Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_3 на заочне рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 21 березня 2014
року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 26 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

20 січня 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулося до суду з
позовом, у якому просило стягнути з
ОСОБА_3 заборгованість за кредитним
договором від 07 березня 2008 року
№ 37.3/АА-0000.08.2 у розмірі 58 692,78 дол. США та
4 232 504,95 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 07 березня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством «Родовід
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«Родовід Банк», та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 37.3/АА-0000.08.2, згідно
з яким останній отримав кредит на суму
47 700 дол. США зі сплатою 12,5 % річних та
терміном повернення до 07 березня 2015
року.

Посилаючись на неналежне виконання
відповідачем кредитних зобов'язань,
внаслідок чого утворилась
заборгованість, що станом на
05 вересня 2013 року складає 58 692,78 дол. США
та 4 232 504,95 грн, банк просив задовольнити
позов.

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від
21 березня 2014 року позов ПАТ «Родовід
Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Родовід Банк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 58 692,78
дол. США, що еквівалентно 592 797,08 грн, та
пеню 50 000 грн за несвоєчасну сплату
процентів за користування кредитом.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.Києва від
26 червня 2014 року заочне рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення 3 % річних та в частині
задоволення позовних вимог ПАТ
«Родовід Банк» про стягнення пені у
розмірі 50 000 грн скасовано та ухвалено в
цій частині нове рішення, яким стягнуто
з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк»
3 % річних від суми простроченого
кредиту і від суми прострочених
процентів за кредитом у розмірі 21 611,19
грн та пеню у розмірі 4 210 893,76 грн.

У решті судове рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_4, ОСОБА_3 просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення кредитної заборгованості та
нарахованих відсотків, суд першої
інстанції керувався ст. ст. 525, 526,
1049, 1050, 1054 ЦК України та виходив з того,
що ОСОБА_3 умови кредитного договору
належним чином не виконував, тому з
нього слід стягнути суму поточної і
простроченої заборгованої за кредитом
та відсотки за його користування.

Рішення суду першої інстанції в цій
частині банком не оскаржувалося, тому
апеляційним судом в цій частині не
переглядалося.

Відмовляючи у задоволенні вимог про
стягнення 3 % річних, суд першої
інстанції керувався ст. 625 ЦК України й
виходив з того, що штрафні санкції
передбачені умовами кредитного
договору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позову та в
частині задоволення вимог про
стягнення пені й ухвалюючи в цій
частині нове рішення, зазначив, що 3%
річних від простроченої суми є
компенсацією за неправомірне
користування боржником належними до
сплати кредиторові коштами, тому
підлягають сплаті незалежно від
передбачених договором штрафних
санкцій.

Стягнувши з відповідача на користь
позивача пеню за несвоєчасну сплату
процентів за користування кредитом,
апеляційний суд послався на те, що
відповідної заяви про зменшення її
розміру ОСОБА_3 не подавав.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна.

Під час розгляду справи судами
встановлено що 07 березня 2008 року між
ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого банк відкрив
позичальнику відновлювальну кредитну
лінію на загальну суму 47 700 дол. США зі
сплатою 12, 5 % річних та терміном
повернення до 07 березня 2015 року для
придбання автомобіля.

Згідно з договором застави від 07
березня 2008 року, укладеним між
сторонами, придбаний транспортний
засіб був переданий у заставу банку.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ
«Родовід Банк» зазначало, що
заборгованість ОСОБА_3 складається з:

- 10 789,10 дол. США - суми
поточної заборгованості за кредитом;

- 557,53 дол. США - суми
поточної заборгованості за відсотками;

- 25 550,02 дол. США - суми
простроченої заборгованості за
кредитом;

- 21 796,13 дол. США - суми
простроченої заборгованості за
відсотками;

- 2 272 263,64 грн - суми пені
за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом;

- 1 938 630,13 грн - сума пені
за несвоєчасне погашення процентів за
кредитом;

- 11 661,34 грн - 3 % річних
від суми простроченого кредиту;

- 9 949,85 грн - 3 % річних від
суми прострочених процентів за
кредитом.

Вирішуючи спір та стягуючи з
відповідача на користь позивача
заборгованість за кредитним договором,
суд першої інстанції, з висновками
якого фактично погодився і суд
апеляційної інстанції, виходив з факту
невиконання відповідачем умов
вищенаведеного кредитного договору.

Проте такі висновки не можна визнати
обґрунтованими, оскільки вони зроблені
судами без дослідження дійсних
обставин справи.

Так, відповідно до п. 1.2 кредитного
договору кредитні кошти надавалися
ОСОБА_3 для купівлі автомобіля згідно з
договором купівлі - продажу від 03
березня 2008 року № 03/03/08.

Пунктом 1.7 кредитного договору
передбачено, що забезпеченням
виконання зобов'язань за цим договором
є застава автомобіля марки Mitsubishi, PAJERO
Wagon згідно з договором застави від 07
березня 2008 року № 37.3/АА-00003.08.2-3,
нотаріально посвідченим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрованим у реєстрі за № 268.

Передане в заставу майно за згодою
сторін було оцінено в 53 000
дол. США.

Пунктом 3.2 договору застави
передбачений позасудовий спосіб
звернення стягнення на предмет
застави, який передбачає право банку на
його розсуд: від свого імені продати
предмет застави будь-якій особі,
зокрема, на публічних торгах.

Звертаючись з касаційною скаргою,
ОСОБА_3 вказував, що з метою погашення
кредитних зобов'язань та за
погодженням з банком, він на підставі
акта прийому-передачі від 27 січня 2010
року добровільно передав останньому
для подальшого продажу автомобіль
марки Mitsubishi, PAJERO Wagon, реєстраційний
номер НОМЕР_1.

Відповідно до вищезгаданого акта
предмет застави передавався з метою
подальшої реалізації банком
самостійно для погашення кредитної
заборгованості відповідача. При цьому,
сторони погодили, що автомобіль був
переданий в функціональному стані, без
будь-яких ушкоджень.

Між тим, стягуючи з ОСОБА_3
заборгованість за кредитом й відсотки
за користування ним, суд першої
інстанції на зазначені вище обставини
уваги не звернув, взагалі не з'ясував,
чи реалізований предмет застави та за
яку ціну.

Оскільки судом першої інстанції
ухвалено заочне рішення, то наведені
обставини не були предметом перевірки
й судом апеляційної інстанції, а
банківська установа їх замовчала.

Перевірити правильність нарахованих
сум заборгованості суд касаційної
інстанції не має можливості, оскільки в
матеріалах справи відсутні належні
документи на підтвердження розрахунку,
зокрема в частині погашення боргу за
кредитом за рахунок предмета іпотеки.

Крім того, заслуговують на увагу й
доводи скарги щодо перевірки
дотримання строку позовної давності,
оскільки позов банком подано 20 січня 2014
року.

Наведене свідчить про неповне
встановлення судами як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що, в
свою чергу, призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим
відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 21 березня 2014 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
26 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко