УХВАЛА

іменем україни

12 листопада 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» на рішення апеляційного
суду Харківської області від 25
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельта Банк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
26 серпня 2011 року між банком та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 400 тис. грн. зі сплатою 24,99 %
річних з кінцевих строком повернення
до 25 серпня 2014 року. На забезпечення
виконання зобов'язань за цим договором
між банком та ОСОБА_3 було укладено
договір іпотеки, предметом якої є
житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна
ділянка, на якій розташований вказаний
будинок, які належать ОСОБА_3 на праві
власності. Позичальник та поручитель
не виконували зобов'язання за
договорами, на вимоги банку не
реагували, утворилась заборгованість у
розмірі 1 088 929 грн 95
коп.

З урахуванням викладеного позивач
просив звернути стягнення на предмет
іпотеки у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Дергачівського
районного суду Харківської області від
13 березня 2014 року позов ПАТ «Дельта
Банк» задоволено. У рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 26 серпня 2011 року, що складає 1 088 929
грн 95 коп., звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме: житловий
будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на
праві власності, та земельну ділянку,
розташовану за цією ж адресою, шляхом
продажу предмету іпотеки на прилюдних
торгах у межах процедури виконавчого
провадження. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 червня 2014
року рішення районного суду змінено.
Викладено перший абзац резолютивної
частини рішення в наступній редакції. У
рахунок погашення заборгованості у
розмірі 675 584 грн 08 коп. за кредитним
договором від 26 серпня 2011 року,
укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_3 на праві власності, та
земельну ділянку, розташовану за цією ж
адресою, шляхом продажу предмету
іпотеки на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк»,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
позичальником за кредитним договором
порушено строк та порядок виконання
договору, поручитель на вимоги банку не
реагувала. Кредитор має право на
повернення кредиту та відсотків на
умовах, визначених договорами кредиту
та іпотеки, а тому вимога про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рахунок
погашення заборгованості відповідає
вимогам Закону України «Про іпотеку»
та положенням ЦК України.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився з
такими висновками, проте вважав, що
розмір заборгованості за кредитним
договором має бути зменшений, оскільки
поручитель не може відповідати у
більшому, ніж боржник, обсязі, з якого
кредитна заборгованість стягнута
рішенням господарського суду.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки апеляційний суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 серпня 2011 року
між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого останній отримав кредит у
розмірі 400 тис. грн зі сплатою 24,99 %
річних з кінцевим терміном повернення
до 25 серпня 2014 року. На забезпечення
виконання зобов'язань між ПАТ «Дельта
Банк» та ОСОБА_3 було укладено
договір іпотеки, предметом якої є
житловий будинок АДРЕСА_1.

Оскільки позичальник зобов'язання за
кредитним договором не виконував,
відповідно до розрахунку банку
утворилась заборгованості у розмірі
1 088 929 грн 95 коп. Зазначена сума
кредитної заборгованості визначена
районним судом.

Однак апеляційний суд, зменшивши
розмір заборгованості за кредитним
договором, виходив із того, що рішенням
господарського суду Харківської
області від 16 січня 2014 року з ФОП ОСОБА_4
на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто
заборгованість за кредитом у розмірі 675
584 грн 08 коп. Також апеляційний суд,
пославшись на ч. 2 ст. 554 ЦК України,
вважав, що поручитель не може
відповідати у більшому, ніж боржник,
обсязі.

При цьому апеляційний суд не звернув
уваги, що у зв'язку з укладенням
договором іпотеки у ПАТ «Дельта Банк»
та ОСОБА_3 виникли цивільні
правовідносини, що регулюються актами
цивільного законодавства, які
регулюють договір іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

У ч. 1 ст. 1050 цього Кодексу зазначено, що
у випадку, якщо позичальник своєчасно
не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрати на утримання заставленого
майна, а також витрат понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Статтею 548 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Судом першої інстанції встановлено, що
внаслідок несвоєчасного внесення
коштів на погашення кредитної
заборгованості позичальником,
утворилась заборгованість у розмірі 1
088 929 грн 95 коп. У зв'язку з виникненням
прострочення банком було застосовано
штрафні санкції, передбачені за
прострочення строків повернення
кредитних коштів та сплати процентів,
передбачених пп. 9.1, 9.2 розділу 9
кредитного договору.

У п. 7.1 договору іпотеки
іпотекодержатель набуває право на
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки у випадку, якщо у
момент настання строку (терміну)
виконання зобов'язань, вони не будуть
виконані (виконані неналежним чином) та
у випадку, якщо інформація або
документи, надані іпотекодавцем при
укладенні кредитного договору,
виявляється недостовірними та/або
недійсними, у випадку невиконання
та/або неналежного виконання
зобов'язань за кредитним договором та
договором іпотеки, а також у іншим
випадках передбачених кредитним
договором, договору іпотеки та чинним
законодавством України.

Відповідно до п. 7.2 договору іпотеки
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі, зокрема,
рішення суду.

Суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, вірно виходив з того,
що оскільки позичальник не виконав
свої зобов'язання за кредитним
договором, він має право звернути
стягнення на предмет іпотеки. При цьому
апеляційний суд вважав, що розмір
заборгованості має бути зменшений до
розміру, визначеному у рішенні
господарського суду Харківської
області від 16 січня 2014 року,
оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 554
ЦК України поручитель не може
відповідати у більшому, ніж боржник,
обсязі.

Однак апеляційний суд не звернув увагу
на те, що у п. 23 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що при вирішенні
спорів за участю майнових поручителів
суди мають виходити з того, що
відповідно до ст. 1 Закону України «Про
заставу», ст. ст. 1, 11 Закону України «Про
іпотеку» майновий поручитель є
заставодавцем або іпотекодавцем.
Відповідно до ст. 546 ЦК України застава
(іпотека) та порука є різними видами
забезпечення, тому норми, що регулюють
поруку (ст. ст. 553-559 ЦК України) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

При цьому апеляційний суд не звернув
уваги на положення ч. 1 ст. 11 Закону
України «Про іпотеку», згідно з яким
майновий поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки.

Також апеляційний суд не врахував, що
перш ніж звертати стягнення на предмет
іпотеки, суд зобов'язаний чітко,
відповідно до вимог закону та умов
договору визначити розмір
заборгованості. Також апеляційний суд
не перевірив чи погашалась боржником
заборгованість за кредитним договором,
чи не збільшився обсяг заборгованості
з урахуванням збільшення штрафних
санкцій за несплату боргу.

Таким чином, апеляційний суд у
порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на
вказане уваги не звернув, невірно
визначився з характером спірних
правовідносин, не перевірив розмір
заборгованості за кредитним договором
на момент звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Ураховуючи, що апеляційним судом не
встановлено всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судове рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 25 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко