АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8549/2014
Головуючий в 1 інстанції - Борденюк В.В .
Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.

при секретарі - Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 13 травня 2014
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета позову
- Служби у справах дітей Святошинської
районної в м. Києві державної
адміністрації, про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернувся у грудні 2012 року.

Зазначав, що 10.10.2007 року між ним та
відповідачем укладено кредитний
договір №K2H7GA00000018 на суму 86 150,00 доларів
США. В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором між
сторонами був укладений іпотечний
договір, відповідно до умов якого банк
прийняв в іпотеку нерухоме майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником умов кредитного
договору утворилась заборгованість,
яка станом на 07.07.2012 року складала 133 138,88
доларів США. Відповідно до Закону
України «Про іпотеку» відповідачу
надсилалась вимога про усунення
порушень умов кредитного договору з
зазначенням розміру заборгованості та
переліку наслідків, що настануть у разі
подальшого ухилення від виконання
взятих на себе зобов'язань, проте
відповідачем в добровільному порядку
дана вимога виконана не була.

У зв'язку з невиконанням взятих на себе
обов'язків за кредитним договором та
невиконанням вимог викладених банком у
листі, з урахуванням уточнених
позовних вимог, позивач просив суд в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №K2H7GA00000018 від
10.10.2007 року в сумі 133 138,88 доларів США,
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом продажу його публічним
акціонерним товариством КБ
«Приватбанк» з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
проведенням дій щодо коригування
технічної документації відповідно до
поточного стану нерухомості, її
перепланування і перебудови, з
проведенням дій щодо оформлення та з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами дій, необхідних для продажу
предмета іпотеки. Крім того, позивач
просив виселити відповідача та інших
осіб із вказаної квартири, а також
вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 13 травня 2014 року позов
задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №K2H7GA00000018 від
10.10.2007 року, укладеного між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2, у загальній
сумі 133 138,88 дол. США, що за курсом НБУ
станом на 07.07.2012 року складало 1 064
112,50 грн., що складається із боргу за
кредитом у розмірі 70 125,62 дол. США, боргу
за відсотками за користування кредитом
у розмірі 27 780,11 дол. США,
заборгованості за комісією за
користування кредитом у розмірі 9 299,85
дол. США, пені у розмірі 19 563,56 дол.США і
штрафів у розмірі 6 369,74 дол. США -
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме на квартиру АДРЕСА_1, що належить
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 21.02.2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу за реєстровим номером №661,
шляхом продажу з прилюдних торгів з
початковою ціною продажу предмета
іпотеки, визначеною суб'єктом
оціночної діяльності на стадії
виконавчого провадження.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
та ухваленні нового про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 10.10.2007 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір №K2H7GA00000018,
відповідно до умов якого банк надає
позичальнику кредитні кошти у вигляді
не поновлюваної кредитної лінії в
розмірі 86 150,00 доларів США, на споживчі
цілі 70 000,00 доларів США та 16 150,00 доларів
США на сплату страхових платежів у
випадках та порядку передбачених п.п.
2.1.3, 2.2.7 договору, строком користування
до 08.10.2027 року, з процентною ставкою 11,04 %
річних.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
№K2H7GA00000018, в той же день було укладено
іпотечний договір, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
згідно якого ОСОБА_2 передала банку в
іпотеку нерухоме майно, а саме:
двокімнатну квартиру, загальною площею
49,40 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, яка
належить її на праві власності.

У зв'язку з невиконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитним
договором утворилась заборгованість в
розмірі 104 648,81 доларів США.

28.05.2012 року відповідачу була направлена
банком вимога про усунення порушень
умов кредитного договору в порядку ст.
33,40 Закону України «Про іпотеку», в
якому банк вимагав погасити
заборгованість за кредитним
зобов'язаням на протязі тридцяти днів з
дня отримання вимоги та попередив, що у
разі невиконання взятих на себе
позичальником зобов'язань банк матиме
право звернути стягнення на предмет
іпотеки відповідно до умов іпотечного
договору.

У зв'язку з невиконанням відповідачем
вищевказаних вимог позивач звернувся
до суду з позовом про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Станом на 07.07.2012 року заборгованість
відповідача за кредитним договором
становила 133 138,88 доларів США, що за
курсом НБУ складає 1 064 112,50 грн., та
складалась із боргу за кредитом у
розмірі 70 125,62 доларів США, боргу за
відсотками за користування кредитом у
розмірі 27 780,11 доларів США,
заборгованості за комісією за
користування кредитом у розмірі 9 299,85
доларів США, пені у розмірі 19 563,56
доларів США, фіксованої частини штрафу
у розмірі 31,28 доларів США і 6 338,46
процентної складової штрафу.

Відповідно ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зообов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і відповідно до умов
договору.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Таким чином, у разі порушення боржником
строків сплати чергових платежів,
передбачених договором, відповідно до
ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор, протягом
усього часу - до встановленого
договором строку закінчення виконання
останнього зобов'язання, вправі
заявити в суді вимоги про дострокове
повернення тієї частини позики (разом з
нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК
України), що підлягає сплаті.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про
іпотеку» іпотечний договір є похідною
угодою, яка укладається для
забезпечення виконання іншої угоди,
зокрема кредитного договору, і не може
існувати самостійно.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України
«Про іпотеку» за рахунок предмета
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.33, ст.39 Закону
України «Про іпотеку», у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання,
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що, оскільки
відповідачем умови кредитного
договору не виконувались, звернення
стягнення на предмет іпотеки
передбачено умовами укладених
договорів, то позов підлягає
частковому задоволенню.

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції що
задля забезпечення захисту цивільних
майнових, житлових та інших
конституційних прав і законних
інтересів сторін даного спору, даний
позов підлягає частковому задоволенню
щодо звернення стягнення на користь
ПАТ КБ «Приватбанк» на предмет іпотеки,
шляхом продажу його з прилюдних торгів
у ході виконавчого провадження за
початковою ціною продажу предмета
іпотеки, визначеною суб'єктом
оціночної діяльності на стадії
виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позичальнику було надано лише 70 000,00
доларів США, а не 86 150,00 доларів США, як
вказаного кредитному договорі не
можуть бути прийняті судом до уваги,
оскільки з п. 7.1 кредитного договору
№K2H7GA00000018 від 10.10.2007 року вбачається, що
банк надає позичальнику кредитні кошти
в розмірі 86 150,00 доларів США, 70 000,00
доларів США з яких на споживчі цілі, а
інші 16 150,00 доларів США на сплату
страхових платежів у випадках та
порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7
кредитного договору.

Згідно п. 2.1.3 позичальник звертається
до банку про надання йому кредиту на
оплату чергових страхових платежів
відповідно до договорів страхування,
укладених відповідно до п. 2.2.7 договору,
і доручає банку щорічно перераховувати
необхідну для цього суму коштів згідно
договору страхування.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України закріплено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

За змістом ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином сторони погодили, що 16 150,00
доларів США позичальник отримує в
кредит на оплату страхових платежів.

Колегія суддів також не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги щодо
надання банком право продавати майно,
яке є фактичною видачею доручення від
імені позичальника на реалізацію
майна, що суперечить вимогам ст. 33
Закону України «Про іпотеку», оскільки,
оскаржуваним рішенням встановлено
інший спосіб реалізації іпотечного
майна, що повністю відповідає вимогам
чинного законодавства.

Доводи представника апелянта про
застосування до спірних правовідносин
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», не можуть бути
прийняті до уваги з огляду на те, що дія
цього закону не поширюється на
правовідносини, що виникли між
сторонами до набрання чинності цього
закону і випливають з договору,
укладеного 10.10.2007 року та не має
зворотної дії у часі.
ВищевказанийЗакон датований 07 червня
2014 року, натомість оскаржуване рішення
було прийняте 13 травня 2014 року.

Посилання апелянта на те, що Жовтневим
районним судом м. Дніпропетровська вже
винесено рішення про стягнення
заборгованості за вказаним кредитним
договором, а тому подання даного позову
має на меті подвійне стягнення однієї
суми заборгованості, також
відхиляються колегією суддів з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

У п. 17 Постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснено,
що наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України.

Оскільки в матеріалах справи відсутні
належні та допустимі докази того, що за
вказаним рішення було відкрито
виконавче провадження, яке на момент
розгляду справи виконано боржником,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Крім того, колегія суддів враховує той
факт, що в судовому засіданні під час
розгляду справи в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_2 зазначила, що на
виконання вказаного рішення
заборгованість нею не сплачувалась.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують правильність
висновків суду.

Таким чином, оскаржене у справі рішення
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому це рішення не може бути
скасованим з підстав що наведені в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 13 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: