Номер провадження: 22-ц/785/9868/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Гончаренко В.М.,
Комаровської Н.В.

з участю секретаря - Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Виконавчого комітету
Затоківської селищної ради про
визнання права власності на самочинне
будівництво, за апеляційною скаргою
Заступника Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора, діючого в
інтересах держави в особі Затоківської
селищної ради, Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 17 грудня 2013 року, -

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про визнання права
власності на самочинне будівництво і в
обґрунтування позовних вимог
посилався на те ,що відповідно до
укладеної угоди між позивачем та
Затоківською селищною радою № 115ТС від
23.05.2013 року , позивачу була надана у
користування земельна ділянка для
розміщення магазину в Лиманському
районі смт.Затока
м.Білгород-Дністровський. У подальшому
позивачем побудовано будівлю магазин
літ. «А»,площею 9,2 кв.м., магазин літ. «Б»,
площею 5,2 кв.м., замощення
літ.«Ш»,площею 161,28 кв.м.

Позивач посилався на те, що збудовані
ним приміщення не порушують права
третіх осіб, відповідають будівельним
нормам , просив визнати за ним право
власності на будівлю магазину літ. "А",
загальною площею 9,2 кв.м., будівлю
магазину літ. "Б", загальною площею 5,2
кв.м., замощення літ. "І", площею 161,28 кв.м.,
що розташовані в Лиманському районі
смт. Затока, м. Білгород-Дністровський
біля бази відпочинку "Кобзар".

Рішення ухвалено у відсутність сторін.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 17 грудня 2013 року позовну заяву
ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
будівлю магазину літ. "А", загальною
площею 9,2 кв.м., будівлю магазину літ. "Б",
загальною площею 5,2 кв.м., замощення літ.
"І", площею 161,28 кв.м., що розташовані в
Лиманському районі смт. Затока, м.
Білгород-Дністровський біля бази
відпочинку "Кобзар".

В апеляційній скарзі заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора, діючий в інтересах держави в
особі Затоківської селищної ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права, неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши докази у справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора підлягає задоволенню, а
рішення суду першої інстанції
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов , суд першої
інстанції виходив з того ,що самочинно
збудовані ОСОБА_2 споруди ,
відповідають будівельним нормам і
правилам , не порушує право інших осіб ,
позивач набув право власності на
самочинно збудовані будівлі.

Проте з такими висновками погодитися
не можна .

З матеріалів справи вбачається , що
відповідно до угоди № 115 ТС від 23.05.2013
року ,укладеної між позивачем ОСОБА_2
та Затоківською селищною радою
,позивач зобов'язався сплачувати за
користування земельною ділянкою
,загальною площею 30 кв.м. ,розташованою
за адресою Лиманський район,смт.Затока
м.Білгород-Дністровський Одеської
області.

Зазначена угода не може вважатися
законною підставою для користування
земельною ділянкою, оскільки не
передбачена Главою 15 Земельного
Кодексу України («Право користування
землею») та статтями 123,124 цього Кодексу.

У подальшому позивач самочинно
збудував будівлю магазин літ. «А»
,площею 9,2 кв.м., магазин літ. «Б», площею
5,2 кв.м., замощення літ.«Ш»,площею 161,28
кв.м.

Матеріали справи не містять докази
відведення позивачу земельної ділянки
для будування будівель.

Матеріали справи не містять докази
звернення позивача до Інспекції ДАБК в
Одеській області щодо отримання
дозволу на початок виконання робіт
або відмову у видачі декларацій.

Збудовані позивачем споруди є
самочинним будівництвом.

Відповідно до частин 1,2 статті 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була виділена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, що
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Частиною 2 статті 331 ЦК України
передбачено, що право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Механізм та умови прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів визначено постановою Кабінету
Міністрів України від 13 квітня 2011 р. №
461 « Про затвердження порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів».

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 р. «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» визнання права власності
на незавершений об'єкт самочинного
будівництва не допускається, оскільки
це суперечить змісту як ч. 3 ст. 376, так і
ст. 331 ЦК.

За загальним правилом кожна особа
має право на захист свого цивільного
права лише в разі його порушення,
невизнання або оспорювання (частина
перша статті 15 ЦК України, частина
перша статті 3 ЦПК України).

Власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності лише у разі, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який посвідчує його право
власності ( ст. 392 ЦК України).

Таким чином, при розгляді справ за
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво суду слід
було мати на увазі, що відповідно до ст.
26 Закону України від 16 листопада 1992
року № 2780-XII «Про основи
містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень та судами відповідно до їх
компетенції.

У зв'язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Суд першої інстанцій не встановив
правові підстави для звернення ОСОБА_2
до суду із заявленими вимогами,
ураховуючи, що чинним законодавством
передбачено іншу процедуру прийняття в
експлуатацію новоствореного
нерухомого майна, порядок проведення
державної реєстрації та оформлення
права власності на нього.

Оскільки матеріали справи не містять
даних щодо звернення позивача до
Інспекції ДАБК в Одеській області
стосовно узаконення самочинного
будівництва, а також про відмову цих
органів у вирішенні спірного питання,
то висновки суду про визнання за
позивачем права власності на
самочинно збудовані будівлі є хибними.

Крім того суд першої інстанції не
звернув уваги на те,що земельні ділянки
на яких розташовані самочинно
збудовані позивачем споруди є
власністю територіальної громади
Затоківської селищної ради
м.Білгород-Дністровський Одеської
області , проте позов пред'явлений до
виконавчого комітету Затоківської
селищної ради ,який є неналежним
відповідачем.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що оскаржуване судове
рішення ухвалене з порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому відповідно до
п.п.3,4, ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_2 на користь держави підлягає
стягненню судовий збір у розмірі 1827
грн. ,від сплати якого звільнений
заступник Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора при принесенні
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ,
316, 319 ЦПК України, колегія суддів ,

вирішила:

Апеляційну скаргу Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора, діючого в інтересах держави
в особі Затоківської селищної ради,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 17 грудня 2013 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Виконавчого комітету Затоківської
селищної ради про визнання права
власності на самочинне будівництво
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір у розмірі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.А. Калараш

В.М. Гончаренко

Н.В. Комаровська