У Х В А Л А

Іменем України

14 листопада 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визначення часток у майні, припинення
права власності та визнання права
власності, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, від імені та в
інтересах яких діє адвокат ОСОБА_4, на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 12 травня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 04.11.2013 звернулися до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3,
мотивуючи наступним. ОСОБА_1 і ОСОБА_3
перебували в шлюбі, який 25.01.2002 був
розірваний. 08.02.2000 Ужгородською
дистанцією цивільних споруд
Львівської залізниці у порядку
приватизації державного житлового
фонду було видано Свідоцтво про право
власності на житло, зареєстроване
органом техінвентаризації 28.02.2000, яким
стверджується факт належності ОСОБА_1
(на час видачі Свідоцтва мала у шлюбі
прізвище «ОСОБА_1»), ОСОБА_3 і їх доньці
ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 на праві
спільної сумісної власності. Квартира
загальною площею 57,6 кв. м, житловою
площею 41,2 кв. м має три житлові кімнати
площами 10,2 кв. м, 17,5 кв. м і 13,5 кв. м, з
яких кімната площею 17,5 кв. м є прохідною
і суміжною з кімнатою площею 13,5 кв. м,
кухні (5,9 кв. м), ванної кімнати (1,9 кв. м),
вбиральні (0,9 кв. м), коридора (6,6 кв. м),
вбудованої шафи (0,3 кв. м). Ринкова
вартість квартири станом на 10.08.2013
складає 230400,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 30.11.2001 був установлений
порядок користування квартирою,
відповідно до якого ОСОБА_1
користується ізольованою кімнатою
площею 10,2 кв. м, ОСОБА_2 - прохідною
кімнатою площею 17,5 кв. м, ОСОБА_3 -
кімнатою площею 13,5 кв. м. Виходячи з
презумпції рівності часток у праві
спільної сумісної власності, розмір
частки ОСОБА_3 у праві власності на
квартиру становить 19,2 кв. м щодо
загальної площі та 13,7 кв. м щодо
житлової площі. Між сторонами немає
домовленості щодо відступу від
рівності їхніх часток у праві спільної
сумісної власності на квартиру.
Оскільки площі житлових кімнат є
різними, а квартира знаходиться на
другому поверсі п'ятиповерхового
будинку і її перепланування неможливе,
то виділити кожному зі співвласників
пропорційну його частці житлову площу,
переобладнати житло у три ізольовані
квартири і провести відповідний
реальний поділ квартири технічно
неможливо. Отже, квартира є неподільною
річчю.

За приписами ст.ст. 365, 370 ЦК України,
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, а право особи на
частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо
наявна будь-яка із таких підстав:
частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим за умов, що таке
припинення не завдасть істотної шкоди
інтересам співвласника та членам його
сім'ї, а також попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

З 2002 року відповідач ОСОБА_3 фактично
проживає АДРЕСА_3 з іншою жінкою і має
інше житло. Після розірвання шлюбу між
сторонами склалися неприязні стосунки,
спільне проживання у квартирі та
спільне користування нею усіма
співвласниками неможливе, про що
свідчить і факт вирішення у судовому
порядку спору про порядок користування
квартирою.

Посилаючись на ці обставини, позивачі
зазначали, що готові внести 76800,00 грн
вартості частки відповідача в квартирі
на депозитний рахунок суду і просили:
визначити частки майна, яким є квартира
АДРЕСА_1, що знаходиться у спільній
сумісній власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, встановивши право спільної
часткової власності кожного з них на
частку в розмірі 1/3 квартири; припинити
право відповідача ОСОБА_3 на 1/3 частку у
цій квартирі; визнати за позивачем
ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку
квартири, яка належить ОСОБА_3;
визначити депозитний рахунок
Ужгородського міськрайонного суду для
внесення позивачем ОСОБА_1 грошової
суми в розмірі 76800,00 грн в якості
грошової компенсації відповідачу
ОСОБА_3 за 1/3 частку квартири; виплатити
ОСОБА_3 76800,00 грн, внесені ОСОБА_1 на
депозитний рахунок суду; стягнути з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачені
судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 12.05.2014 позов задоволено
частково: визнано, що частки ОСОБА_1,
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у майні - квартирі
АДРЕСА_1 є рівними та становлять 1/3, у
решті позову відмовлено. Додатковим
рішенням цього ж суду від 07.08.2014
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 229,40
грн судових витрат.

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2, від імені та в
інтересах яких діє адвокат ОСОБА_4,
рішення суду від 12.05.2014 оскаржили в
частині відмови в позові. На думку
апелянтів, суд дав неправильну оцінку
доказам, а тому необґрунтовано
відмовив у припиненні права власності
відповідача на частку у майні із
виплатою компенсації, оскільки факти
наявності у відповідача іншого житла,
неможливості спільного користування
сторонами квартирою, а також
неподільності речі, відповідно -
наявність правових підстав для
задоволення цих вимог були належно
доведені. Просять рішення суду в
оскарженій частині скасувати, вимоги, в
яких було відмовлено, задовольнити.

У письмових запереченнях відповідач
ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого
діє адвокат ОСОБА_5, вказує на її
необґрунтованість, просить скаргу
відхилити, рішення суду - залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянтів адвоката
ОСОБА_4, який скаргу підтримав,
представника відповідача адвоката
ОСОБА_5, який апеляцію не визнав,
розглянувши справу за правилами ст. 305
ч. 2 ЦПК України за відсутності інших
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд
приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції і з урахуванням
положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо
диспозитивності судового процесу не
робить висновків щодо судового рішення
по суті в неоскарженій частині(ст. 303
ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

Відмовляючи в позбавленні відповідача
права власності на належну йому частку
в майні та в задоволенні вимог, що
випливають з такого позбавлення права
власності, суд першої інстанції
виходив з необґрунтованості та
недоведеності позову у відповідній
частині. Таке рішення суду вірне,
відповідає обставинам справи, вимогам
закону та ґрунтується на доказах і
матеріалах справи, яким дано правильну
оцінку.

Встановлено, що 08.02.2000 Ужгородською
дистанцією цивільних споруд
Львівської залізниці у порядку
приватизації державного житлового
фонду на ім'я ОСОБА_1 (на час видачі
Свідоцтва мала у шлюбі прізвище
«ОСОБА_1»), ОСОБА_3 і їх доньки ОСОБА_2
видано Свідоцтво про право власності
на житло, зареєстроване органом
техінвентаризації 28.02.2000 (а.с. 7). Зі
Свідоцтва, з технічного паспорта на
квартиру, інших матеріалів справи
випливає, що квартира знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1,
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на праві спільної
сумісної власності; усі вони
зареєстровані в цій квартирі; квартира
загальною площею 57,6 кв. м, житловою
площею 41,2 кв. м має три житлові кімнати
площами 10,2 кв. м, 17,5 кв. м і 13,5 кв. м, з
яких кімната площею 17,5 кв. м є прохідною
і суміжною з кімнатою площею 13,5 кв. м,
кухні (5,9 кв. м), ванної кімнати (1,9 кв. м),
вбиральні (0,9 кв. м), коридора (6,6 кв. м),
вбудованої шафи (0,3 кв. м); ринкова
вартість квартири станом на 10.08.2013
складає 230400,00 грн (а.с. 8, 11-48, 53 та ін.).
ОСОБА_1 внесла 19.02.2014 на депозитний
рахунок суду 76800,00 грн (а.с. 96).

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 30.11.2001 був установлений
порядок користування квартирою,
відповідно до якого ОСОБА_1
користується ізольованою кімнатою
площею 10,2 кв. м, ОСОБА_2 - прохідною
кімнатою площею 17,5 кв. м, ОСОБА_3 -
кімнатою площею 13,5 кв. м (а.с. 59-60). 25.01.2002
зареєстровано розірвання шлюбу між
ОСОБА_3 і ОСОБА_1, що був укладений 04.08.1973,
після реєстрації розірвання шлюбу
ОСОБА_1 присвоєно прізвище «ОСОБА_1»
(а.с. 9, 10).

Актами перевірки паспортного режиму у
зазначеній квартирі, затвердженими
директором МКП ЖКГ «Тиса» 31.01.2014, 12.03.2014,
05.05.2014 (а.с. 71, 72, 120), довідкою цього
житлово-експлуатаційного підприємства
від 31.03.2014 № 665 (а.с. 105), іншими
матеріалами справи стверджується, що
ОСОБА_3 проживає у квартирі один,
присутність у квартирі ОСОБА_1 і ОСОБА_2
не була зафіксована, в актах зазначено,
що ОСОБА_1 не проживає в квартирі з 2010
року, а ОСОБА_2 не проживає з 2006 року.
Абонентна книжка по оплаті за квартиру
та комунальні послуги за 2013-2014 рр.
оформлена на ім'я ОСОБА_3, з наявних у
справі документів убачається, що
оплату за квартиру та комунальні
послуги вносив відповідач і
заборгованості з оплати не має (а.с. 62-68,
124-125, 166-180).

В апеляційному суді представник
апелянтів адвокат ОСОБА_4 пояснив, що
позивачі більшу частину року
знаходяться за кордоном на заробітках:
ОСОБА_1 - в Ізраїлі, ОСОБА_2 - в Угорщині,
приїжджають до м. Чопа епізодично і
ставлять питання про позбавлення
відповідача права на частку в квартирі,
оскільки бажають продати квартиру, але
домовитися про це з відповідачем не
можуть, хоча і пропонували придбати
йому однокімнатну квартиру.

У справі немає належних і допустимих
доказів про проживання відповідача
ОСОБА_3 однією сім'єю з іншою жінкою без
реєстрації шлюбу, про наявність у нього
іншого житла, зокрема, по АДРЕСА_3, як це
вказувалося у позовній заяві, так і в
будинку АДРЕСА_4, про що стверджувалося
під час розгляду справи в суді першої
інстанції. Натомість із довідок від
11.12.2013 № 1349, від 04.02.2014 № 428, від 12.03.2014 №
251, від 05.05.2014 № 155/02-33 (а.с. 76, 106, 113, 118)
випливає, що ОСОБА_3 в АДРЕСА_3 не
зареєстрований, не проживає, житла в
селі не має.

Позивачі серед підстав позову
вказували на те, що перепланування,
реальний поділ квартири неможливі.
Такі факти і обставини, оскільки мають
значення для справи, є предметом
доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України),
однак, їх з'ясування потребує
спеціальних знань у галузі науки,
техніки, у зв'язку з чим належним і
допустимим доказом щодо цих обставин є
висновок експерта (ст. 66, ст. 143 ч. 1, ст. 147
ч.ч. 2-6, ст. 179 ч. 2, ст. 189 ЦПК України).
Такого висновку в справі немає.

Показання свідків не є належними і
допустимими доказами щодо наявності у
відповідача іншого, окрім спірної
квартири, житла, права власності чи
користування таким іншим житлом, не
можуть братися до уваги і міркування
сторони щодо спеціальних, технічних
питань, які стосуються параметрів
нерухомого майна, можливості його
перебудови тощо. Відповідні факти і
обставини належить підтверджувати
документально. Самі по собі показання
свідків не можуть слугувати і доказами
проживання відповідача, який з цього
приводу жодних пояснень не давав,
однією сім'єю з іншою жінкою без
реєстрації шлюбу.

Колегія суддів констатує, що третина у
праві власності на квартиру не є
незначною часткою. У справі немає
доказів неможливості спільного
володіння і користування сторонами
спірним майном, навпаки, такий порядок
встановлений. Утім, позивачі фактично
не проживають у квартирі, а реальним
мотивом для пред'явлення позову, на
відміну від наведених у заяві, є
бажання відчужити квартиру, проте, з
цієї підстави позов не був
пред'явлений. Немає й належних доказів
щодо неподільності речі. Загалом у
справі немає обґрунтованого
формулювання щодо порушення
конкретних прав позивачів, доказів
порушення прав, щодо необхідності
захисту яких наводилися підстави і
мотиви для пред'явлення позову. Доводи
позову ґрунтуються на припущеннях, а
заперечення відповідача не були
спростовані. Позбавлення за цих умов
відповідача, який не має іншого житла,
права власності на його частку у
квартирі вочевидь мало б заподіяння
істотної шкоди його законним правам та
інтересам.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
необґрунтованість пред'явлених вимог
та їх недоведеність у порядку,
передбаченому процесуальним законом
(ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України). Суд виходив
з необхідності захисту права власності
відповідача та правильно застосував
положення ст. ст. 41 ч.ч. 1, 4 Конституції
України, з якими кореспондуються норми
ст.ст. 316, 317, 319, 321, 365, 386 ЦК України,
відповідно до яких право власності є
непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права, в
т.ч., за рішенням суду не може бути
припинене право особи на частку у
спільному майні, якщо для цього
відсутні передбачені законом підстави.
Оскільки було відмовлено в задоволенні
вимоги про припинення права
відповідача на 1/3 частку у квартирі, не
підлягала задоволенню і вимога про
визнання права власності ОСОБА_1 на цю
частку.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України
апеляцію слід відхилити, рішення суду
першої інстанції в оскарженій частині
залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2, від
імені та в інтересах яких діє адвокат
ОСОБА_4, відхилити, рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
12 травня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді