Справа № 647/3299/14-ц
№ провадження 2/647/998/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2014 року
Бериславський районний суд
Херсонської області

в
складі: головуючого судді -
В.С.Миргород
при
секретарі
А.В.Бондарчук
за участю:
представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Бериславі
Херсонської області справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
втратившим права користування
квартирою АДРЕСА_1 та зняття з
реєстраційного обліку, суд -

В С Т
А Н О В И В :

29.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Бериславського районного суду
Херсонської області з позовною заявою
до ОСОБА_3 про визнання втратившим
права користування квартирою АДРЕСА_1
та зняття з реєстраційного обліку, яку
обґрунтовує тим, що за час спільного
проживання з дружиною він надав згоду
на проживання та реєстрацію сина
колишньої дружини - ОСОБА_3 у спірній
квартирі. 15.09.2014 року шлюб між ним та
ОСОБА_4 було розірвано. ОСОБА_3 на
теперішній час не є членом його сім'ї.
Більше року ОСОБА_3 даною квартирою не
користується, у квартирі не проживає,
квартиру не утримує, використовує її не
за призначенням, чим порушує його право
власності у зв»язку з чим просить
визнати його таким, що втратив право
користування квартирою та зняти його з
реєстраційного обліку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник за довіреністю ОСОБА_1
позов підтримали та наполягали на його
задоволенні з підстав викладених у
позовній заяві та додали, що відповідач
не проживає у квартирі більше року, не
утримує квартиру та просять позовну
заяву задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позов
не визнав, надав суду письмові
заперечення та пояснив, що його мати
ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2 та 23.05.2007 року вони
придбали у спільну сумісну власність
квартиру без фактичного розподілу, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після
чого він у тому числі і всі члени сім»ї,
а також його рідний брат ОСОБА_5 та
рідний брат по матері ОСОБА_6 були
зареєстровані в даній квартирі зі
згоди власників та проживали у
квартирі. Після розірвання шлюбу
матері з позивачем, він, відповідач по
справі продовжує користуватися
квартирою, використовує її за
призначенням, що підтверджується
квитанціями про оплату комунальних
послуг, а також у квартирі він
зареєстрований та проживає. Дійсно має
на праві приватної власності житловий
будинок з 2012 року, але зі згоди матері
продовжує проживати у квартирі,
оскільки мати знаходиться на
заробітках за межами України, а у
квартирі проживає брат по матері
ОСОБА_7, який має інвалідність. Позивач
у квартирі не проживає та не
користується нею. Оскільки між ним та
співвласником квартири ОСОБА_8 була
досягнута домовленість, щодо
користування квартирою, вважає, що
його, як колишнього члена сім»ї
позивача неможливо визнати таким, що
втратив право користування спірною
квартирою. Просить в задоволенні
позову відмовити в повному обсязі з
підстав викладених у запереченнях на
позовну заяву.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, допитавши
свідків, суд вважає позовну заяву не
підлягаючою задоволенню із наступних
підстав:

Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа
має право у порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів; здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Згідно зі ст..11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, які
розпоряджаються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу.

Під час розгляду цієї цивільної справи
судом були створені всі умови для
реалізації прав та виконання
обов»язків учасниками судового
розгляду, у тому числі й в частині
подання ними доказів, заяву клопотань
та призначення експертиз.

Відносно надання суду будь-яких інших
доказів сторони наголошували на тому,
що надали до справи всі наявні в них
докази .

З огляду на вищенаведене, суд розглядає
справу на підставі тих доказів, які є у
матеріалах справи і вважає, що їх
достатньо для розгляду цієї справи по
суті.

Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують
власникові майна можливість вимагати
усунення порушень його права незалежно
від того, чи вони вже фактично
відбулися, чи є підстави передбачати
можливість такого порушення його права
в майбутньому.

Відповідно до положень норм статей 16,
391, 386 ЦК власник вправі звернутися до
суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував
у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_4 з
24.03.2007 року. ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 23.05.2007 року
належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 4).

У вищезазначеній квартирі
зареєстрований позивач, ОСОБА_4,
відповідач ОСОБА_3, ОСОБА_5та ОСОБА_6 про
що свідчить копія домової книги (а.с. 10).

Рішенням Бериславського районного
суду Херсонської області від 15.09.2014
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано
(а.с. 7).

Рішенням Бериславського районного
суду Херсонської області від 14.03.2013
року спірна квартира належить ОСОБА_2
та ОСОБА_4 відповідно до ст.60 Сімейного
кодексу України на праві спільної
сумісної власності подружжя (а.с. 48).

Відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказується
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

З пояснень у судовому засіданні
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
вбачається, що позивач по справі
ОСОБА_12 у спірній квартирі не проживає,
а відповідача ОСОБА_3 вони також давно
не бачили у квартирі АДРЕСА_1, про що на
прохання ОСОБА_12 склали та підписали
акт (а.с.6).

Згідно ст.47 Конституції України, кожен
має право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше, як
на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч.4 ст.9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідач по
справі ОСОБА_3 є сином ОСОБА_8, який є
членом її сім'ї та проживає в АДРЕСА_1 зі
згоди власників квартирри ї сплачує
комунальні послуги, на що надав
підтверджуючи документи, а саме копії
квитанції про оплату за надання послуг
.

Відповідно до ст.405 ЦК України, ст..156 ЖК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до
членів сім»ї власника будинку
(квартири) належать особи, визначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користуватися
займаним приміщенням.

Згідно з ч.2 ст.64 ЖК України до членів
сім»ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Житлове приміщення, яке члени сім»ї
власника мають право займати,
визначається його власником. Частиною 2
статті 405 ЦК України передбачено, що
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Право члена сім'ї власника на
користування житлом є сервітутним
правом, яке виникає в силу закону
згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за
наявності факту проживання особи разом
із власником обтяженого сервітутом
житла та спільне з ним користування цим
житлом.

Це право є особистим сервітутом,
оскільки виникає в інтересах певної
особи - члена сім'ї власника житла.
Таким чином, суб'єктами даного
сервітутного правовідношення є, з
одного боку, власник житла, а з іншого -
член його сім'ї. Об'єктом цього
сервітуту є право обмеженого
користування частиною житлового
приміщення, визначеною власником
житла.

У зв'язку з чим припинення сервитутного
права повинно відбуватися у
відповідності з вимогами статей 405, 406
ЦК, зокрема, сервітут може бути
припинений за рішенням суду на вимогу
власника майна за наявності обставин,
які мають істотне значення або через
відсутність без поважних причин члена
сім'ї понад один рік у спірному
житловому приміщенні, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Позивач по справі не спростував
твердження відповідача по справі про
наявність у нього та співвласником
житла ОСОБА_8, домовленості, щодо
користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 р. № 1382-ІУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» (далі - Закон №
1382-ІУ) зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст.
405 ЦК). Зазначена правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 16 січня 2012 р. у справі №
6-57цс11).

Виходячи з того, що Закон № 1382-ІУ є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, вбачається, що положення
ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Позивач та його представник за
довіреністю не надали суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що відповідач без поважних причин
був відсутній за місцем проживання
більше року у зв»язку з чим втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1,
не спростували твердження відповідача
про наявність домовленості щодо
користування квартирою зі
співвласником квартири, матір'ю
відповідача ОСОБА_8, яка відповідно до
ч. 1 ст. 317 ЦК України має право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном, яке і
реалізувала шляхом надання права
членам своєї родини (сину ОСОБА_3)
користуватися належним її майном. Не
надано доказів щодо підстав для зняття
відповідача з реєстрації за місцем
проживання.

Окрім цього судом на підставі
пояснення свідків та заперечень
відповідача, які не спростовані
позивачем, встановлено, що позивач не
проживає у спірній квартирі, тобто
позивач ніяким чином не перешкоджає
відповідачу у здійсненні ним свого
права власності.

Суд дійшов до висновку, що позивачем не
наведено конкретних підстав та не
надано доказів, які відповідали б
вимогам статей 58, 59 ЦПК України щодо їх
належності та допустимості, для
визнання відповідача таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням та зняття його з
реєстрації.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», на
підставі ст.405 ЦК, ст.ст. 64, 156 ЖК України

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд -

В
И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання втратившим права
користування квартирою АДРЕСА_1 та
зняття з реєстраційного обліку
відмовити за його необгрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом десяти днів з часу
проголошення, шляхом подачі
апеляційної скарги до апеляційного
суду Херсонської області через
Бериславський районний суд
Херсонської області.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення
мають право подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, встановлених ст..294
ЦПК України, залишається без розгляду,
якщо апеляційний суд за заявою особи,
яка її подала не знайде підстав для
поновлення строку про що
постановляється ухвала.

Суддя
В. С. Миргород