Справа №442/4899/14-ц
Провадження №2/442/2726/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Грабар Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Дрогобич
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АвтоФінанс» про
захист прав споживача, визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, в якому просить визнати
договір фінансового лізингу №009880 з
додатками від 05.06.2014 року то договір
фінансового лізингу №009866 з додатками
від 05.06.2014 року недійсними; стягнути з
такого в його користь сплачений
реєстраційний платіж в сумі 7300 грн.,
сплачений авансовий платіж в сумі 29000
грн.; сплачену комісію за прийом
платежів згідно тарифів банку в сумі 73
грн.; сплачену комісію за прийом
платежів згідно тарифів банку в сумі 290
грн.; судові витрати покласти на
відповідача. В обґрунтування позову
покликається на те, що 05.06.2014 року між
ним та ТзОВ «АвтоФінанс» було укладено
договір №009880, згідно якого предметом
лізингу є трактор Кий 440, та аналогічний
договір фінансового лізингу №009866, з
додатками, згідно якого предметом
лізингу є трактор Беларус 1012.
Відповідно до умов договору №009880,
лізингодавець бере на себе
зобов»язання придбати предмет лізингу,
зазначений у п.1.1. договору та
специфікації, що є додатком №3 у
власність та передати предмет лізингу
у користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором. Після підписання Договору,
представником відповідача йому було
надано рахунок до сплати в розмірі 7300
грн. вказуючи на те, що ця сума це 10 %
вартості вищевказаного автомобіля і
після сплати він отримає предмет
лізингу, а також рахунок до сплати в
розмірі 29 000 грн. в рахунок авансових
платежів. В той же день ним було
сплачено рахунки на суму 73000 грн. з
зазначенням призначення платежу
комісія за організацією за угодою
№009880, та рахунок на суму 29000 грн.
-авансовий платіж. Але виконання
договору не відбулось. Компанія
відмовилась передати йому предмет
лізингу з посиланням на те, що
договором, передбачено сплату 50% від
вартості предмету лізингу, а сплачена
ним сума в розмірі 7300 є комісією за
організацію та оформлення договору.

Таким, чином вважає, що представником
компанії введено його в оману щодо умов
виконання договірних зобов»язань.
Після підписання і вивчення змісту
договору стало зрозуміло, що сплачені
кошти не повернуть, та можливості
розірвати договір немає, оскільки
договір зовсім не передбачає
можливості розірвати договір.

Разом з тим, оскаржувані договори та їх
додатки не містять жодних умов, які б
безсумнівно, передбачали захист прав
та інтересів позивача у разі не
отримання ним бажаної послуги і жодних
гарантій лізингоодержувачу на
придбання відповідачем обладнання чи
устаткування.

Такі договори свідчать про нечесну
підприємницьку діяльність, яку
відповідач проводить з метою залучення
сторонніх фінансових ресурсів для
власних потреб та небажання продавати
визначений видом діяльності товар і
надавати фінансові послуги, якщо вони
будуть надаватись, то лише на розсуд
відповідача.

Також спірні договори не містять
конкретних визначень щодо розміру
щомісячних лізингових платежів, не
вказано в кого лізингодавець придбає
трактори, не зазначено конкретний
порядок та місце отримання
лізингоодержувачем предметів
договорів, яким чином відбуватиметься
страхування транспортного засобу,
строк виконання зобов»язань; договори
не є нотаріально посвідченими; в таких
зазначено, що вартість трактора може
змінитись, що є також несправедливим.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимог підтримав з підстав, викладених у
такому, просив позов задоволити.

Представник відповідача у судове
засідання не з»явився, подавши заяву
про розгляд справи у його відсутності
та письмове заперечення проти позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача та
його представника, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази у
сукупності, дійшов висновку, що у
позові слід відмовити.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК Україниналежними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що
05.06.2014 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова Компанія
«Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено
договір фінансового лізингу № 009880.
Відповідно до п.1.1. предметом Договору є
трактор Кені 440, з додатками №1-3, які
містять графік сплати першого, другого
лізингових платежів, специфікації, всі
три додатки підписані сторонами і є
відповідно до п. 8.1 Договору
невід'ємними його частинами. (а.с.32-34).

Разом з тим, 05.06.2014 року між Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова Компанія «Автофінанс» та
ОСОБА_1 укладено договір фінансового
лізингу № 009866. Відповідно до п.1.1.
предметом Договору є трактор Беларус
1021, з додатками №1-3, які містять графік
сплати першого, другого лізингових
платежів, специфікації, всі три додатки
підписані сторонами і є відповідно до
п. 8.1 Договору невід'ємними його
частинами. (а.с.35-44).

Пунктами 1.7., 1.8. таких Договорів
передбачено, що предмет договору
передається в користування
лізингоодержувачеві протягом строку,
який становить не більше 120 робочих
днів з моменту сплати останнім на
рахунок лізингодавця авансового
платежу (50% вартості предмета лізингу),
комісії за організацію та оформлення
договору (10% вартості предмету лізингу)
та комісії за передачу предмета
лізингу (3% вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
(але не більше) 12 місяців з моменту
підписання договору платежами,
визначеними в додатку № 1 до договору,
та розрахований по формулі, визначеній
в п.8.2.2. договору.

Так, згідно квитанції 4467.127.1, від 05.06.2014
року Полтавського ГРУ ПАТ КБ
«Приватбанк» ТзОВ «Лізингова Компанія
«Автофінанс» ОСОБА_1 сплачено 29000 грн.
за ЗО ЗГ. Угоди №009880; 290 грн. як комісія з
платника ОСОБА_1 (квитанція №4467.127.2. від
05.06.2014 року Полтавського ГРУ ПАТ КБ
«Приватбанк») та 7300 грн. КЗО згідно
угоди №009880 та 73 грн. комісії ( квитанція
від 05.06.2014 року №2 відділення №346, АТ
«ІМЕКСБАНК») (а.с.24).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК
України, відповідно до ст. 6 цього
кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов Договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюється законом.

Статтею 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікації та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Посилання позивача у позові на те, що
укладені з відповідачем договори не
містить конкретних визначень щодо
розміру щомісячних платежів, не
ґрунтуються на фактичних обставинах
справи, оскільки відповідно до
укладених між сторонами додатків № 1,2,3
до Договорів, сторонами погоджено
період лізингу, розмір вартості
предмета лізингу, погашення відсотків,
комісія тощо, тому такі посилання
позивача не заслуговують на увагу.

Статтею 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями ЦК України про
лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,
поставку з урахуванням особливостей,
що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникли із договору
лізингу, регулюються параграфом 6 глави
58 ЦК України, в якому відсутні
положення щодо обов'язковості
нотаріального посвідчення такого
договору, тому нотаріальне посвідчення
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу в силу положень
Закону України «Про фінансовий лізинг»
та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є
обов'язковим.

Посилання позивача у позові як на
підставу визнання Договору недійсним
відсутність умови, яка вказує у кого
саме буде придбано товар для
лізингоодержувача, не заслуговують на
увагу, оскільки така умова не є
обов'язковою для договорів фінансового
лізингу та не вимагається
законодавством. Лізингодавець вправі
обирати на свій власний розсуд
продавця обраного товару. Умовами
договору чітко передбачено, що
лізингодавець зобов'язаний придбати
обраний клієнтом товар та здійснити
всі необхідні дії щодо його реєстрації
та інше, та лише тоді передати його у
право користування та розпорядження
лізингоодержувачу. З урахуванням цього
вказані доводи позивача прийняти не
можна.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Суд не може погодитись з твердженням
позивача, щодо обов'язкової наявності у
договорі лізингу умови, яка вказує у
кого саме буде придбано товар для
лізингоодержувача, оскільки така умова
не є істотною для договорів
фінансового лізингу та не вимагається
законодавством. Лізингодавець вправі
обирати на свій власний розсуд
продавця обраного товару. У
визначеннях договору фінансового
лізингу зазначено, що продавець
означає юридичну чи фізичну особу
суб'єкта підприємницької діяльності,
найменування, адресу та реквізити якої
зазначено в акті приймання-передачі
предмета лізингу, який є предметом
даного договору. Крім того,
лізингодавець на момент укладення
договору не може передбачити в якого
саме продавця буде придбаний товар,
оскільки саме від лізингоодержувача
залежить коли саме товар буде придбано,
де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договорів чітко передбачено,
що лізингодавець зобов'язаний придбати
обраний клієнтом товар та здійснити
всі необхідні дії щодо його реєстрації
та страхування, та лише тоді передати
його у право користування та
розпорядження лізингоодержувачу.

Також голослівним є твердження
позивача про відсутність у договорі
конкретних визначень та розмірів
лізингових платежів як підстави для
визнання його нікчемним, оскільки ст. 8
спірних договорах чітко визначено
поняття «Лізингові платежі» та вказані
відповідні конкретні формули, на
підставах яких були враховані
конкретні суми. Крім того, відповідно
до п. 8.1 ст. 8 договору складові
лізингових платежів, їх суми та дати
платежів, визначені в графіку
лізингових платежів у додатках №№ 1, 2
до цього договору, які є невід'ємною
його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко
передбачено, в яких випадках
встановлені суми можуть бути змінені,
саме з підстав, які не залежать від
лізингодавця та чітко передбачено, що у
разі такої зміни між сторонами має бути
підписана обов'язкова додаткова угода
до договору, а також акт коригування
вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансовий лізинг
вважається фінансовою послугою.

Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
виключне право або інші обмеження щодо
надання окремих фінансових послуг
встановлюються законами про
діяльність відповідної фінансової
установи та нормативно-правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання ринків
фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих
фінансових послуг юридичним особам,
які за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, визначаються
законами та нормативно-правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання діяльності
фінансових установ та ринків
фінансових послуг, виданими в межах їх
компетенції.

Посилання позивача на
несправедливість та невідповідність
інших умов, укладеного між ним та
відповідачем договору фінансового
лізингу, що на його думку є підставою
для визнання оспорюваного договору
недійсним також безпідставні, оскільки
такі умови не є істотними. Крім того,
позивач не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що наведені ним умови
оскаржуваного договору містять
істотний дисбаланс прав та обов'язків
його сторін.

Вказаний договір був спрямований на
набуття цивільних прав та обов'язків
сторін, і їх волевиявлення було
вільним, таким чином суд приходить до
переконання, що позовні вимоги є
безпідставними, а тому не підлягають до
задоволення.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
відповідно до якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Оскільки вимоги про застосування
наслідків недійсності договору шляхом
стягнення коштів переданих на
виконання договору є похідними від
вимоги про визнання даного договору
недійсним, позов в цій частині також
задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує питання як слід розподілити
між сторонами судові витрати, однак
враховуючи те, що позивач звертався в
межах закону «Про захист прав
споживача», судовий збір не підлягає до
стягнення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АвтоФінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу №009880 з додатками
від 05.06.2014 року то договору фінансового
лізингу №009866 з додатками від 05.06.2014
року недійсними; стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АвтоФінанс» в
користь ОСОБА_1 сплачений
реєстраційний платіж в сумі 7300 грн.,
сплачений авансовий платіж в сумі 29000
грн.; сплачену комісію за прийом
платежів згідно тарифів банку в сумі 73
грн.; сплачену комісію за прийом
платежів згідно тарифів банку в сумі 290
грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Дрогобицький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення, а
особами, які не були присутні у
судовому засіданні під час його
проголошення - з дня отримання такого.

Суддя А.П. Івасівка

Повний текс рішення виготовлено та
підписано 25.12. 2014 року.