Гайворонський районний суд
Кіровоградської області
м.Гайворон, вул.Воровського, 3
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.11.2014 року Гайворонський
районний суд Кіровоградської області в
складі:

головуючого - судді Поліщук В.В. при
секретарі - Діхтяренко М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Гайворон
цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта
Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним
договором,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до
Гайворонського районного суду з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 20.04.2012 року
публічний акціонерний банк «Дельта
Банк» (правонаступник Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Комерційний Банк «Дельта»), та фізична
особа - резидент України ОСОБА_1, уклали
кредитний договір № 002-10105-200412.

Відповідно до пункту 1.1. вищевказаного
Договору, позивач (зобов'язується
надати відповідачеві кредит у сумі 9998,00
грн. на придбання певного майна/послуг,
на умовах визначених договором.

Відповідно до п.2.3. договору за
користування кредитом відповідач
сплачує кредитору проценти, виходячи
зі ставки 0,01% в рік. Процентна ставка
може змінюватись відповідно до умов
договору.

А також, за ведення кредитної справи
відповідач сплачує кредитору плату в
розмірі 2,25 в місяць, п. 2.5 договору.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав, надавши відповідачеві кредит
у сумі 9998,00 грн., про що свідчить
меморіальний ордер № 16636445 від 23.04.2012
року.

Моментом погашення кредиту вважається
день зарахування коштів на
розрахунковий рахунок кредитора в
повному обсязі: суми кредиту,
нарахованих процентів за його
користування, всіх інших плат,
передбачених договором.

Станом на 11.04.2014 р. відповідач не
виконував належним чином зобов'язання
за кредитним договором, в результаті
чого виникла прострочена
заборгованість.

Таким чином, станом на 11.04.2014 року за
відповідачем по укладеному з ТОВ
«Комерційний банк «Дельта» кредитному
договору № 002-10105-200412 від 20.04.2012 року
рахується заборгованість на загальну
суму 12325,83 грн., яка складається з:

заборгованість за сумою кредиту 8326,08
грн.;

заборгованість за відсотками: 0,55 грн.;

заборгованість за комісіями: 3999,20 грн.

Положеннями договору передбачено, що
ТОВ «Комерційний банк «Дельта» у
випадку порушення позичальником
строків сплати передбачених Договором
платежів більше ніж на 1 (один) місяць
має право вимагати від позичальника
дострокового повернення кредиту в
повному обсязі та сплати процентів за
його користування, а також плати за
ведення кредитної справи. При
несвоєчасній сплаті позичальником
платежів в строки, передбачені
договором, кредитор має право вимагати
від позичальника оплати боргового
зобов'язання в примусовому порядку
згідно чинного законодавства України.

У відповідності до ст. 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу
України передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути кредитору
надані грошові кошти (кредит) та
сплатити проценти у строки та на
умовах, встановлених договором.

У відповідності до ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Згідно ч. 4 ст.. 631
Цивільного кодексу України, закінчення
строку договору не звільняє сторони
від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Представник позивача ПАТ «Дельта Банк»
в судове зсідання не з'явився, просить
розглянути справу без його участі,
позовні вимоги підтримує повністю (а.с.
2).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання
не з'явився. Надіслав до суду заяву з
проханням розглянути справу без його
участі (а.с. 32) та письмове заперечення
(а.с. 17-18) в якому вказав, що 20 квітня 2012
року між ним та ПАТ «Дельта Банк» було
укладено кредитний договір № 002-10105-200412.
Згідно умов даного договору Банк надає
йому кошти в розмірі 9 998,00 грн. для
придбання майна. Він в свою чергу був
зобов'язаний провести з банком
розрахунки за придбане майно. Банк в
своєму позові стверджує, що він не
розрахувався за кредитним договором,
тому він звернувся з позовом до суду.

Він не визнає повністю позов банка ПАТ
«Дельта Банк» про стягнення з нього
заборгованості за кредитним договором
з наступних підстав.

В квітні 2012 року в приміщенні магазину
«Гермес» по вул. Куйбишева в м.
Гайвороні він уклав з представником
банку - ПАТ «Дельта Банк» кредитний
договір № 002-10105-200412 на суму 9 998,00 грн. Як
пояснив йому представник банку, кошти в
розмірі 9 998,00 грн. йому на руки не
видадуть, а на суму кредиту 9 998,00 грн.
йому буде видано в магазині «Гермес»
майно (побутову техніку). При цьому,
представник банку пояснив, що оскільки
в даний час в магазині відсутня
необхідна побутова техніка, необхідно
зачекати декілька днів поки привезуть
і тоді з ним зв'яжуться по телефону.
Крім того, представник банку пояснив,
що необхідно заплатити перший внесок
за кредит в розмірі 810 грн. Він
погодився і заплатив вказану суму.

Через пару днів, дійсно до нього
зателефонував представник банку і
запропонував зустрітися в магазині
«Гермес». При зустрічі, представник
банку повідомив, що з доставкою товару
виникли якісь труднощі, тому банк не
може надати побутову техніку на суму
кредиту. Він поцікавився у
представника банку, а як же договір
який вони уклали, на що він відповів, що
в даному випадку договір вважається
недійсним, оскільки він не отримав ні
кошти ні товар. Також, йому було
повернуто кошти в розмірі 810 грн., які
він заплатив в якості першого внеску за
кредит. На цьому їхні відносини з
банком були закінченні.

Однак, 24 липня 2014 року банк подав до
суду позов про стягнення з нього
заборгованості за кредитним договором.
Він вважає, що банк безпідставно заявив
даний позов, оскільки банк не надавав
йому ні коштів ні товар. В даному
випадку банк прокрутив якусь незаконну
фінансову операцію і за його рахунок
хоче провести відповідну компенсацію.

Факт неотримання коштів в розмірі 9 998,00
грн. підтверджується тим, що взагалі
відсутні будь - які документи про
видачу даних коштів.

Також, відсутні будь - які документи
(акти приймання - передачі, товарні
накладні та інші документи) про
передачу товару.

Представники магазину «Гермес» також
можуть підтвердити, що він не отримував
будь - яке майно та побутову техніку в
магазині.

Таким чином, банком недоведений факт
отримання ним кредитних коштів в сумі 9
998,00 грн. або товару на суму 9 998,00 грн.

З огляду на вищевикладені обставини,
вважає, що позов ПАТ «Дельта Банк» про
стягнення заборгованості за кредитним
договором необгрунтований, як такий, що
заявлений безпідставно, а тому не
підлягає задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнав,
надав суду письмове заперечення в
якому вказав, що 20.04.2012 року між ОСОБА_1
та позивачем було укладено кредитний
договір № 002-10105-200412 про надання
позивачем кредиту в розмірі 9998,00 грн.

За умовами згадуваного договору
позивач зобов'язувався надати ОСОБА_1
грошові кошти у сумі 9998,00 грн. на строк 18
місяців з датою повернення не пізніше 19
жовтня 2013 року, з процентною ставкою 0,001
% річних.

Позивач стверджує, що виконав свої
зобов'язання, надавши ОСОБА_1 кредит у
сумі 9998,00 грн. підтвердженням чого є
меморіальний ордер №16636445 від 23.04.2012
року, де зазначено про перерахунок
коштів ФОП ОСОБА_3 в сумі 9998,00 грн. Але
банк не повідомляв ОСОБА_1 та не
узгоджував з ним перерахунок кредитних
коштів продавцю, також не надходило
жодного повідомлення від продавця про
отримання кредитних коштів чи про
можливість отримати товар на суму
кредиту.

Після укладення вищезазначеного
кредитного договору ОСОБА_1 не отримав
ні кредитних коштів, ні будь-якого
товару, а коли звертався у відділення
банку, то ОСОБА_1 повідомляли проте, що
на даний час не можливо отримати
кредитні кошти чи товар.

Представлений позивачем меморіальний
ордер дійсно свідчить про те, що
грошові кошти у відповідній сумі
справді були перераховані банком на
користь ФОП ОСОБА_3 Однак вказаний
документ не містить ні підпису, ні
посилання на якийсь інший
розрахунковий документ за підписом,
яким би ОСОБА_1 ініціював чи погоджував
переказ коштів. Також на меморіальному
ордері не зазначено прізвища ініціалів
та посади особи, яка підписувала
вищезазначений ордер та ставила штамп
банку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» меморіальний ордер являється
розрахунковим документом, який
складається за ініціативою банку для
оформлення операцій щодо списання
коштів з рахунка платника і
внутрішньобанківських операцій.
Відтак сам по собі меморіальний ордер,
як документ призначений для
міжбанківського та
внутрішньобанківського розрахунку не
може свідчити про те, що я ініціював чи
погоджував таке перерахування коштів.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» факт здійснення
господарської операції
підтверджується первинним документом.
В силу цієї ж статті закону первинний
документ повинен містити підпис особи,
яка брала участь у господарській
операції.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» в редакції чинній на момент
виникнення спірних правовідносин,
ініціатором переказу може бути
платник, а також отримувач у разі
ініціювання переказу за допомогою
платіжної вимоги при договірному
списанні та в інших випадках,
передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 21 цього ж Закону
ініціювання переказу проводиться
шляхом: 1) подання ініціатором до банку,
в якому відкрито рахунок,
розрахункового документа; 2) подання
платником до будь-якого банку
документа на переказ готівки і
відповідної суми коштів у готівковій
формі; 3) подання ініціатором до
відповідної установи - члена платіжної
системи документа на переказ, що
використовується у відповідній
платіжній системі для ініціювання
переказу; 4) використання держателем
спеціального платіжного засобу для
оплати вартості товарів і послуг або
для отримання коштів у готівковій
формі; 5) подання отримувачем платіжної
вимоги при договірному списанні; 6)
надання клієнтом банку, належним чином
оформленого доручення на договірне
списання.

Відповідно до п. 1.7. чинної на момент
виникнення спірних правовідносин
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої Постановою
правління НБУ №22 від 21 січня 2004 року,
кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученням власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання.

Відповідно до п. 2.24 цієї ж Інструкції,
списання коштів (в повній і в частковій
сумі) з рахунку платника здійснюється
на підставі примірника розрахункового
документа, який залишається на
зберіганні в банку платника. А пунктами
6.1., 6.2. передбачено, що банк обумовлює
своє право на здійснення договірного
списання за дорученням платника з його
рахунку в договорі банківського
рахунку або іншому договорі про
надання банківських послуг. Тобто
такий договір має містити інформацію,
яка потрібна для належного виконання
банком доручення платника, зокрема:
умови, за якими банк повинен здійснити
договірне списання, номер рахунку
платника, назву отримувача, номер і
дату договору з отримувачем, яким
передбачене право отримувача на
договірне списання коштів.

Як на доказ факту перерахування
грошових коштів позивач посилається на
меморіальний ордер про перерахування
грошової суми на користь ФОП ОСОБА_3,
але вказані документи не доводять
факту, що саме ОСОБА_1 ініціював чи
давав дозвіл позивачу сплатити
кредитні кошти на користь ФОП ОСОБА_3

Будь-яких інших доказів у виді
розрахункового документа, який би
підтвердив отримання ОСОБА_1 кредитних
коштів у готівковій формі, чи
розрахункового документу, який би
свідчив про перерахування банком
кредитних коштів на рахунок якоїсь
іншої визначеної ним особи, чи
документу яким би ОСОБА_1 дав доручення
позивачу перерахувати кредитні кошти
на рахунок продавця вказавши прізвище
цього продавця, чи документу, де б
ОСОБА_1 вказав назву продавця товарів
чи номер та дату договору з продавцем
товарів банком не надано.

Обов'язок доказування стороною
обставин, на які вона посилається на
підставу своїх вимог, є прямим її
обов'язком відповідно до положень
ст.ст. 11, 60 ІДТЖ України.

Положення кредитного договору, надаючи
банкові право перераховувати кредитні
кошти з створеного банком на ім'я
ОСОБА_1 позичкового рахунку на користь
продавця, не визначає хто саме є цим
продавцем (отримувачем грошових
коштів), не визначає на підставі якого
договору банк повинен перерахувати
грошові кошти цьому продавцеві. Докази
надані позивачем не містять
документального підтвердження того, що
перерахування грошових коштів ФОП
ОСОБА_3 відбувалось за вказівкою
ОСОБА_1, чи з його погодження, чи з його
відома.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Відповідно до ст.
1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Так як позивачем не доведено, ні факту
видачі кредитних коштів безпосередньо
ОСОБА_1, ні факту отримання товару, ні
факту ініціювання чи погодження ОСОБА_1
того, щоб кредитні кошти були
перераховані на ім'я ФОП ОСОБА_3, то
обставини справи свідчать про
безпідставність вимог позивача про
повернення кредитних коштів, сплати
відсотків за їх користування,
нарахування комісії, застосування
пені.

Жодних коштів від позивача та товару
від продавця ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_1 не
отримував та не повідомлявся про
можливість отримати.

А тому відповідно до обставин на які
посилається позивач в позовній заяві,
підстав повертати кредитні кошти,
сплачувати відсотки за користування
кредитом, сплачувати комісію та нести
відповідальність у вигляді пені за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань немає.

Вивчивши матеріали справи суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 20.04.2012 року між
позивачем та відповідачем було
підписано кредитний договір №
002-10105-200412 на придбання майна. За умовами
цього договору позивач зобов'язувався
надати відповідачу грошові кошти у
тимчасове платне користування в сумі
9998,00 гра на строк 18 місяців з датою
повернення не пізніше 19 жовтня 2013 року,
з процентною ставкою 0,01% річних (п. 2.3.
договору). Кредит видається
позичальнику в безготівковій формі як
оплата за товар шляхом перерахування
на рахунок продавця згідно виставлених
рахунків. Позичальник доручає банку
самостійно перераховувати з
позичкового рахунку кредитні кошти на
рахунок продавця (п. 1.4. договору).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» факт здійснення
господарської операції
підтверджується первинним документом.
В силу цієї ж статті закону первинний
документ повинен містити підпис особи,
яка брала участь у господарській
операції.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» на момент виникнення спірних
правовідносин, ініціатором переказу
може бути платник, а також отримувач у
разі ініціювання переказу за допомогою
платіжної вимоги при договірному
списанні та в інших випадках,
передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 21 цього ж Закону
ініціювання переказу проводиться
шляхом: 1) подання ініціатором до банку,
в якому відкрито його рахунок,
розрахункового документа; 2) подання
платником до будь-якого банку
документа на переказ готівки і
відповідної суми коштів у готівковій
формі; 3) подання ініціатором до
відповідної установи - члена платіжної
системи документа на переказ, що
використовується у відповідній
платіжній системі для ініціювання
переказу; 4) використання держателем:
спеціального платіжного засобу для
оплати вартості товарів і послуг або
для отримання коштів у готівковій
формі; 5) подання отримувачем платіжної
вимоги при договірному списанні; 6)
надання клієнтом банку, що його
обслуговує, належним чином оформленого
доручення на договірне списання.

Відповідно до п 1.7. чинної на момент
виникнення спірних правовідносин
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої Постановою
правління НБУ №22 від 21 січня 2004 року,
кошти з рахунків клієнтів банки
списують лише за дорученням власників
цих рахунків (включаючи договірне
списання) або на підставі платіжних
вимог стягувачів у разі примусового
списання. Відповідно до п. 2.24 цієї ж
Інструкції, списання коштів (і в повній
і в частковій сумі) з рахунку платника
здійснюється на підставі примірника
розрахункового документа, який
залишається на зберіганні в банку
платника. А пунктами 6.1., 6.2. передбачено,
що банк обумовлює своє право на
здійснення договірного списання за
дорученням платника з його рахунку в
договорі банківського рахунку або
іншому договорі про надання
банківських послуг. Такий договір має
містити інформацію, яка потрібна для
належного виконання банком доручення
платника, зокрема: умови, за якими банк
повинен здійснити договірне списання,
номер рахунку платника, назву
отримувача, номер і дату договору з
отримувачем, яким передбачене право
отримувача на договірне списання
коштів.

Як на доказ факту перерахування
грошових коштів позивач посилається на
меморіальний ордер про перерахування
грошової суми на користь ФОП ОСОБА_3.
Суд вважає, що вказаний документ не
доводять факту, що саме відповідач
ініціював чи давав дозвіл позивачу
сплатити кредитні кошти на користь ФОП
ОСОБА_3.

Так представлений позивачем
меморіальний ордер не містить жодних
підписів від імені відповідача.
Позивачем не представлено доказів
того, що саме відповідач передав ці
документи до банку з метою ініціювання
переказу кредитних коштів на ім'я ФОП
ОСОБА_3. Представлений позивачем
меморіальний ордер свідчить про те, що
грошові кошти у відповідній сумі
справді були перераховані банком на
користь ФОП ОСОБА_3. Однак вказаний
документ не містить ні підпису
відповідача, ні посилання на якійсь
інший розрахунковий документ за
підписом відповідача, яким би останній
ініціював чи погоджував переказ
коштів. Разом з тим меморіальний ордер
за приписами ст. 1 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» - розрахунковий документ, який
складається за ініціативою банку для
оформлення операцій щодо списання
коштів з рахунка платника і
внутрішньобанківських операцій.
Відтак сам по собі меморіальний ордер,
як документ призначений для
міжбанківського та
внутрішньобанківського розрахунку не
може свідчити про те, що ОСОБА_1
ініціював чи погоджував таке
перерахування коштів. Представлена
позивачем виписка з особового рахунку,
яка не містить і не може містити
підписів відповідача, є тільки
відображенням: даних бухгалтерського
обліку позивача, який формує та за який
відповідає сам позивач і за своєю
доказовою силою є тільки твердженням
самого позивача про наявність
заборгованості. Водночас таке
твердження підлягає доказуванню
належними та допустимими засобами
доказування, якими згідно Закону
України «Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні» можуть
бути виключно первинні документи.

За таких обставин суд прийшов до
висновку, що матеріали справи не
містять ні розрахункового документа,
який би підтвердив отримання
відповідачем кредитних коштів у
готівковій формі, ні розрахункового
документу, який би свідчив про
перерахування відповідачем кредитних
коштів на рахунок якоїсь іншої
конкретно визначеної відповідачем
особи, ні документу, яким би відповідач
дав доручення позивачеві перерахувати
кредитні кошти на рахунок продавця
вказавши прізвище цього продавця, ні
документу, де б відповідач вказав назву
продавця товарів чи номер та дату
договору з продавцем товарів.

Положення кредитного договору, надаючи
банкові право перераховувати кредитні
кошти з позичкового рахунку
відповідача на користь продавця, не
визначає хто саме є цим продавцем
(отримувачем грошових коштів), не
визначає на підставі якого договору
відповідач повинен перерахувати
грошові кошти цьому продавцеві.
Матеріали справи не містять
документального підтвердження того, що
перерахування грошових коштів банком
відбувалось чи за вказівкою, чи з
погодження, чи з відома відповідача.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті,
кредитного договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Оскільки позивачем не доведено, ні
факту видачі кредитних коштів
безпосередньо відповідачу, ні факту
ініціювання чи погодження
відповідачем того, щоб кредитні кошти
були перераховані на ім'я ФОП ОСОБА_3
суд приходить до висновку про
безпідставність вимог позивача про
повернення кредитних коштів, сплати
відсотків за їх користування,
нарахування комісії, застосування
пені.

Згідно ст.88 ЦПК України, у разі відмови
в задоволенні позову не підлягають
стягненню з відповідача судові витрати
по справі в сумі - 243 гривні 60 копійок.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 88, 209, 213-215, ЦПК України

ст.ст. 526, 1048, 1049, 1054 ЦК України,
-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
у розмірі 12325 гривень 83 копійок за
кредитним договором № 002-10105-200412 від
20.04.2012 року відмовити.

В задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк»
до ОСОБА_1 про стягнення судових витрат
у розмірі 243 гривні 60 копійок відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Кіровоградської області через суд
першої інстанції (Гайворонський
районний суд), шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Суддя:
В. В. Поліщук

Дата документу 12.11.2014