себе кредитні
зобов'язання належним чином не виконує,
рішення суду про стягнення
заборгованості не виконано, а тому
позовні вимоги є доведеними.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення районного суду та ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позову, виходив із того, що на час
розгляду справи набрав законної сили
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», який забороняє
примусове стягнення чи відчуження
нерухомого мана переданого в заставу
чи іпотеку на забезпечення виконання
кредитних договорів, отриманих в
іноземній валюті.

Проте погодитися з висновками суду
апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3 11 жовтня 2007 року
укладено кредитний договір за умовами
якого відповідач отримала кредит у
розмірі 61 тис. доларів США строком
користування до 11 жовтня 2028 року зі
сплатою 12,4 % річних.

Також 11 жовтня 2007 року укладено договір
іпотеки у рахунок забезпечення
кредитних зобов'язань, предметом якого
є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 58,1
кв. м.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 7 травня 2013 року
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«УкрСиббанк» кредитну заборгованість
у розмірі 77 687 доларів США та 13 378 грн 47
коп.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 7, 33 Закону
України «Про іпотеку» за рахунок
предмета іпотеки іпотекодержатель має
право задовольнити свою вимогу за
основним зобов'язанням у повному
обсязі або в частині, встановленій
іпотечним договором, що визначена на
час виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання. У разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» від 3
червня 2014 року № 1304 протягом дії цього
Закону не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно.

Отже, обов'язковою умовою застосування
зазначеного закону є використання
предмета іпотеки як місця постійного
проживання майнового поручителя та
відсутності іншого нерухомого
житлового майна.

Суд апеляційної інстанції
застосовуючи норми зазначеного закону
не звернув уваги, що адреса місця
реєстрації відповідача є відмінною від
адреси предмета іпотеки, що може
свідчити про наявність іншого житла у
відповідача. Судові повістки
надсилалися за адресою - АДРЕСА_2, а
адреса предмета іпотеки - АДРЕСА_1.

Таким чином, суду апеляційної
інстанції необхідно з'ясувати чи не
перебуває у власності ОСОБА_3 іншого
житла, оскільки адреса предмета
іпотеки є відмінною від адреси місця
реєстрації відповідачки, що виключає
можливість застосування норм Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Крім того, застосувавши на стадії
апеляційного провадження зазначений
Закон України, суд апеляційної
інстанції не звернув уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що апеляційний суд дійсно
мав право на застосування Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», якщо були б підстави,
передбачені нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки у такому разі при ухваленні
власного судового рішення, апеляційний
суд застосовує закон, який є чинним на
час ухвалення такого рішення. Разом з
тим, апеляційний суд у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України підстав,
передбачених нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції не
вказав, оцінку доводам апеляційної
скарги не надав.

Сам по собі наведений вище Закон
України не може бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки на час його
ухвалення місцевий суд і не міг його
застосувати, так як його не існувало, а
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 212-214
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 25 червня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта