Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/4159/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого: судді
Товянської О.В.

суддів: Микитюк О.Ю.,
Гансецької І.А.

при секретарі:
Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЕкономКомфорт» про визнання
договорів недійсними та стягнення
коштів за апеляційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Економкомфорт» на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира Житомирської області від 08
вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом. Просив визнати
недійсними договори: №01701/13, №01703/13,
№01701, 01703, укладені 19.09.2013р. між ним та
ТОВ "ЕкономКомфорт", стягнути з ТОВ
«ЕкономКомфорт» на його користь
17500грн. та судові витрати. Зазначав, що
відповідно до договору №01701/13
відповідач за згодою іншої сторони
зобов'язується за плату вчинити від
імені та за рахунок останнього певні
юридичні дії, спрямовані на отримання в
позику 100 000,00грн. для придбання
нерухомості. Предметом договору №01701 є
дбайливе оформлення договору та
надання інформаційних послуг. На
виконання договору позивач сплатив
відповідачу 7000,00грн. Відповідно до
договору №01703/13 відповідач
зобов'язався за плату вчиняти від імені
та за рахунок позивача певні юридичні
дії спрямовані на отримання в позику 150
000,00грн. для придбання нерухомості.
Згідно договору №01703, предметом якого є
дбайливе оформлення договору та
надання інформаційних послуг, позивач
сплатив відповідачу 10500,00грн. ОСОБА_1
зазначав, що умови вищезазначених
договорів є такими, що не відповідають
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів», оскільки мають
істотний дисбаланс прав та обов'язків
сторін. Як підставу визнання
договорів №01701/13, №01703/13 недійсними
вказував ст.227 ЦК України, оскільки
відповідач здійснює свою діяльність
без спеціального дозволу.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира Житомирської області
від 08 вересня 2014 року позов задоволено,
визнано недійсними договори: №01701/13,
№01703/13, №01701, 01703, укладені 19.09.2013р. між
ОСОБА_1 та ТОВ "ЕкономКомфорт", стягнуто
з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь
ОСОБА_1 17500грн. та 243,60грн. судового
збору, на користь держави - 243,60грн.
судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ
«ЕкономКомфорт» просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в позові. Зазначає, що позивач
жодного разу не звернувся до
відповідача з вимогою роз'яснити умови
договору, з будь-якими скаргами на дії
чи бездіяльність представника
відповідача під час укладання та
виконання умов вказаних договорів.
Посилання позивача про
невідповідність укладених договорів
законодавству про захист прав
споживачів в частині дисбалансу прав
та обов'язків є необґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами та вбачається з
матеріалів справи, відповідно до
договору №01701/13 відповідач за згодою
іншої сторони зобов'язувався за плату
вчинити від імені та за рахунок
останнього певні юридичні дії,
спрямовані на отримання в позику
100000грн. для придбання нерухомості.
Цього ж дня сторони уклали договір
№01701, предметом якого є дбайливе
оформлення договору та надання
інформаційних послуг. На виконання
умов договору позивач сплатив
відповідачу 7000грн. Відповідно до
договору №01703/13 відповідач
зобов'язався за плату вчиняти від імені
та за рахунок позивача певні юридичні
дії спрямовані на отримання в позику
150000грн. для придбання нерухомості.
Предметом договору №01703 на придбання
товару (об'єкту нерухомості) загальною
вартістю 200000 грн., є дбайливе
оформлення договору та надання
інформаційних послуг, за що позивач
сплатив відповідачу 10500,00грн. Сторонами
погоджено графік погашення суми
основної заборгованості (а.с.10-14).

На виконання вказаних договорів
позивач перерахував 17500грн.

Підписавши договір з відповідачем,
позивач засвідчив, що він належним
чином ознайомлений з програмою
діяльності ТОВ і не мав заперечень з
цього приводу.

Відповідно до Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
від 12 липня 2001 року, який набрав
чинності 23 серпня 2001 року, встановлені
загальні правові засади у сфері
надання фінансових послуг, здійснення
регулятивних та наглядових функцій за
діяльністю з надання фінансових
послуг.

Згідно з ч.5 ст.1 Закону України "Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг" під поняттям
"фінансова послуга" розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акту спеціальної дії та
регулює відносини, пов'язані з
функціонуванням фінансових ринків та
надання фінансових послуг споживачам.

В Законі зазначено, що його метою є
створення правових основ для захисту
інтересів споживачів фінансових
послуг, правове забезпечення
діяльності і розвитку
конкурентоспроможного ринку
фінансових послуг в Україні, правове
забезпечення єдиної державної
політики у фінансовому секторі
України.

У частинах 1, 2 ст. 2 Закону, які
визначають сферу його дії, вказано, що
він регулює відносини, що виникають між
учасниками ринків фінансових послуг
під час здійснення операцій з наданням
фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють
відповідно до цього Закону з
урахуванням норм законів України, які
встановлюють особливості їх
діяльності.

Визначення фінансових установ дано у
п.1 ст. Закону.

У п.7 ст.1 Закону наведено вичерпний
перелік суб'єктів, на яких поширюється
дія цього Закону. Це - учасники ринків
фінансових послуг, до яких відносяться
юридичні особи та фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які відповідно до закону мають право
здійснювати діяльність з надання
фінансових послуг на території України
та споживачі таких послуг. При цьому
Закон розповсюджує свою дію не на усі
юридичні особи, а лише на ті, які є
професійними учасниками ринку
фінансових послуг.

У ч.4 ст.5 Закону вказано, що можливість
та порядок надання окремих фінансових
послуг юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та
ринків фінансових послуг, виданими в
межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги
наведено у п. 5 ч.1 ст.1 Закону як операції
з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок залучених від інших
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг
міститься у ст.4 Закону, до яких,
зокрема, належить надання коштів у
позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм
вбачається, що сфера дії Закону за
суб'єктним складом учасників є
обмеженою і не поширюється на: по-перше,
юридичних осіб, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами;
по-друге, фізичних осіб які не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно з вимогами ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною.

Забороняється як такі, що вводять в
оману, утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Отже, Закон України «Про захист прав
споживачів» установив недійсність
правочинів, здійснених з використанням
нечесної підприємницької діяльності,
яка полягає, зокрема, у введені в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів із метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

За правилами ст. 204 ЦК України правочин
вважається правомірним не лише тоді,
коли не визнаний судом недійсним, але й
у тому випадку, коли його недійсність
прямо не встановлена законом.

Таким чином, зі змісту зазначених норм
убачається, що правочин, недійсність
якого прямо встановлена законом, є
нікчемним. Визнання нікчемного
правочину судом недійсним законом не
вимагається, тобто для сторін
правочину він не спричиняє правових
наслідків, крім наслідків його
недійсності.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України визначено,
що доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Колегія суддів приходить до висновку,
що існування в даному випадку
фінансової піраміди позивачем не
доведено, оскільки за обома договорами
їх предметом є надання послуг, в одному
випадку
інформаційних-консультаційних, в
іншому послуг з організації та
адміністрування функціонування
об'єднаних замовників.

Згідно з п.5.2. вказаний договір набуває
чинності з дня його підписання та діє
до моменту активації договору про
участь у програмі. У разі невиконання
замовником п.2 цього договору у
визначений строк (зобов'язання щодо
оплати послуг) останній позбавляється
права на участь у програмі, крім того
даний договір та договір про участь у
програмі вважаються неукладеними.

За положеннями п.5.3., п.5.4. договір може
бути розірвано в односторонньому
порядку зі сторони замовника протягом
п'яти календарних днів з дня його
укладання без сплати будь-яких
штрафних санкцій. В такому випадку
замовник надсилає на адресу виконавця
відповідну заяву про розірвання
договору. Разом із заявою замовник
надсилає оригінал даного договору та
копію особистих банківських
реквізитів. Виконавець, у свою чергу,
зобов'язаний здійснити повернення
сплачених коштів замовнику протягом 60
(шістдесяти) банківських днів з дня
реєстрації такої заяви в центральному
офісі виконавця.

Сторони дійшли згоди, що якщо сторони
не розірвали договір протягом
встановленого п.5.3. договору терміну, то
відповідно взяті на себе зобов'язання
виконані в повному обсязі, про що
сторони складають відповідний акт.

Позивач отримав примірники договорів і
додатки до них, перед підписанням яких
мав можливість ознайомитися із їх
текстом та умовами, а тому доводи про
наявність обману в діях відповідача, не
відповідають матеріалам справи та
вимогам закону.

Зі змісту вказаних договорів
встановлено, що програма ТОВ «Економ
Комфорт» формується виключно на коштах
його учасників, без залучення коштів
товариства. Оплата товарів
здійснюється за кошти, внесені
учасниками; учасник, який отримав
товар, в подальшому сплачує внески, які
фактично компенсують кошти іншим
учасникам. Учасник сплачує
адміністратору не за одержання коштів
чи послуги, а фактично за можливість їх
одержання за рахунок залучення інших
споживачів і їх коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів
суду апеляційної інстанції вважає, що
суд першої інстанцій на зазначені
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернув, не врахував, що
укладені сторонами правочини
передбачають одержання споживачем
необхідного йому товару, визначають
умови, за яких такий товар може бути
одержаний, а тому дійшов передчасного
висновку про обгрунтованість вимог,
оскільки такий висновок не
узгоджується з положеннями п.7 ч.3 ст.19
Закону «Про захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з нормами Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг».

Вказані правові позиції викладені у
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України,
ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №6-33801св13, 6-8748св14,
6-35900ск14, 6-8118св14, 63116ск14, 6-28339св14, 6-35896ск14,
6-28339ск13.

На підставі наведеного рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню
із ухваленням нового рішення про
відмову у позові за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,309,314,316,319,324,325
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Економкомфорт» задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира Житомирської області від 08
вересня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову ОСОБА_1 у
позові за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: