Дата документу 18.11.2014
Справа № 334/8773/14-ц
Провадження № 2/334/3259/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року Ленінський
районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Франчук Н.С.

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ КБ „Приватбанк", ПАТ
„Акцент - банк" про визнання договору
поруки недійсним

в с т а н о
в и в:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Ленінського районного суду м.Запоріжжя
з позовом про визнання договору поруки
№167 від 20.10.2010 року, укладеного між ПАТ
КБ „Приватбанк" та ПАТ „Акцент - банк"
та додаток 1 до нього недійсним.

В позові позивач зазначає, що 02 жовтня
2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк»
було укладено кредитно-заставний
договір № ZPUKA8 про надання
кредиту в розмірі 6814,69 доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 16,92% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 01.10.2013
року.

06 серпня 2014 року під час ознайомлення з
матеріалами цивільної справи за
позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1
та ПАТ „Акцент - банк" про звернення
стягнення на предмет застави,
з'ясувалося, що 20 жовтня 2010 року між ПАТ
КБ „Приватбанк" та ПАТ „Акцент - банк"
було укладено договір поруки № 167,
згідно якого ПАТ „Акцент - банк" є
поручителем перед кредитором, тобто
ПАТ КБ „Приватбанк" за виконання борж
ником своїх обов'язків за кредитним
договором. У додатку №1 до зазначеного
договору вказане прізвище боржника
ОСОБА_1

Позивач вважає, що такий договір
поруки, укладений без його відома не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, та розкриває перед
третьою особою (поручителем)
банківську таємницю, що доказує
зловмисну домовленість кредитора з
поручителем, тобто ПАТ КБ „Приватбанк"
з ПАТ „Акцент - банк", у зв"язку з чим він
змушений звернутися до суду з
відповідним позовом.

У судовому засіданні представник
позивача наполягаючи на фактах,
викладених у позовній заяві доводив
суду, що укладання такого договору
поруки між ПАТ КБ „Приватбанк" та ПАТ
„Акцент - банк" суперечить вимогам
Закону України «Про захист прав
споживачів» в сфері кредитних послуг.

Більш того, представник позивача
зазначає, що угода між відповідачами
містить ознаки кримінального
правопорушення, яке полягає в ухиленні
від сплати податків, тому що згідно ст.
136.1.5 Податкового кодексу України,
регулюючий доходи, що не врахо вуються
для визначення об'єкта оподаткування є
у тому числі суми коштів або вартість
майна, отримані платником податку за
рішенням суду або в результаті
задоволення претензій у порядку,
встановленому законом, як компенсація
прямих витрат або збитків, понесених
таким платником податку в результаті
порушення його прав та інтересів, що
охороняються законом, а також суми
відшкодування немайнової шкоди за
рішенням Європейського суду, якщо вони
не були віднесені таким платником
податку до складу витрат або
відшкодовані за рахунок коштів
страхових резервів». Отже, ПАТ
«Акцент-банк» на підставі рішення суду
перераховує ПАТ КБ «Приватбанк» певну
суму, який таким чином має можливість
не сплачувати з неї податку.

З цих підстав, представник позивача
просив суд задовольнити вимоги ОСОБА_1
та визнати договір поруки №167 від 20.10.2010
року недійсним з моменту його вчинення.

Представник відповідачів, який діє за
дорученням від ПАТ КБ „Приватбанк" та
ПАТ „Акцент - банк" , копія якого є в
матеріалах справи проти позову
заперечував, вважаючи його
безпідставним та необґрунтованим. З
посиланням на норми закону,
представник відповідачів доводив суду,
що стороною про визнання право чину
недійсним є сторони право чину. Позивач
не є стороною оспорю ванного право
чину, тому не може бути належним
позивачем у даній справі, а звідти не
можна ставити питання щодо його
укладення та наслідків.

Тому, представник відповідачів просив
суд відмовити позивачу у позові у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази та оцінивши
у сукупності кожен доказ окремо, суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Законом припускається можливість
застосування судової форми захисту
цивільних справ та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Виходячи зі змісту та розуміння цієї
норми Закону слід розуміти, що при тому
існувало порушення цього права.
Представник позивача у судовому
засіданні намагався довести суду, що
саме діями відповідачів було
порушені його права та інтереси.

По встановленим ЦПК України нормам
(ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставі
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

Відповідно до ст.. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З дослідженого судом договору поруки №
167 від 20.10.2010 року між ПАТ КБ
„Приватбанк" та ПАТ „Акцент - банк"
вбачається, що він укладений із
додержанням положень даної статті та
ніяким чином не обмежує права позивача
згідно-кредитно-заставного договору
від 02.10.2008 року.

Крім того, згідно п. 26 Постанови пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№ 9, особами, які беруть участь у справі
про визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.

Позивач ОСОБА_1 не є стороною даного
правочину, а довести обставини щодо
порушення його прав та інтересів з
укладанням такого договору він не
зміг.

Отже з наданих позивачем доказів та
обґрунтувань, викладених у позовній
заяві, не вбачається підстав для
визнання догвору поруки № 167 та додатку
№ 1 від 20.10.2010 р недійсними, а звідси не
має підстав для застосування наслідків
недійсності такого договору.

Посилання представника позивача щодо
ухилення банку від сплати податків та
наявності ознак кримінального
правопорушення суд вважає
безпідставними та такими, що не є
предметом розгляду даного судочинства.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 53,59, 60, 88, 143, 144, 212, 213
ЦПК України, ст.15,16, 203 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ „Приватбанк",
ПАТ „Акцент - банк" про визнання
договору поруки недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Н.Ю.Козлова