Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р. Суворовський районний
суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді - Бузовського В. В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, за участю
прокурора Суворовського району м.
Одеси, третя особа орган опіки та
піклування Суворовської районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням, -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1, звернулася до суду із
зазначеним позовом та просила визнати
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили
право користування жилим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1 у зв'язку із вибуттям
відповідачів на постійне проживання в
інше жиле приміщення в тому ж
населеному пункті, а саме в АДРЕСА_5. В
обґрунтування вимог посилається на те,
що вона та відповідачі є наймачами кв.
АДРЕСА_1, зазначена квартира належить
місцевій раді. Відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3, та ОСОБА_4, після відкриття
спадщини у вигляді домоволодіння
АДРЕСА_5, а саме з липня 2010 року вибули
на постійне місце проживання в
зазначений будинок. Разом із
відповідачем ОСОБА_4, на постійне місце
проживання АДРЕСА_5 вибула і його
неповнолітня дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6
Таким чином, враховуючи те, що
відповідачі вибули на постійне місце
проживання в інше житлове приміщення,
та постійно проживають в АДРЕСА_5, вони
втратили право користування жилим
приміщенням в кв. АДРЕСА_1 саме з липня
2010р.

Відповідачка ОСОБА_2, та її представник
ОСОБА_6, вимоги позову не визнали та
зазначили, що відповідачка не вибувала
на постійне місце проживання в інше
житлове приміщення та протягом
зазначеного позивачкою часу
періодично проживає, як в буд. АДРЕСА_5,
так і в кв. АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_3, яка під час
розгляду справи зареєструвала шлюб та
після реєстрації шлюбу змінила
прізвище на - ОСОБА_3 (а.с. 113), вимоги
позову не визнала та пояснила, що не
вибувала на постійне місце проживання
в інше житлове приміщення та протягом
зазначеного позивачкою часу
періодично проживає, як в буд. АДРЕСА_5,
так і в кв. АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_4, який діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_6, пояснив, що не вибував на
постійне місце проживання в інше
житлове приміщення та протягом
зазначеного позивачкою часу
періодично проживає, як в буд. АДРЕСА_5,
так і в кв. АДРЕСА_1. Також пояснив, що в
зазначеній квартирі по АДРЕСА_1
залишилися речі його сім'ї - меблі та
побутова техніка.

Представник органу опіки та піклування
Дейнеко О.Ю., в судове засідання не
з'явився про місце та час розгляду
справи повідомлений належним чином
(а.с. 123), причини неявки не повідомляв. В
попередніх засіданнях, представник
опіки зазначила, що вимоги позову
задоволенню не підлягають з огляду на
те, що при визнанні неповнолітньої
дитини такою, що втратила право
користування жилим приміщенням дитина
позбавляється права на приватизацію
житлового приміщення за місцем її
реєстрації.

Прокурор Суворовського району м. Одеси
Прилипко А.В., яка приймала участь у
справі для захисту інтересів
неповнолітньої дитини за ст. 45 ЦПК
України, зазначила, що вимоги позову
задоволенню не підлягають, але взагалі
не зазначила, як і попередні прокурори
Форманюк О.М., та Добровольська О.І., (які
брали участь в інших судових
засіданнях), за яких саме підстав
вимоги ОСОБА_1, не підлягають
задоволенню.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що двокімнатна
квартира АДРЕСА_1 належить місцевій
раді. Наймачами житлової площі в
зазначеній квартирі є ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітня ОСОБА_5,
зазначені особи зареєстровані в кв.
АДРЕСА_1 (а.с. 4). ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер
ОСОБА_13, після його смерті відкрилася
спадщина на належний йому буд. АДРЕСА_5.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4,
як спадкоємці першої черги за законом,
після відкриття спадщини у вигляді
домоволодіння АДРЕСА_5, а саме з липня
2010 року вибули на постійне місце
проживання в зазначений будинок,
згодом 26.01.2011р., отримали свідоцтва про
право на спадщину за законом і 08.02.2011р.,
здійснили державну реєстрацію права
власності.

Факт вибуття відповідачів на постійне
проживання в інше жиле приміщення
підтверджується тим, що відповідачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4, після
вселення в буд. АДРЕСА_5 не дійшли згоди
щодо встановлення порядку
користування спільною частковою
власністю та з 13.12.2011р., в суді перебуває
інша цивільна справа № 523/2829/14 за
позовом ОСОБА_2, до ОСОБА_3, та ОСОБА_4,
про припинення права спільної
часткової власності, виділ частки в
натурі, встановлення порядку
користування земельною ділянкою. За
зазначеною справою, з часу звернення до
суду по теперішній час, як позивачка
ОСОБА_2, так і відповідачі ОСОБА_3, та
ОСОБА_4, у всіх документах адресованих
до суду - заявах, клопотаннях, скаргах,
інших документах у справі, а також
особистими поясненнями зазначають
своє місце постійного проживання - буд.
АДРЕСА_5, а квартиру АДРЕСА_1 зазначили
тільки один раз в позовній заяві - як
місце реєстрації. Судові повістки,
виклики повідомлення, процесуальні
документи при розгляді справи в судах
першої, апеляційної та касаційної
інстанції направляються ОСОБА_2,
ОСОБА_3, та ОСОБА_4, у справі № 523/2829/14,
саме за адресою їх місця проживання -
буд. АДРЕСА_5, та отримуються
зазначеними особами, саме за цією
адресою (а.с. 127-147).

Судові повістки, які були направлені
відповідачам у цій справі, також були
отримані відповідачами за адресою буд.
АДРЕСА_5 (а.с. 16, 17, 18), а судові повістки,
що були направлені за місцем
реєстрації відповідачів - кв. АДРЕСА_1,
повернулися без вручення (а.с. 19, 20, 21).

Також факт не проживання відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та
неповнолітньої ОСОБА_5, в кв. АДРЕСА_1
підтверджується актами про не
проживання (а.с. 5-7). Повідомленням
відділення зв'язку № 102 про причини
невручення судових повісток
відповідачам, а саме не проживання
відповідачів в кв. АДРЕСА_1, про що
працівнику відділення зв'язку
повідомила сусідка відповідачів та
данні поштового зв'язку «Укрпошта» (а.с.
88, 89, 90, 91).

Крім того, факт вибуття і проживання
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, та
неповнолітньої ОСОБА_5, в буд. АДРЕСА_5
підтверджується і особистими
поясненнями зазначених осіб, але які
стверджують, що зазначена адреса не є
їх постійним місцем проживання, разом
із тим, таке ствердження не знайшло
свого підтвердження при розгляді
справи.

В силу частин 1-3 ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Частинами першою - другою статті 11 ЦПК
України визначено, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ст. ст. 57-58 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

В силу ст. 3 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» місцем
проживання фізичної особи є місце, в
якому особа проживає понад шість
місяців на рік.

Згідно до ч.2 ст. 107 ЖК України, у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6, слід визнати
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 у
зв'язку із вибуттям на постійне
проживання в інше жиле приміщення, а
саме в буд. АДРЕСА_5.

Посилання відповідачки ОСОБА_2, та її
представника ОСОБА_6, на те що
відповідачка періодично проживає і в
кв. АДРЕСА_1, не підтверджені жодним
доказом, а показання свідків ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, суд до уваги не
приймає, та ставиться до них критично,
оскільки жоден свідок не мешкає в буд.
АДРЕСА_1, крім того, свідок ОСОБА_14, була
в кв. АДРЕСА_1 зазначеного будинку один
раз і не пам'ятає в якому році, свідок
ОСОБА_15, була також один раз в травні 2012
року і свідок ОСОБА_17, була один раз
влітку 2012 року, жоден із свідків ніколи
не бачив в квартирі інших осіб крім
ОСОБА_2 Також, суд звертає увагу на те,
що свідки дуже вибірково пам'ятають
розташування меблів в квартирі, та
фактично запам'ятали та надали
однакові показання щодо розташування
ліжка в кімнаті, яку займав відповідач
ОСОБА_4, та його дружина і дитина, та всі
показали, що ліжко при вході в кімнату
зліва, розташування решти меблів (шафа,
стіл, дитяче ліжко, дзеркало) не
співпадає в жодному поясненні свідків,
що підтверджується складеними ними
схемами безпосередньо в судовому
засіданні (а.с. 65, 68, 71), де на схемі,
складеній свідком ОСОБА_16, взагалі в
кімнаті з'явилося два вікна, хоча на
інших схемах, які складали ОСОБА_14, та
ОСОБА_15, зображено по одному вікну.
Також, не проживання ОСОБА_2, в кв.
АДРЕСА_1 підтверджується тим, що в
квартирі дві кімнати, одну кімнату
займає ОСОБА_1, про що повідомили та
визнали всі відповідачі, іншу кімнату
займав ОСОБА_4, із жінкою та дитиною, і в
цій кімнаті тільки одне ліжко.
Встановлене судом, викликає сумнів
щодо можливості постійного та навіть
тимчасового проживання ОСОБА_2, за
місцем реєстрації в кв. АДРЕСА_1.
Періодичні появи ОСОБА_2, декілька
разів на рік, не підтверджують
проживання, а отже не впливають і не
мають правового значення для
неможливості застосування вимог ч. 2 ст.
107 ЖК України. Крім того, посилання
представника відповідачки про
поважність постійного не проживання
ОСОБА_2, в кв. АДРЕСА_1 суд також до уваги
не приймає, оскільки при вибутті на
постійне проживання в інше жиле
приміщення, причини вибуття, за ст. 107 ЖК
України, правового значення не мають.

Також, суд не приймає до уваги
посилання представника відповідачки
на те, що особа самостійно вибирає
місце свого проживання і на таке право
не може впливати та обставина де особа
мешкає постійно, а де періодично,
оскільки місце проживання фізичної
особи не впливає тільки на зміст права
власності (ст. 317 ЦК України), а ОСОБА_2,
не є власником, кв. АДРЕСА_1, є її
наймачем, а правовідносини, що
пов'язані з наймом жилого приміщення,
безпосередньо пов'язані із місцем та
строком проживання наймача.

Посилання відповідачки ОСОБА_3, яка має
свою сім'ю, та є дочкою ОСОБА_2, і сестрою
ОСОБА_4, на те що вона теж періодично
проживає в кв. АДРЕСА_1, також не
підтверджені жодним доказом. Суд
відхиляє такі ствердження з підстав
недоведеності, та з підстав за яких
відхилено ствердження ОСОБА_2, про її
проживання.

Посилання відповідача ОСОБА_4, на те що
він та його неповнолітня дочка ОСОБА_5,
теж періодично проживають в кв. АДРЕСА_1
та посилання на те, що в кімнаті, яку він
займав, є меблі, а в квартирі є належна
йому побутова техніка, суд також до
уваги не приймає, оскільки ОСОБА_4, має
свою сім'ю, але його дружину ані свідки,
ані особи, які склали акт про не
проживання, жодного разу в кв. АДРЕСА_1
не бачили. Також, у суду є сумніви, що
ОСОБА_4, та його неповнолітня дочка
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6, могли проживати
без матері дитини в кв. АДРЕСА_1, понад
шість місяців поспіль. Крім того, як
встановлено в судовому засіданні,
зазначена квартира взагалі не придатна
для проживання малолітньої дитини.

Щодо пояснень представника органу
опіки та піклування про те, що при
визнанні неповнолітньої дитини такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням, дитина позбавляється
права на приватизацію житлового
приміщення за місцем її реєстрації, суд
до уваги не приймає і звертає увагу на
наступне.

В правовому висновку, викладеному в
Постанові ВСУ від 30.01.2013р., у справі
№6-125цс12 зазначено, що виходячи з
аналізу змісту Закону N 2482-XII у
поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК
України, ст. 29 ЦК України місцем
постійного проживання особи є жиле
приміщення, в якому особа постійно
проживає, має передбачені ст. 64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності, а відтак і право на
приватизацію разом з іншими членами
сім'ї. Місцем проживання дитини до
дев'яти років є місце проживання її
батьків або одного з них, з ким вона
проживає. Усупереч наведеним
положенням законодавства суди
пов'язали право неповнолітнього на
приватизацію з фактом реєстрації у
спірній квартирі, яка здійснюється на
підставі Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», а не з її правом
на житло та фактом проживання у
квартирі.

На підставі встановленого, суд
приходить до висновку про те, що вимоги
ОСОБА_1, обґрунтовані, доведені
належними доказами, а отже підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідачів в рівних частках,
підлягає стягненню на користь позивача
сплачений судовий збір в розмірі 243,60
грн., (а.с. 1).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 64, 212 - 215 ЦПК
України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
який діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, за
участю прокурора Суворовського району
м. Одеси, третя особа орган опіки та
піклування Суворовської районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили
право користування жилим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
сплачений судовий збір в розмірі - 243
грн 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: