У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна
В.М., Ступак О.В.,

Парінової І.К., Штелик
С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
23 квітня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 21 серпня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики,
обґрунтовуючи вимоги тим, що 25 вересня
2013 року вона передала ОСОБА_2 грошові
кошти в розмірі 27 000 грн. На вказану суму
відповідач зобов'язувався виготовити
корпусні меблі або повернути зазначену
суму, що було підтверджено розпискою.

Вказуючи, що відповідач не виготовив
меблі та вказану суму грошових коштів
не повернув, позивачка просила на
підставі ст. 1049 ЦК України стягнути з
відповідача на свою користь зазначену
суму.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року,
позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошові кошти у розмірі 27 000
грн. Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
21 серпня 2014 року, рішення суду першої
інстанції було скасовано та у справі
ухвалено нове рішення, яким стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти
у розмірі 27 000 грн з інших підстав.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати ухвалені судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у
розмірі 27000 грн, суд першої інстанції
виходив із того, що між сторонами
виникли правовідносини щодо договору
позики.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов з
інших підстав, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що між
сторонами фактично склалися
правовідносини щодо договору підряду і
на ці правовідносини поширюються
положення глави 83 ЦК України, а саме ст.
1212 ЦК України.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Судами встановлено, що 25 вересня 2013
року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові
кошти в розмірі 27 000 грн. На вказану суму
відповідач ОСОБА_2 зобов'язувався
виготовити корпусні меблі або
повернути зазначену суму, що
підтверджується розпискою.

Таким чином, з наявних в матеріалах
справи доказів вбачається, що між
сторонами виникли правовідносини щодо
договору підряду.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про те, що між сторонами виникли
правовідносини, що випливають з
договору позики.

В свою чергу, зі змісту позовної заяви
вбачається, що позивачка звернулася до
суду з позовними вимогами про
стягнення боргу за договором позики в
порядку ст. ст. 1046-1050 ЦК України та в
ході розгляду справи свої вимоги та
підстави позову не змінювала.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
вірно встановив, що між сторонами
фактично склалися правовідносини щодо
договору підряду.

Проте, вірно встановивши фактичні
обставини справи та правовідносини які
виникли між сторонами по справі, суд
апеляційної інстанції, в порушення
норм матеріального та процесуального
права, самостійно змінив підстави
позову, тобто фактично вийшов за межі
заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами належним
чином не встановлені, судами порушено
норми матеріального та процесуального
права, судові рішення не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості.
Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 23 квітня 2014 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 21 серпня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.
Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик