Справа № 466/1740/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 листопада 2014 року

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Едера
П.Т.

при секретарі Репета
К.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Львові
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту спільного проживання чоловіка та
жінки без шлюбу та поділ спільно
набутого майна,-

у с т а н
о в и в:

Позивач звернулась до
Шевченківського районного суду м.
Львова з позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту спільного
проживання чоловіка та жінки без шлюбу
та поділ спільно набутого майна.

Просила суд поділити майно, що є, на її
думку, спільною сумісною власністю, а
саме: квартиру АДРЕСА_1; житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами та земельну ділянку, яка
закріплена для обслуговування будинку,
за адресою АДРЕСА_2; автомобіль марки
«Мітсубіші - Аутлендер 2,0 Спорт»
реєстраційний номер НОМЕР_1 та наявні
грошові вклади в банківських установах
України на ім'я ОСОБА_2. Визнати за нею
ОСОБА_1 право власності на: 1/2 ідеальну
частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 ідеальну
частину житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
та земельну ділянку закріплену для
обслуговування будинку за адресою
АДРЕСА_2; 1/2 частину автомашини марки
«Мітсубіші - Аутлендер 2,0 Спорт» р. н.
НОМЕР_1; 1/2 частину грошових вкладів в
банківських установах України, які
належать відповідачу ОСОБА_2

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим,
що між нею - ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_2 07 вересня 1985 року було укладено
шлюб.

Від подружнього життя у них народився
син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 січня 1992 року шлюб між сторонами було
розірвано, про що в книзі реєстрації
актів про розірвання шлюбу було
зроблено запис № 43 та видано свідоцтво
про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2.

Як зазначила позивач, шлюб був
припинений внаслідок поспішних та
помилкових оцінок власних
взаємовідносин. Вони, сторони, як
колишнє подружжя, продовжували
проживати разом, вели спільне
господарство, підтримували інтимні
стосунки, піклувалися один про одного,
хоча після розірвання шлюбу в
повторному шлюбі не перебувають.

За час спільного проживання, після
розірвання шлюбу, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2
народилась донька ОСОБА_4.

Позивач зазначила, що проживаючи
однією сім'єю за спільні кошти
сторонами в 1995 році на підставі
договору купівлі продажу була придбана
квартира АДРЕСА_1, яка була оформлена на
відповідача. В даний час ця квартира
використовується сторонами, як офісне
приміщення для ведення
підприємницької діяльності
відповідача, а вона, позивачка працює
найманим працівником у відповідача.

Також, у тексті позовної заяви
зазначено, що в 2003 році сторонами за
спільні кошти був придбаний житловий
будинок по АДРЕСА_2, загальною площею 55,9
кв. м, який складався з двох житлових
кімнат житловою площею 39,2 кв. м та
кухні. До цього житлового будинку
належали будівлі та споруди, а саме:
цегляний сарай, цегляний погріб з
шибкою, цегляна літня кухня, дерев'яний
навіс, дерев'яна вбиральня, та земельна
ділянка площею 0.1000 га для
обслуговування житлового будинку, який
сторони придбали разом з земельною
ділянкою з наміром в подальшому
побудови нового житлового будинку.
Вказаний будинок, за твердженням
позивача, придбаний за спільні кошти
сторін у ОСОБА_5, на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки 14.07.2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, але покупцем в цьому
договорі відповідач оформив свого
батька - ОСОБА_7. Цей ж будинок був
подарований відповідачу його батьком -
ОСОБА_7 на підставі договору дарування
житлового будинку та земельної ділянки
від 31.12.2004 р., посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 В
подальшому, всі старі будівлі та
споруди були зруйновані і сторонами
був побудований новий будинок, та в
якому вони в даний час проживають
однією сім'єю. У 2006 році сторони, які
проживають однією сім'єю, за спільні
кошти почали будувати новий будинок і
який був зданий в експлуатацію згідно
акту готовності об'єкта до
експлуатації № 1 від 05.04.2010 року.

Крім цього, позивач вказала, що за час
спільного проживання, сторонами був
придбаний автомобіль марки «Мітсубіші
- Аутлендер 2,0 Спорт» р. н. НОМЕР_1.

В даний час стосунки між сторонами
напружені і в неї, позивача виникають
сумніви, щодо подальшого проживання та
користування спільно набутим майном, а
тому звернулась до суду з цим позовом.

В судовому засіданні позивач та її
уповноважені представники ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 позов підтримали повністю з
мотивів, викладених вище. Надали суду
пояснення аналогічно викладеним в
позові, просили такий задовольнити
повністю.

Відповідач та його уповноважений
представник - ОСОБА_10 в судовому
засіданні позовні вимоги заперечили та
просили відмовити у їх задоволенні.
Відповідач пояснив, що між ним та
позивачкою, після розірвання у 1992 році
шлюбу, не було усталених відносин, що
притаманні подружжю, вони тимчасово й
періодично мешкали разом, однак
спільного господарства і бюджету не
вели, він, перебував у іншому шлюбі та в
інших шлюбних відносинах, заявлене у
позові майно було придбане виключно на
його кошти, як і був збудований будинок,
а тому просив в задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх
представників, заслухавши допитаних у
судовому засіданні свідків ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_11, повно та всебічно
дослідивши зібрані по справі докази,
з'ясувавши дійсні обставини справи та
права і обов'язки сторін, суд приходить
до висновку про безпідставність
позовних вимог і необхідності відмови
у їх задоволенні виходячи з нижче
наведених підстав та мотивів.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненнями
фізичних та юридичних осіб, поданими
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
в справі. Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях. Рішення
суду обґрунтовується лише тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено
письмовими доказами наступне.

07 вересня 1985 року між позивачем ОСОБА_1
та відповідачем ОСОБА_2 було укладено
шлюб.(а.с. 4)

29 січня 1992 року шлюб між сторонами було
розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серія
НОМЕР_2, актовий запис № 43. (а.с.5)

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про народження НОМЕР_3, а .з. №4015 у
записі про батька вказано ОСОБА_2. (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2, після розірвання
шлюбу з позивачкою перебував у іншому
шлюбі з громадянкою ОСОБА_12, котрий
було розірвано 12.11.1996 року, що
стверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_4, а.з. 643.
(а.с. 86)

21.06.1995 року між відповідачем ОСОБА_2 та
гром. ОСОБА_13 було укладено договір
міни, що посвідчений державним
нотаріусом 3-ї львівської державної
нотаріальної контори, на підставі
якого у власність відповідачем набуто
АДРЕСА_1 і на підставі якого ОСОБА_2
видано реєстраційне посвідчення
Львівським МБТІ. ( а.с.93-94)

Як зазначено у цьому ж Договорі міни,
місцем проживання відповідача на той
час була адреса - АДРЕСА_3, в той час, як
позивач ОСОБА_1 проживала за адресою
АДРЕСА_4

Згідно договору дарування житлового
будинку та земельної ділянки від 31.12.2004
року, що посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_6, ОСОБА_7 подарував, а
ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок
та земельну ділянку, що розташовані за
адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 89-90)

На підставі вказаного договору
проведено реєстрацію права власності
на нерухоме майно про, що свідчить
витяг № 6884199 від 31.03.2005 р. ( а.с.91) та
видано 21.12.2005 ОСОБА_2 державний акт про
право власності на землю серії ЯБ №
348659 (а.с.92)

Як зазначено у вказаному договорі
дарування та у державному акті про
право власності на землю, адресою
проживання відповідача ОСОБА_2
зазначається АДРЕСА_5

Згодом , як визнано сторонами,
проведено нову будову будинку по
АДРЕСА_2 після чого проведено його
державну реєстрацію.

Як видно із свідоцтва про право
власності на житловий будинок від
18.06.2010 року ОСОБА_2 є власником АДРЕСА_2,
що підтверджується і витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 26542973 від 29.06.2010 р. реєстр. № 1773739
( а.с. 87-88)

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу у власності
відповідача ОСОБА_2 перебуває
автомобіль «Мітсубіші - Аутлендер 2,0
Спорт» р. н. НОМЕР_1. Дата видачі
свідоцтва 12.07.2012 р. ( а.с. 123). Довідкою
виданою 10.10.2014 р. УДАІ ГУ МВС України у
Львівській області підтверджено, що
згідно бази даних комп'ютерного обліку
центру надання послуг пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів з обслуговування м. Львова та
Пустомитівського району при ГУ МВС
України у Львівській області
автомобіль «Мітсубіші - Аутлендер 2,0
Спорт» р. н. НОМЕР_1 зареєстрований
30.05.2006року за громадянином ОСОБА_2 12.07.2012
року на даний автомобіль встановлено
газобалонне устаткування.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану.

Статтею 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом спільної сумісної власності
жінки та чоловіка, які не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, поширюється положення глави 8
цього Кодексу.

Так, судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 з 27.03.1986 року зареєстрована за
адресою АДРЕСА_4 і є співвласником цієї
квартири разом із своїми дітьми ОСОБА_4
та ОСОБА_3, що підтверджується довідкою
ф№2 виданою ЛКП «Рясне 402», копія котрої
долучена до матеріалів справи з
матеріалів справи соцзахисту
Шевченківського району м. Львова про
призначення матеріальної допомоги
малозабезпеченим сім'ям, котра
витребовувалась судом для огляду.

З цих матеріалів справи щодо
призначення матеріальної допомоги
ОСОБА_1, як малозабезпеченій сім'ї
встановлено, що періодично упродовж
2002-2011 р.р. ОСОБА_1 отримувала допомогу по
безробіттю та допомогу
малозабезпеченій сім'ї. При чому
подавала заяви про призначення такої
допомоги та декларації про майновий
стан. Де власноручно зазначала, що
розлучена, на аліменти не подавала,
оскільки чоловік сім'єю не цікавиться,
не знає де він знаходиться, ніякої
грошової допомоги від нього не отримує.
Крім того зазначала про відсутність
будь-якого майна. Копії означених
документів у судовому засіданні
долучено до матеріалів цієї справи.

Таким чином, на переконання суду
спростовуються доводи Позивача щодо
проживання однією сім'єю з
відповідачем, як чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу, ведення ними
спільного господарства та спільного
бюджету.

Як встановлено досліджуваними
матеріалами справи сторони були
зареєстровані після розірвання шлюбу
та проживали за різними адресами. Крім
того, відповідач ОСОБА_2, як зазначалось
вище перебував у зареєстрованому шлюбі
з іншою жінкою.

Вищевказані матеріали щодо
призначення матеріальної допомоги
позивачці , на думку суду
підтверджують фінансову
неспроможність ОСОБА_1 на час коли
відповідачем придбавалось спірне
майно.

В процесі розгляду справи судом
позивач своєї фінансової участі у
придбанні спірного майна належно
допустимими доказами не довела.

Крім того, суд зазначає, що з пояснень
позивача встановлено, що остання не
знає, за яких обставин і за яку суму
були придбані спірний автомобіль та
спірна квартира по вул. Куліша, як саме
тривало будівництво на вул. Випасовій,
не відомо їй і про кошторис робіт та
матеріалів, що на думку суду свідчать
про відсутність стосунків між
сторонами щодо спільного
капіталовкладення у спірне майно.

Суд оцінивши подані позивачем довідки
з банківських установ про депозити, на
її ім'я, не приймає такі, як доказ участі
позивача у придбанні спірного майна,
оскільки, суд не повідомлено, на що
були затрачені ці кошти.

Допитані в судовому засіданні свідки -
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які є дітьми сторін по
справі, пояснили, на їхню думку
фактичне спільне проживання подружжям
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1992 року, їх спільну
участь у формуванні сімейного бюджету,
спільну працю в інтересах сім'ї та
дітей. Обоє свідків зазначили, що за
весь час з моменту їх народження батьки
перебували в статусі подружжя, навели
факти спільного перебування як сім'ї на
відпочинку, спільному накопиченні
сімейних коштів для придбання цінного
майна, в тому числі спірного майна. За
весь час їхнього життя між батьками не
виникало питання про перебування в
шлюбних відносинах, оскільки це
відповідало дійсності і про розірвання
між сторонами шлюбу в 1992 році свідкам
стало відомо лише значно пізніше в
дорослому віці. Також свідки
підтвердили спільну грошову участь в
придбанні спільного майна подружжя,
однакову трудову участь в отриманні
доходів для поповнення сімейного
бюджету та утримання сім'ї. Свідки
навели факт спільної участі сторін у
виборі та придбанні земельної ділянки
по вул. Випасова, 7 у м. Львові, розробку
проекту та планування будівництва
будинку за цією адресою та участь у
фінансуванні його будівництва. Також
свідки вказали, що спірний автомобіль
також був придбаний за спільні кошти
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Однак суд не приймає до уваги такі
свідчення, оскільки вони
спростовуються іншими об'єктивними та
достовірними, дослідженими доказами,
зокрема перебування відповідача у
іншому шлюбі, проживання за різними
адресами, доведеною матеріалами справи
соціального захисту, фінансової
неспроможністю позивачки,
запереченнями самого відповідача
будь-яких сімейних стосунків з ОСОБА_1
Суд вважає, що свідчення дітей сторін
базуються виключно з позиції позивача,
їхньої матері, а тому не можуть бути
об'єктивними.

Допитана як свідок ОСОБА_11, пояснила,
що вона є близьким другом сім'ї ОСОБА_1
та ОСОБА_2, зазначила, що вона, свідок
була переконана про те, що сторони є
подружжям і не знала про їхнє офіційне
розлучення, ще 1992 року.

Показаннями свідка підтверджується на
думку суду, лише той факт, що сторони у
свої справжні особисті стосунки, а саме
розірвання шлюбу, перебування у іншому
шлюбі періодичні намагання
примирення, проживання окремо, нікого
не повідомляли, навіть свідка, котра є
для сторін кумою. В іншому б випадку
свідок би знала про те, що сторони
розлучені. А тому достовірність
свідчень щодо ведення сторонами
спільного бюджету і фінансування
будівництва по АДРЕСА_2, суд до уваги
прийняти не може.

Щодо спроб примирення між позивачем та
відповідачем, то сторонами в судовому
розгляді визнано, що такі спроби були,
однак безрезультатними.

Стороною відповідача не
заперечувались доводи, що після
розірвання шлюбу з позивачкою вони
були разом на ювілеях, весіллях та
похоронах і їх сприймали як сім'ю
оточуючі люди. Однак, суд вважає, що
сприйняття оточуючими сторін як сім'ю
не є підставою встановити, що між
сторонами склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю на підставі
чого суд міг би встановити факт
спільного проживання сторін саме, як
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

З пояснень відповідача встановлено, що
причиною звернення до суду позивача є
те, що у січні цього року він,
відповідач вирішив, повідомити синові,
що у нього є жінка, з якою він підтримує
серйозні стосунки. Після чого позивач
самовільно поселилась у його будинку
по АДРЕСА_2 і звернулась в суд з цим
позовом.

При прийнятті рішення щодо
застосування ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, суд враховує, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі і
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Таким чином, позивач мала б надати
суду належні та допустимі докази
спільного проживання однією сім'єю із
ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та
придбання у вказаний період спірного
майна за спільні кошти.

Однак таких доказів матеріали
справи не містять.

Натомість, заперечуючи проти позову,
Відповідач зазначив про відсутність із
позивачем сімейних відносин, оскільки
вони після розірвання у 1992 році
тимчасово й періодично мешкали разом,
проте ніколи не вели спільного
господарства, не мали спільного
бюджету через відсутність у останнього
доходів. Відповідач вказав, що спірне
майно придбано ним за особисті кошти.

Щодо вимоги про визнання спільним
майном квартиру АДРЕСА_1, суд зазначає,
що згідно вимог ч.2 ст. 13 Кодексу про
шлюб та сім'ю (1969 р.), (котрий діяв на час
придбання вказаної квартири 1995 р.),
права і обов'язки подружжя породжує
лише шлюб, укладений у державних
органах реєстрації актів
громадянського стану. Час виникнення
прав і обов'язків подружжя
визначається моментом реєстрації
шлюбу в органах реєстрації актів
громадянського стану.

Відповідно до п. 1 Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України,
цей кодекс набирає чинності одночасно
з набранням чинності Цивільним
кодексом України.

Відповідно до ч. 4 прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, Цивільний кодекс
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Згідно правового висновку
Верховного суду України зробленим у
справі №6- 135цс13 майно, набуте до 1 січня
2004 року під час спільного проживання
особами, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їх спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Факт наявності спільної праці
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для придбання
спірного майна суду підтверджено не
було.

Оцінюючи зібрані у справі докази
в їх сукупності суд вважає доводи
позивача безпідставними та надуманими,
такими, що не віднайшли свого
підтвердження в судовому розгляді
допустимими доказами, на підставі чого
в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 10, 11, 15, 59, 60, 88,
208, 209, 212, 215, 218, 256 - 259 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

в и р і
ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
спільного проживання чоловіка та жінки
без шлюбу та поділ спільно набутого
майна - відмовити повністю за
безпідставністю вимог.

Рішення може бути повністю або
частково оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Львівської області через
Шевченківський районний суд м. Львова
шляхом подання в десятиденний термін з
дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя: П. Т. Едер