У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа -
Новичківська сільська рада
Долинського району Івано-Франківської
області, про визнання заповіту
недійсним і визнання права власності
на Ѕ частини майна; за позовом ОСОБА_8 до
Новичківської сільської ради
Долинського району Івано-Франківської
області, третя особа - ОСОБА_7, про
визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 24 січня
2014 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від
19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що
його батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_6
побудували житловий будинок з
господарськими спорудами у с. Новичка
Долинського району Івано-Франківської
області. 20 червня 1996 року ОСОБА_9 та
ОСОБА_6 розлучилися. До 1997 року позивач
проживав разом з батьком, потім з
матір'ю переїхав жити в Австрію, проте
продовжував спілкуватися з батьком по
телефону.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Пізніше позивачу стало відомо, що 02
липня 2010 року Новичківською сільською
радою Долинського району
Івано-Франківської області посвідчено
заповіт, яким ОСОБА_9 заповів усе своє
майно ОСОБА_7

Вказував, що під час складання заповіту
його батько був важко хворий, не
розумів значення своїх дій, тому просив
визнати заповіт, складений його
батьком, недійсним, оскільки вважав, що
волевиявлення заповідача не було
вільним.

У березні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
недійсним заповіт її колишнього
чоловіка ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7,
посвідчений головою Новичківської
сільської ради Долинського району
Івано-Франківської області 02 липня 2010
року та визнати за нею право власності
на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
ОСОБА_9 під час складання заповіту не
усвідомлював значення своїх дій. Крім
того, зазначала, що спірний будинок є її
та ОСОБА_9 спільною сумісною власністю.

Ухвалою Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 20
листопада 2012 року позови ОСОБА_8 та
ОСОБА_6 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 24 січня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 19 березня 2014 року, позов
ОСОБА_8 задоволено. Визнано недійсним
заповіт ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7,
посвідчений головою Новичківської
сільської ради Долинського району
Івано-Франківської області 02 липня 2010
року. У задоволенні позову
ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_8
відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_8, суди
керувалися тим, що під час складання
заповіту його батько не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними. Крім того, під час посвідчення
заповіту головою Новичківської
сільської ради Долинського району
Івано-Франківської області порушено
вимоги Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5.

Із такими висновками судів повністю
погодитись не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 02 липня 2010 року
головою Новичківської сільської ради
Долинського району Івано-Франківської
області Шереметою Г.М. у
присутності свідків посвідчено
заповіт, яким ОСОБА_9 заповів усе своє
майно, де б воно не було і з чого б не
складалося, ОСОБА_7 Заповіт
зареєстровано у реєстрі за № 37 (а.с. 40, т.
1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 07
жовтня 2010 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_9
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5, т. 1).

Відповідно до даних медичної карти №
4613 стаціонарного хворого ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_1 йому встановлено діагноз:
пухлина головного мозку, стан
післяпроменевої терапії та
хіміотерапії. Набряк мозку. Мозгова
кома (а.с 91, т. 1).

Згідно з актом № 297 амбулаторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 05 вересня 2011 року
підекспертний ОСОБА_9 на час підписання
заповіту 02 липня 2010 року будь-якими
психічними розладами не страждав, був
здатний розуміти значення своїх дій та
керувати ними (а.с. 82, т. 1).

Згідно з актом № 9 посмертної
судово-психіатричної експертизи від 11
січня 2013 року у зв'язку з недостатністю
та суперечливістю в матеріалах справи
та медичній документації даних про
психічний стан ОСОБА_9 у період
складання заповіту, 02 липня 2010 року,
встановити, чи були у нього психічні
розлади та чи міг він усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними в
цей період часу, не можливо (а.с. 118−?121,
т. 2).

Згідно з актом № 11 повторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 24 жовтня 2013 року на час
складання заповіту від 02 липня 2010 року
ОСОБА_9 страждав на психічні розлади у
вигляді органічного ураження
головного мозку, обумовленого
злоякісним новоутворенням лівої
скроневої ділянки головного мозку,
зокрема таламічної ділянки лівої
гемісфери головного мозку. Дати
відповідь на питання, чи могла хвороба
та призначене лікування, враховуючи
діагноз, перебіг та тривалість хвороби,
незначний проміжок часу між
підписанням заповіту і смертю,
вплинути на психічний стан ОСОБА_9 під
час підписання заповіту від 02 липня 2010
року на здатність усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними, не
є можливим, оскільки надана медична
документація є малоінформативною,
покази свідків суперечливі,
консультація лікаря-психіатра йому не
призначалася, а лікарями, які
спостерігали за ним, не був описаний
його психічний стан (а.с. 228−?232, т. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а у разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі

У п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
правила ст. 225 ЦК України поширюються на
ті випадки, коли фізичну особу не
визнано недієздатною, однак у момент
вчинення правочину особа перебувала в
такому стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо).

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України
передбачено, що висновок експерта для
суду не є обов'язковим і оцінюється
судом за правилами, встановленими ст. 212
цього Кодексу, яка передбачає, що жоден
доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Згідно з постановою Верховного Суду
України від 29 лютого 2012 року №
6-9цс12, висновки якого є обов'язковими
для судів, висновок про тимчасову
недієздатність учасника правочину
слід робити, перш за все, на основі
доказів, які свідчать про внутрішній,
психічний стан особи в момент вчинення
правочину. Хоча висновок експертизи в
такій справі є лише одним із доказів у
справі і йому слід давати належну
оцінку в сукупності з іншими доказами,
будь-які зовнішні обставини (показання
свідків про поведінку особи тощо) мають
лише побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
психіатричну допомогу» визначена
презумпція психічного здоров'я, суть
якої полягає в тому, що кожна особа
вважається такою, яка не має психічного
розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлено на підставах та в
порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами України.

Проведеними у справі посмертними
експертизами не зроблено висновку про
абсолютну неспроможність ОСОБА_9 у
момент складання заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджується, що він страждав на
психічні розлади внаслідок тяжкого
захворювання, що саме по собі не є
підставою для визнання складеного в
такому стані правочину недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

Апеляційний суд, розглядаючи справу, на
порушення вимог ст. 303 ЦПК України,
допущені судом першої інстанції
недоліки не усунув, доводи апеляційної
скарги в повній мірі не перевірив та
ухвалив судове рішення, яке не
відповідає вимогам статей 212-214 ЦПК
України.

Суд касаційної інстанції не наділений
повноваженнями досліджувати докази та
надавати їм правову оцінку, за таких
обставин ухвалені у справі судові
рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Долинського районного суду
Івано-Франківської області від 24 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 19
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Л.М. Мазур А.В.
Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана