У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель
В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 20 червня

2014 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 22 липня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що 1 березня 1997 року між
сторонами укладено шлюб. З
відповідачем припинили спільні
сімейні відносини на початку липня 2013
року. Рішенням Козятинського
міськрайонного суду від 16 липня 2013 року
шлюб між сторонами було розірвано, а 20
липня 2013 року відповідач вигнав її з
квартири, забравши при цьому ключі. За
час перебування у шлюбі вони набули
спільне майно, а саме: 23 жовтня 2002 року
придбана квартира АДРЕСА_1, та придбано
два легкових автомобілі. Згідно з
довідкою Козятинського ВРЕР від 16
серпня 2013 року на імʼ?я відповідача 8
травня 2010 року було зареєстровано та 23
липня 2013 року знято з обліку для
реалізації автомобіль «Фольксваген
Транспортер», державний номерний знак
НОМЕР_1. Своєї згоди на зняття
автомобіля з обліку для реалізації
вона не давала. Відповідно до договору
купівлі-продажу квартири її вартість
на момент придбання складала 15 000 грн,
однак, як зазначає позивач, квартира не
підлягає реальному поділу. Тому
позивач просила визнати спільною
сумісною власністю автомобіль марки
«Фольксваген Транспортер», державний
номерний знак НОМЕР_1, та квартиру
АДРЕСА_1, які набуті під час шлюбу, та
провести поділ вищевказаного
спільного майна подружжя.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 20 червня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поділ спільного майна подружжя
задоволено частково. Визнано спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Проведено
поділ квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та
визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право
власності на Ѕ ідеальної частини
квартири АДРЕСА_1 вартістю 67 205 грн за
кожним. В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі
672 грн.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 22 липня 2014 року рішення
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від

20 червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 20 червня

2014 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 22 липня

2014 року та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції
виходив із того, що майно, набуте під
час шлюбних відносин, є спільним, а тому
підлягає поділу, що стосується
стягнення половини вартості спірного
автомобіля, суди виходили із того, що
кошти, отримані від реалізації
автомобіля, використані в інтересах
сімʼ?ї, а тому не підлягають стягненню.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з

1 березня 1997 року (а. с. 4).

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 12 серпня 2013
року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
розірвано (а. с. 12).

За час шлюбу сторони набули спільне
майно, а саме: відповідно до договору
купівлі-продажу від 23 жовтня 2002 року
ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.
с. 11), а також два легкових автомобілі:
автомобіль «Фольксваген Т4», державний
номерний знак НОМЕР_2, придбаний
відповідачем в 2008 році за біржовою
угодою № 91/831 (а. с. 9-10) та переданий 12
травня 2010 року ОСОБА_5 згідно з
генеральним дорученням (а. с. 106 ), а
також автомобіль «Фольксваген
Транспортер», державний номерний знак
НОМЕР_1, який відповідно до довідки
Козятинського ВРЕВ, 8 травня 2010 року
було зареєстровано на ім'я ОСОБА_4, а 23
липня 2013 року знято з обліку для
реалізації (а. с. 6).

16 липня 2011 року було укладено договір
позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 згідно з
якимо ОСОБА_4 взяв у борг 100 000 грн, які
зобов'язався повернути до 15 липня 2013
року (а. с. 108).

23 липня 2013 року ОСОБА_6 придбала
автомобіль «Фольксваген Транспортер»
державний номерний знак НОМЕР_1, у
ОСОБА_4 та зареєструвала на своє ім'я (а.
с. 91-93).

Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Як розʼ?яснено в п. 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» (із змінами) квартира, яка є
спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника (учасників) цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі та
інші приміщення з самостійними
виходами, які можуть використовуватися
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири. У
протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Вирішуючи спір у частині поділу
неподільної речі, суди правильно
виходили з принципу диспозитивності
цивільного судочинства та визначили
ідеальні частки подружжя у спірній
квартирі, з підстав того, що зазначену
квартиру неможливо поділити в натурі з
облаштуванням окремих виходів.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу
передбачено, що при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 СК України
для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого із подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
посвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язок для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використовується в інтересах сім'ї.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою і
шостою ст. 203 ЦК України, зокрема
правочин не може суперечити Цивільному
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд першої інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не надав
належної оцінки обставинам справи про
те, що спірний автомобіль був спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та
не врахував, що згідно з вимогами
закону вчинені одним із подружжя
договори, які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договори стосовно
цінного майна, мають бути укладені за
згодою другого із подружжя.

Місцевий суд не перевірив та не надав
належної оцінки доводам що проданий
автомобіль є цінним майном та потребує
угода на його відчуження письмової
згоди іншого із подружжя.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції в апеляційному
порядку, всупереч вимогам ст. 303 ЦПК
України на зазначені положення закону
та обставини справи уваги не звернув,
не перевірив законність ухваленого
рішення в межах заявлених вимог та не
усунув у межах своїх повноважень
недоліки допущені судом першої
інстанції.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішень судів
першої та апеляційної інстанцій із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що рішення Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 20 червня

2014 року та ухвала апеляційного суду
Вінницької області від 22 липня

2014 року підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від

20 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від

22 липня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна Судді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель
Ю.Г. Іваненко