Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3499/14 Головуючий у 1
інстанції: Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 18» листопада 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 23 червня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа:
Управління з питань земельних відносин
Запорізької міської ради, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовною заявою до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7І, ОСОБА_8, третя особа:
Управління з питань земельних відносин
Запорізької міської ради, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що є власником 1/3 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 з
відповідною частиною надвірних
прибудов, на підставі договору
дарування від 23.04.1975 року, посвідченого
державним нотаріусом Другої
Запорізької державної контори
Гончаренко Н.Я. та зареєстрованого в
реєстрі №3412.

Співвласниками інших частин будинку є
ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Між
співвласниками будинку фактично
склався порядок користування та
володіння житловим будинком, згідно з
яким у користуванні позивача
знаходиться ізольоване приміщення
загальною площею 31,1 кв.м, у технічному
паспорті позначене як квартира № 2,
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - ізольоване
приміщення, позначене у технічному
паспорті як квартира № 1, а ОСОБА_11 та
ОСОБА_8 - ізольоване приміщення,
позначене у технічному паспорті як
квартира № 3.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 10.12.1987р. встановлено
порядок користування земельною
ділянкою за вищевказаною адресою між
співвласниками будинку: за нею -
ділянка S3 площею - 210,6 кв.м.; за ОСОБА_12 -
ділянка S1 площею - 236,2 кв.м.; за ОСОБА_11 -
ділянка S2 площею - 119,7 кв.м.; ділянку S4
площею - 16,8 кв.м. залишено у загальному
користуванні між нею та ОСОБА_11;
ділянку площею - 17,5 кв.м залишено у
загальному користуванні між ОСОБА_12 та
нею.

Станом на час звернення до суду
співвласниками інших частин будинку є
діти ОСОБА_12 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, діти
ОСОБА_11 - ОСОБА_10, ОСОБА_8 - відповідачі у
справі.

Відповідачі постійно порушують її
право користування вказаною земельною
ділянкою.

Так, на відведеній в користування
позивачці земельній ділянці
відповідач ОСОБА_6 здійснив самовільну
прибудову літ. А-2, загальною площею 30,6
кв.м., переніс паркан; родиною ОСОБА_7
був знесений паркан та на його місці
була зведена будівля літ.Г, загальною
площею 27,5 кв.м. Зазначені споруди не
дають можливості позивачу провести
воду до свого будинку.

Відповідачі насадили виноград під
вікнами позивачки, чим перекрили
доступ до земельній ділянці, яка
знаходиться в загальному користуванні.

З метою виконання рішення суду від 10
грудня 1987 року нею викликався
спеціаліст для встановлення меж
відповідно до рішення суду, однак
відповідачі не допустили геодезиста на
земельну ділянку, яка за рішенням суду
перебуває в її користуванні,
категорично заперечують проти
відновлення меж земельної ділянки, чим
порушують права позивача на
користування відведеною їй земельною
ділянкою.

На підставі зазначеного остаточно
просила зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою по АДРЕСА_1,
виділеною їй відповідно до рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя № 22590 від 10.12.1987 року, не
чинити перешкод у встановленні меж
земельної ділянки відповідно до
вказаного рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя та
звільнити від насаджень земельні
ділянки по АДРЕСА_1, які були рішенням
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя № 22590 від 10.12.1987 року залишені
у загальному користуванні
співвласників. Стягнути з відповідачів
на її користь понесенні судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 23 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач пропустила строк
позовної давності для звернення до
суду за захистом порушеного права,
доказів поважності його пропуску
позивачем не надано.

Проте з таким висновком не
погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч.2 ст. 152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Власники та землекористувачі суміжних
земельних ділянок повинні жити за
правилами добросусідства, тобто
зобов'язані співпрацювати при вчиненні
дій, спрямованих на забезпечення прав
на землю кожного з них, не порушувати
законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103
Земельного кодексу України).

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до договору дарування від
23.04.1975 року, посвідченого державним
нотаріусом Другої Запорізької
державної нотаріальної контори
Гончаренко Н.Я. та зареєстрованого в
реєстрі за № 3412, ОСОБА_3 є власником 1/3
частини житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
прибудов, розташованого у АДРЕСА_1
(а.с.7-8).

Рішенням Ленінського районного
народного суду м. Запоріжжя від 10.12.1987р.
по справі №2-2598/87 за позовом ОСОБА_3
встановлено порядок користування
земельною ділянкою у АДРЕСА_1, виділено
ОСОБА_3 ділянка С-3, площею - 210,6 кв. м;
ОСОБА_12 - ділянка С-1, площею - 236,2 кв.м ;
ОСОБА_13 і ОСОБА_14 - ділянка С-2 площею -119,7
м ; ділянку С-4, площею - 16,8 кв. м залишено
у загальному користуванні між ОСОБА_3
та ОСОБА_13 і ОСОБА_14; ділянку С-5, площею
-17,5 кв.м.; залишено у загальному
користуванні між ОСОБА_12, ОСОБА_3,
ОСОБА_13 і ОСОБА_14. Рішення набрало
законної сили 20.12.1987 р. (а.с.27).

Згідно зі свідоцтвом про право
власності на житловий будинок №1127 від
14.11.1998 р. ОСОБА_14 належить 13/100 частини
житлового будинку у АДРЕСА_1.

Як вбачається зі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 06.12.1991 р.
спадкоємцями ОСОБА_13, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, є син ОСОБА_10 та донька
ОСОБА_8, які в рівних частинах кожний
прийняли спадщину, що складається із 9/50
частини житлового будинку у АДРЕСА_1, що
находиться на земельній ділянці
розміром 600 кв.м,

Судом першої інстанції також
встановлено, що рішенням Ленінського
районної Ради народних депутатів від
09.04.1992 р. змінено ідеальні частки у
житловому будинку у АДРЕСА_1, та
встановлено: за ОСОБА_12 - 17/50 частини,
ОСОБА_15 - 6/25 частини, ОСОБА_3 - 13/100
частини, ОСОБА_10 - 2/25 частини, ОСОБА_8 -
21/100 частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог. Статтями 58,
59 ЦПК України передбачено поняття
належності та допустимості доказів.

Позивачем ані в суді першої, ані в суді
апеляційної інстанції не надано копії
судово-технічної експертизи, на
підставі якої за рішенням Ленінського
районного народного суду м. Запоріжжя
від 10.12.1987р. по справі №2-2598/87 за її
позовом був встановлений порядок
користування земельною ділянкою у
АДРЕСА_1, та який, за твердженням
позивача, порушується ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8

Будь-яких доказів про те, що відповідач
ОСОБА_6 здійснив самовільну прибудову
літ. А-2 на відведеній в користування
позивачці земельній ділянці, а родиною
ОСОБА_7 був знесений паркан та на його
місці зведена будівля літ.Г, яка
позбавляє позивачку можливості
провести воду до свого будинку
матеріали справи не містять.

Акт про обстеження земельної ділянки у
АДРЕСА_1 від 17.07.2009 року (а.с.40), наданий
позивачем, містить лише інформацію про
те, що згідно технічного паспорту від
17.03.1988 року на земельній ділянці за
вказаною адресою розташовані
самовільно збудовані споруди, однак,
цим актом не встановлено: ким, коли та
на яких саме земельних ділянках були
збудовані зазначені споруди, а також не
встановлено порушень порядку
користування земельною ділянкою
відповідно до рішення Ленінського
районного народного суду м. Запоріжжя
від 10.12.1987р.

В порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України
позивачем не надано належних доказів,
на підтвердження того, що відповідачі
насадженнями винограду перекрили
доступ до земельної ділянки, яка
знаходиться в загальному користуванні.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13.03.2004 року по справі
№2-334/743 відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5
про визначення порядку користування
земельною ділянкою, розташованою у
АДРЕСА_1 (а.с.41-45).

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні
позову про визначення порядку
користування земельною ділянкою, суд
першої інстанції встановив, що рішення
Ленінського районного народного суду
м. Запоріжжя від 10.12.1987р. по справі
№2-2598/87 за позовом ОСОБА_3, яким
встановлений порядок користування
земельною ділянкою у АДРЕСА_1, виконано.

За вказаних обставин, колегія суддів
приходить до висновку про
недоведеність позивачем ОСОБА_3
позовних вимог про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261
ЦК України, позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст.260 ЦК України, позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими ст. ст. 253 - 255 цього
Кодексу (а саме, перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок).

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

За змістом ч.5 ст.267 ЦК України - якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Відповідно до пункту 26 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року № 2 "Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції", під час
судового розгляду предметом
доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи (причини
пропуску позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення.

Встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього (абзац
3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
"Про судове рішення у цивільній
справі").

З огляду на вищевикладене, рішення суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову з підстав пропуску
строків позовної давності є
помилковим, рішення суду відповідно до
положень ст.309 ЦПК України підлягає
зміні із зазначенням про відмову в
задоволенні позову з підстав
недоведеності позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316,317 ЦПК
України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 23 червня 2014 року у цій
справі змінити в частині підстав
правового обґрунтування відмови
ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа:
Управління з питань земельних відносин
Запорізької міської ради, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: