Справа № 344/5517/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2419/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючого:
Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В.,
Горейко М.Д.

за участю секретаря: Драганчук
У.М.

сторін: позивачки ОСОБА_2 її
представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
представника ДТГО "Львівська
залізниця" Бежука С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця" (далі -
ДТГО "Львівська залізниця") про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки, за апеляційною скаргою
представника Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" на рішення
Івано-Франківського міського суду від
09 жовтня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

17.04.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що 17 лютого 2014 року дизель поїзд №6404
сполученням Рахів - Івано-Франківськ,
під час проведення екіпірування на
території оборотного локомотивного
депо станції Івано-Франківськ ДТГО
"Львівська залізниця", самовільно
здійснив рух в сторону обмежувального
руху насипу колії №13, в результаті
якого було здійснено з'їзд в
вищевказаної колії та пошкоджено
бетонну огорожу, сарай і приміщення
літньої кухні, належного ОСОБА_2
приватного домоволодіння по АДРЕСА_1.
Добровільно відшкодувати збитки
відповідач не бажає.

В процесі розгляду справи позивачка
неодноразово збільшувала позовні
вимоги, остаточно уточнивши свої
вимоги, просила стягнути з ДТГО
"Львівська залізниця" 111 110 грн. 45 коп.
матеріальної шкоди та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 06.10.2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ДТГО "Львівська
залізниця" на користь ОСОБА_2 111 110 грн. 45
коп. матеріальної шкоди, 2 800 грн.
понесених витрат на проведення звіту
оцінки вартості матеріального збитку
та його актуалізації, та судові
витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, представник ДТГО
"Львівська залізниця" подав апеляційну
скаргу, в якій посилається на те, що
воно є незаконним та необгрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Вказав, що у справі відсутні будь-які
докази реально понесених позивачем
витрат, яких вона зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням майна, та
витрат, які позивач понесла або мусить
понести для відновлення свого
порушеного права у зв'язку з придбанням
матеріалів та здійсненням по
відновленню пошкоджених бетонної
огорожі, сараю та приміщення літньої
кухні.

Зазначив, що позивач не надав докази,
що шкода їй завданау розмірі, вказаному
в позовних вимогах. Єдиним доказом,
який підтверджує розмір завданої, є
Звіт "про визначення вартості
матеріального збитку". В даному Звіті
розрахунки взято виходячи з посилань
на джерела, а саме певні електронні
адреси в мережі Інтернет, і
документально не є підтверджений.

Вказав, що не відповідають дісності
висновки суду про те, що Залізниця не
подала жодних належних доказів,
співставивши які з висновком експерта,
суд міг би сумніватись у правильності
останнього. Відсутність у відповідача
цих доказів і неподання їх суду не
звільняє позивача від обов'язку
документально довести в суді належними
та допустимими доказами розмір
завданої йому майнової шкоди. Разом з
тим, суд не взяв до уваги подану
Залізницею роздруківку із вказаних в
Звіті електронних сторінок, як доказ
того, що зазначені у Звіті, наданому
позивачем, джерела не підтверджують
розмір завданої позивачу майнової
шкоди.

Просив скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, вислухавши доповідача,
позивача та її представників,
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 17 лютого 2014 року дизель
поїзд № 6404 сполученням Рахів -
Івано-Франківськ під керуванням
машиніста ОСОБА_6, під час проведення
екіпірування на території оборотного
локомотивного депо станції
Івано-Франківськ ДТГО "Львівська
залізниця", після запуску помічником
машиніста ОСОБА_7 мотор-вагону секції Д1
715, вищевказаний дизель поїзд
самовільно здійснив рух в сторону
обмежувального руху насипу колії № 13, в
результаті якого було здійснено з'їзд з
колії та пошкоджено бетонну огорожу,
сарай і приміщення літньої кухні
приватного домоволодіння, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Дана подія в порядку ст.60 КПК України
зареєстрована в Єдиному реєстрі
досудових розслідувань, як подія про
кримінальне правопорушення.

Представником ДТГО "Львівська
залізниця" визнано той факт, що дизель
поїзд №6404 належить відповідачу, а
особи, які ним керували на момент
пошкодження майна позивача, перебували
у трудових відносинах із відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1187 ЦК
України, джерелом підвищеної небезпеки
є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо - і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із частиною 2 статті і 1188 ЦК
України, якщо внаслідок взаємодії
джерел підвищеної небезпеки було
завдано шкоди іншим особам, особи, які
спільно завдали шкоди, зобов'язані її
відшкодувати незалежно від їхньої
вини.

У відповідності до ч. 5 ст. 1187 ЦК України
особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислі
потерпілого.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 27.03.1992 року,
№ 4 "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки" зазначено, що під
володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав (договору оренди, довіреності
тощо). Не вважається володільцем
джерела підвищеної небезпеки та не
несе відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка управляє
джерелом підвищеної небезпеки в силу
трудових відносин з володільцем цього
джерела (шофер, машиніст, оператор та
інші).

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
обов'язок відшкодування збитків ОСОБА_2
повинно нести саме ДТГО " Львівська
залізниця", оскільки шкода, що
спричинена приватному домоволодінню
АДРЕСА_1, була спричинена працівниками
відповідача за час їх трудової
діяльності. Пошкодження бетонної
огорожі, сараю і приміщення літньої
кухні було спричинено джерелом
підвищеної небезпеки, оскільки шкода
була завдана під час керування
дизель-поїзда, якому властиве
створення підвищеної ймовірності
завдання шкоди через неможливість
повного контролю за ним з боку людей.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції, що
шкода, завдана позивачці в розмірі 111 110
грн. 45 коп., підтверджується звітом
особи, яка має спеціальні знання у
сфері оціночної діяльності, та на
підставі відповідного свідоцтва має
право здійснювати оцінку вартості
збитку нерухомого майна. Клопотання
про призначення судової експертизи
визначення вартості матеріального
збитку домоволодіння відповідачем не
заявлялося.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця"
відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 09 жовтня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
П.І. Проскурніцький

Судді:
І.В. Бойчук

М.Д. Горейко