У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Олійник А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за скаргою ОСОБА_6 на дії державного
виконавця, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на ухвалу
Ірпінського міського суду Київської
області від 18 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до
суду зі скаргою, в якій просив визнати
протиправними дії державного
виконавця Шмідт К.В. під час виконання
рішення Ірпінського міського суду
Київської області на підставі
виконавчого листа Ірпінського
міського суду Київської області від 26
липня 2013 року №2-68/2012 в частині
звернення стягнення на майно боржника -
офісне приміщення
вбудовано-прибудованого
багатоповерхового будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1; зобов'язати
державного виконавця при виконанні
рішення Ірпінського міського суду
Київської області на підставі
виконавчого листа Ірпінського
міського суду Київської області від 26
липня 2013 року № 2-68/2012 зняти з
реалізації нерухоме майно ОСОБА_6, а
саме: офісне приміщення
вбудовано-прибудованого
багатоповерхового будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1; складський
комплекс по АДРЕСА_2; земельну ділянку
(кадастровий номер :01:055:0089) по
АДРЕСА_2 до виділу в натурі його частки
у спільній сумісній власності
подружжя.

Ухвалою Ірпінського міського суду
Київської області від 18 липня 2014 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 18 липня 2014 року, у задоволенні
скарги відмовлено.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - порушує питання про
скасування оскаржуваних ухвал судів
попередніх інстанцій із
постановленням нової ухвали про
задоволення скарги, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 30 липня 2013 року
державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
управління ДВС Головного управління
юстиції у Київській області було
відкрито виконавче провадження № 39166348
про примусове виконання виконавчого
листа від 26 липня 2013 року № 2-68/2012,
виданого Ірпінським міським судом
Київської області з приводу стягнення
із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 боргу за
договором позики від 15 липня 2009 року у
розмірі 3 548 767 грн 35 коп. та судових
витрат в розмірі1 820 грн.

30 липня 2013 року державним виконавцем
була винесена постанова про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження. Згідно з даною
постановою державний виконавець
наклав арешт на все майно боржника.

12 вересня 2013 року головним державним
виконавцем було винесено акт опису й
арешту майна, а саме: офісного
приміщення вбудовано-прибудованого
багатоповерхового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до висновку з незалежної
оцінки майна ринкова вартість
вказаного офісного приміщення станом
на 16 жовтня 2013 року становить 1 515 695 грн.

30 січня 2014 року головним державним
виконавцем була винесена постанова про
розшук майна боржника, а саме:
транспортних засобів, які належать
заявнику.

03 квітня 2014 року головним державним
виконавцем було винесено акт опису й
арешту майна, а саме: складського
комплексу, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, та земельної ділянки за цією ж
адресою.

04 квітня 2014 року головним державним
виконавцем була винесена постанова про
зупинення виконавчого провадження №
39166348 у зв'язку із проведенням перевірки
з метою належного контролю за його
виконанням та перевірки його
законності, про що ОСОБА_6 та ОСОБА_8
були повідомлені належним чином.

19 травня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8
директором філії 11 НП «Нива - В.Ш.»
було направлено лист з приводу
проведення прилюдних торгів щодо
реалізації арештованого нерухомого
майна, а саме: офісного приміщення
площею 461 кв. м вбудовано-прибудованого
багатоповерхового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які
були призначені на 20 червня 2014 р. о 10
год. 30 хв.

Згідно з протоколом від 25 червня 2014
року № 1114035 проведення прилюдних
торгів з реалізації арештованого
вищезазначеного нерухомого майна
предмет іпотеки не був проданий, а тому
прилюдні торги визнаються такими, що не
відбулися. ОСОБА_8 як іпотекодержатель
виявив бажання придбати офісне
приміщення за початковою ціною шляхом
заліку своїх забезпечених вимог в
рахунок ціни майна.

На підставі Закону України «Про
іпотеку», заяви ОСОБА_8 від 23
червня 2014 року, протоколу № 1114035
головним державним виконавцем було
винесена постанова про передачу майна
стягувачу в рахунок погашення боргу, а
саме: офісного приміщення площею 461 кв.
м літера «А» вбудовано-прибудованого
багатоповерхового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
загальну суму 1 515 695 грн.

Постановляючи ухвалу про відмову в
задоволенні скарги ОСОБА_6, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що головний державний виконавець
Шмідт К.В. при виконанні рішення
Ірпінського міського суду Київської
області на підставі виконавчого листа
Ірпінського міського суду Київської
області від 26 липня 2013 року № 2- 68/2012
діяв в межах своїх повноважень та
згідно з чинним законодавством
України, а також виходив з того, що
ОСОБА_6 не було надано належних доказів
того, що нерухоме майно, яке виставлене
на прилюдні торги, а саме: офісне
приміщення, належить йому та дружині на
праві спільної сумісної власності, та
ОСОБА_6 не оскаржував оцінку майна, яке
реалізовувалось на прилюдних торгах.

Проте повністю погодитись з такими
висновками судів не можна.

Спільною сумісною власністю подружжя
(ст. 60 СК, ст. 368 ЦК України) можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Встановивши, що офісне приміщення літ.
«А» вбудовано-прибудованого
багатоповерхового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстроване за ОСОБА_6, суди залишили
поза увагою те, що сама по собі державна
реєстрація майна за одним з подружжя не
може свідчити про відсутність підстав
для визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки майно,
набуте одним з подружжя під час шлюбу, в
силу ст. 60 СК України є спільним
сумісним майном подружжя.

Таким чином, вказане офісне приміщення
є об'єктом права спільної сумісної
власності, у зв'язку з чим має бути
дотриманий порядок звернення
стягнення на нього.

Статтею 73 СК України передбачено, що за
зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути накладено лише на
його особисте майно і на частку у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження», частка
боржника у спільній власності з іншими
особами визначається за поданням
державного виконавця відповідно до
положень законодавства, що регулює
право власності.

Отже, державний виконавець на підставі
ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче
провадження» перед зверненням
стягнення на все офісне приміщення, яке
є об'єктом права спільної сумісної
власності, повинен звернутися до суду з
поданням для визначення частки
боржника.

Таким чином, звернення стягнення на
об'єкт права спільної сумісної
власності в цілому, без попереднього
визначення частки боржника та
виділення її в натурі, є незаконним та
неправомірним, оскільки суперечить ст.
73 СК України, ч. 6 ст. 52 Закону України
«Про виконавче провадження», ст. 371 ЦК
України та порушує право щодо
володіння, користування та
розпорядження майном як об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог
закону не врахували, у порушення вимог
ст. ст. 212-214 ЦПК України не з'ясували
належним чином фактичних обставин
справи щодо заявлених вимог; які
правовідносини сторін випливають з
установлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, та дійшли передчасного
висновку про відмову в задоволенні
скарги ОСОБА_6

Виходячи з викладеного та враховуючи
допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, в силу ст. 338 ЦПК
України ухвали судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду
Київської області від 18 липня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 26 серпня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С.
Олійник