У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
м. Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради, до ОСОБА_3,
Управління Державного комітету з
земельних ресурсів в м. Одесі про
визнання недійсним державного акта,
скасування реєстрації права власності
на земельну ділянку, витребування
майна з чужого незаконного володіння.

за касаційною скаргою заступника
прокурора Одеської області на заочне
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 вересня 2012 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року заступник прокурора м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3, Управління
Державного комітету з земельних
ресурсів в м. Одесі про визнання
недійсним державного акта, скасування
реєстрації права власності на земельну
ділянку, витребування майна з чужого
незаконного володіння.

На обґрунтування позовних вимог
зазначав, що на підставі заочного
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 9 лютого 2007 року позовні
вимоги ОСОБА_4 до Одеської міської ради
задоволено, визнано за позивачем
ОСОБА_4 право власності на земельну
ділянку загальною площею 1 000 кв. м за
адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування
житлового будинку.

На підставі вказаного
заочного рішення ОСОБА_4 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку за вказаною адресою
від 8 травня 2007 року (реєстровий №
07, серія ЯЕ № 111823).

На підставі договору
дарування від 29 травня 2007 року, який
посвідчений нотаріально, ОСОБА_4
передав безоплатно у власність

ОСОБА_5 вказану земельну ділянку.

З урахуванням вказаної
угоди ОСОБА_5 отримав державний акт на
право власності на вказану земельну
ділянку від 4 липня 2007 року (реєстровий
№ 77, серія ЯЕ № 655936).

Заочне рішення Київського районного
суду м. Одеси від 9 лютого

2007 року скасовано ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від

14 листопада 2008 року у зв'язку з
нововиявленими обставинами, ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
19 грудня 2008 року позовну заяву ОСОБА_4
до Одеської міської ради про визнання
права власності на земельну ділянку
залишено без розгляду.

Посилаючись на те, що спірна земельна
ділянка вибула з комунальної власності
незаконно, позивач просив визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку
загальною площею 1 000 кв. м від

2 жовтня 2007 року (реєстровий № 76,
серія ЯЕ № 662425), виданий на ім'я ОСОБА_6,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_6 на вказану земельну
ділянку, витребувати земельну ділянку
загальною площею 1 000 кв. м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 з
незаконного володіння ОСОБА_6

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 13 вересня 2012 року
позовні вимоги заступника прокурора м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради до ОСОБА_3,
Управління Державного комітету з
земельних ресурсів в м. Одесі про
визнання недійсним державного акта,
скасування реєстрації права власності
на земельну ділянку, витребування
майна з чужого незаконного володіння
задоволено частково. Скасовано
державний акт від 2 жовтня 2007 року серії
ЯЕ № 662425 на право власності на земельну
ділянку площею 0,1000 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, виданий Управлінням
земельних ресурсів у м. Одесі ОСОБА_3,
зареєстрований в Книзі реєстрації
державних актів на право власності на
землю та право постійного користування
землею, договорів оренди землі за №
76. В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Встановлено порядок
виконання рішення суду.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 15 липня 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
13 вересня 2012 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог заступника прокурора м.
Одеси в інтересах держави в особі
Одеської міської ради до ОСОБА_3,
Управління Державного комітету з
земельних ресурсів в м. Одесі про
визнання недійсним державного акта,
скасування реєстрації права власності
на земельну ділянку, витребування
майна з чужого незаконного володіння
відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Одеської області просить
скасувати заочне рішення Київського
районного суду м. Одеси від 13 вересня 2012
року в частині відмови в задоволенні
позовних вимог про витребування
земельної ділянки та рішення
апеляційного суду Одеської області від
15 липня 2014 року, направити справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судами норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
скасування державного акта, суд першої
інстанції виходив із того, що
переглянуте за нововиявленими
обставинами заочне рішення Київського
районного суду м. Одеси від

9 лютого 2007 року, на підставі якого за
ОСОБА_4 було визнано право власності на
спірну земельну ділянку, скасоване.
Крім того, відмовивши в задоволенні
позовних вимог про витребування
земельної ділянки, суд першої
інстанції виходив із того, що дії
ОСОБА_3 не свідчать про те, що він
незаконно та самовільно захопив спірну
земельну ділянку.

Відмовляючи заступнику прокурора м.
Одеси в задоволенні позовних вимог, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що правомірність видачі державного
акта на право власності на земельну
ділянку безпосередньо залежить від
законності правочину, на підставі
якого такий акт видано.

Підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Без
встановлення судом недійсності
правочину визнання недійсним
державного акта є необґрунтованим.

Однак із висновком суду апеляційної
інстанції погодитися не можна з огляду
на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказаних вимог судом апеляційної
інстанції не дотримано.

Установлено, що рішенням Київського
районного суду м. Одеси від

9 лютого 2007 року за ОСОБА_4 визнано право
власності на земельну ділянку площею 1
000 кв. м, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

У подальшому вказана земельна ділянка
відчужувалась шляхом укладення
договорів дарування від 29 травня 2007
року між

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та від 11 липня 2008 року -
між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 Всім власникам було
видано державні акти на право
власності на земельну ділянку, кожному
окремо. Останнім власником спірної
земельної ділянки є ОСОБА_3

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку виникає
після одержання її власником
документа, що посвідчує право
власності та його державної
реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК
України (в редакції на час отримання
земельної ділянки позивачем) таким
документом був державний акт, форма
якого затверджується Кабінетом
Міністрів України.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 14 листопада

2008 року рішення Київського районного
суду м. Одеси від 9 лютого

2007 року скасовано у зв'язку з
нововиявленими обставинами, а ухвалою
цього ж суду від 19 березня 2008 року
позовну заяву ОСОБА_4 про визнання
права власності на спірну земельну
ділянку залишено без розгляду.

Приписами ст. 717 ЦК України визначено,
що за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Однак у порушення вимог ст. ст. 212, 214 ЦПК
України суд на вказане

уваги не звернув, не врахував, що
державний акт на право власності
ОСОБА_4 видано на підставі рішення суду,
яке в подальшому було скасовано, право
власності на земельну ділянку в
останнього виникло з моменту отримання
ним державного акта та його державної
реєстрації, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності.

Крім того, поза увагою суду залишилися
положення ст. ст. 387, 388 ЦК України,
згідно з якими власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним. Якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника не з його волі.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд апеляційної інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув, у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню, та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення апеляційного суду
Одеської області від 15 липня 2014 року
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Одеської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 15 липня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Н.А.
Горелкіна О.І. Євтушенко І.М.
Завгородня Ю.Г. Іваненко