У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання частково недійсним
кредитного договору, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області

від 15 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області

від 27 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що 04
вересня 2008 року між ним та Публічним
акціонерним товариством Комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») укладено кредитний
договір № VIUWGR, відповідно до умов
якого позивач отримав кредит у розмірі
61 800 грн строком до 04 вересня 2017 року.

Просив визнати недійсними положення п.
8.1. кредитного договору

№ VIUWGR, укладеного 04 вересня 2008
року між ним та ПАТ КБ
«ПриватБанк» у частині сплати
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 3 % річних від
суми виданого кредиту у момент надання
кредиту та визнати недійсними
положення п. 8.1 кредитного договору у
частині сплати винагороди
резервування ресурсів у розмірі 6 %
річних від суми зарезервованих
ресурсів.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 15 травня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 27 червня 2014 року, у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що 04 вересня 2008
року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк»
укладено кредитний договір № VIUWGR,
відповідно до умов якого позивач
отримав кредит у розмірі 61 800 грн з
кінцевим строком повернення до 04
вересня 2017 року (а. с. 6-8).

Відповідно до п. 8.1 зазначеного
кредитного договору кредитні кошти
надавалися на наступні цілі: 60 тис. грн -
на капітальний ремонт, 1 800 грн - сплата
винагороди за надання фінансового
інструменту на момент надання кредиту,
зі сплатою 2,33 % на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом,
винагороди за надання фінансового
інструменту в розмірі 3 % від суми
виданого кредиту у момент надання
кредиту, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 0,00 %
від суми виданого кредиту щомісяця у
період сплати, винагорода за
резервування ресурсів у розмірі 6 %
річних від суми зарезервованих
ресурсів, винагорода за проведення
додаткового моніторингу згідно з п. 7.2.
договору (а. с. 8, зворот).

Згідно з анкетою-заявою позивач своїм
підписом підтвердив те, що він
ознайомився і згоден з умовами
кредитування, які були надані йому у
письмовій формі, а також підтвердив
факт про надану повну інформацію про
умови кредитування в ПАТ КБ
«ПриватБанк». Інформація, отримання
якої своїм підписом підтвердив
позивач, повністю відповідає переліку,
зазначеному в ч. 2 ст. 11 «Про захист прав
споживачів», що спростовує твердження
позивача про ненадання інформації
позичальнику перед укладенням
кредитного договору (а. с. 25, 26).

Рішенням Мурованокуриловецького
районного суду Вінницької області від
14 вересня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ПАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
від 04 вересня 2008 року №
VIUWGR у розмірі 140 873 грн 40 коп.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 23 жовтня

2012 року рішення
Мурованокуриловецького районного суду
Вінницької області від 14 вересня 2012
року змінено, стягнуто з ОСОБА_4 на
користь банку заборгованість за
кредитним договором у розмірі 123 113 грн
17 коп.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Щодо здійсненого банком резервування
коштів та того чи дійсно
використовувались позивачем саме
зарезервовані кошти, судами зазначено,
що доказами такого резервування є
відповідний меморіальний ордер,
складений банком, та виписка з рахунку
коштів (а. с. 140-144).

Згідно з п. 1 Інструкції про
застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку банків України,
затвердженої постановою НБУ

від 17 червня 2004 року № 280 (далі -
Інструкція), план рахунків
бухгалтерського обліку банків України
- це систематизований перелік рахунків
бухгалтерського обліку, що
використовується для детальної та
повної реєстрації всіх банківських
операцій з метою забезпечення потреб
складання фінансової звітності.

Відповідно до п. 3 Інструкції вона
встановлює порядок ведення рахунків
бухгалтерського обліку, визначає
характеристику і коротке призначення
рахунків для відображення інформації
за типовими операціями.

За рахунками Плану рахунків
відображаються операції, що визначені
законодавством України, у тому числі
нормативно-правовими актами НБУ,
відповідно до їх економічної суті.

Як вбачається з виписки по рахунку
клієнта, винагорода за резервування
ресурсів обліковується на рахунку 6111.

Згідно з п. 1.21 Інструкції з
бухгалтерського обліку кредитних,
вкладних (депозитних) операцій та
формування і використання резервів під
кредитні ризики в банках України,
затвердженої Постановою НБУ

від 27 грудня 2007 № 481, банк у разі
надання/отримання кредиту відображає
на рахунку неамортизованого
дисконту/премії за кредитами суму
наперед отриманих (сплачених) комісій
та амортизує їх на процентні доходи
(витрати) протягом дії кредитного
договору.

Банк, формуючи резерви за кредитами,
наданими фізичним та юридичним особам,
обліковує їх за балансовими рахунками
відповідних груп та у встановленому
порядку розрахункового резерву за
кредитом на індивідуальній основі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився і
апеляційний суд, правильно дійшов
висновку, що винагороди які
сплачувались клієнтом, відповідають
положенням нормативних актів
Національного банку України та законів
України, тому не можуть бути
незаконними.

Доводи касаційної скарги на
правильність висновків судів не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 15 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 27 червня

2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Маляренко А.В.,
Нагорняк В.А.