У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів:
Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» на
рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 вересня 2013 року, ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України» (далі - ПАТ «Державний ощадний
банк України») звернулось до суду з
указаним позовом, просило стягнути із
ОСОБА_3 заборгованість за договором
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 196 566 грн 08 коп.

Позовні вимог обґрунтовано тим, що 18
липня 2008 року між сторонами укладено
договір відновлювальної кредитної
лінії, за умовами якого ОСОБА_3 надано
кредит у розмірі 304 000 грн до 18 липня 2018
року.

Відповідно до додаткового договору № 1
від 31 травня 2012 року до вказаного
договору відновлювальної кредитної
лінії сторони домовились про
скорочення строку дії основного
зобов'язання до 31 травня 2012 року.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником умов договору
відновлювальної кредитної лінії
утворилась заборгованість у розмірі 196
566 грн 08 коп. (з яких основна сума боргу -
81 748 грн 83 коп., проценти - 89 022 грн 35 коп.,
пеня - 25 794 грн 90 коп.), яка підлягає
стягненню з останнього.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 13 березня 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
заборгованість за договором
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 170 771 грн 18 коп. В іншій частині
позову відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Ухвалою Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 червня 2013 року рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 13 березня 2013
року скасовано у зв'язку з
нововиявленими обставинами з тих
підстав, що відповідач не підписував
додаткового договору № 1 від 31 травня
2012 року до договору відновлювальної
кредитної ліні; справу призначено до
розгляду у суді першої інстанції.

У липні 2013 року ПАТ «Державний ощадний
банк України» уточнив позовні вимоги,
просив стягнути із ОСОБА_3
заборгованість за договором
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 196 566 грн 08 коп.

Уточнені позовні вимоги обґрунтовано
тим, що 18 липня 2008 року між сторонами
укладено договір відновлювальної
кредитної лінії № 80, за умовами якого
ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 304 000 грн
до 18 липня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
позичальника за вказаним договором із
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено
іпотечний договір № 80 від 18 липня 2008
року, за умовами якого в іпотеку банку
передано належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Після звернення стягнення на предмет
іпотеки за рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 вересня 2010 року, яке
набрало законної сили, іпотечне майно
було продано 7 вересня 2012 року, а
отримані від продажу грошові кошти у
розмірі 242 876 грн направлено на
погашення заборгованості ОСОБА_3 за
договором відновлювальної кредитної
лінії.

Після продажу предмета іпотеки та
перерахунку банком заборгованості за
процентами, розмір заборгованості
ОСОБА_3 за договором відновлювальної
кредитної лінії становив 170 771 грн 18
коп., з яких тіло кредиту - 81 748 грн 83 коп.,
проценти - 89 022 грн 35 коп.

Таким чином, вказана сума підлягає
стягненню з відповідача на підставі п.
2.2.2 та п.3.2.2 договору відновлювальної
кредитної лінії.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 25 лютого 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний
ощадний банк України» просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у стягненні
заборгованості за кредитним договором,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив із того, що у Кредитному
договорі відсутні істотні умови, а
саме: відсутній графік платежів, не
деталізовано умови погашення кредиту.
Крім того, банком надано суду примірник
Кредитного договору, в якому без відома
та згоди позичальника зроблено дописки
у пункті 1.5.1.1 та розділі «Реквізити
сторін», що свідчить про неукладення
договору у цій частині.

Судами встановлено, що 18 липня 2008 року
між сторонами укладено договір
відновлювальної кредитної лінії № 80,
відповідно до якого ОСОБА_3 надано
кредит у розмірі 304 000 грн на строк до 18
липня 2018 року зі сплатою 21% річних за
користування грошовими коштами (далі -
Кредитний договір).

Розмір заборгованості ОСОБА_3 за
кредитним договором становить 196 566 грн,
з яких тіло кредиту - 81 748 грн 83 коп.,
проценти за користування кредитом - 89 022
грн 35 коп., пеня - 25 794 грн 90 коп.

Згідно із п. 1.1 Кредитного сукупна
вартість кредиту, графік платежів, вид
і предмет кожної супутньої послуги та
їх обґрунтування визначені в додатку
№ № 1-3 до цього договору, що є його
невід'ємною частиною. На дату
закінчення вказаного періоду
визначається сума фактичної
заборгованості за кредитом, яка
підлягає погашенню щомісячно рівними
частинами до 29 числа кожного місяця,
починаючи з серпня 2010 року. Остаточним
поверненням кредиту є 18 липня 2018 року.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» (у редакції,
чинній на час укладення Кредитного
договору) перед укладенням договору
про надання споживчого кредиту
кредитодавець зобов'язаний повідомити
споживача у письмовій формі про
кредитні умови, зокрема: орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); варіанти
повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; можливість дострокового
повернення кредиту та його умови. У
разі ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

Під час розгляду справи суди
встановили відсутність узгодженого
між кредитором та позичальником
графіку платежів, який мав бути
невід'ємною частиною Кредитного
договору, та дійшли висновку, що такі
обставини унеможливили належне
виконання боржником зобов'язань із
погашення заборгованості.

Оскільки на час звернення до суду із
позовом строк дії Кредитного договору
не закінчено, то із урахуванням
установлених обставин укладення
Кредитного договору, колегія суддів
погоджується із висновками судів
першої та апеляційної інстанцій про
відсутність підстав для дострокового
стягнення заборгованості за таким
договором.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний
ощадний банк України» посилається на
те, що позичальник міг належним чином
виконувати зобов'язання за Кредитним
договором, оскільки йому було надано
таблицю визначення сукупної вартості
кредиту та реальної процентної ставки.

Проте вказані доводи касаційної скарги
не заслуговують на увагу, оскільки
таблиця визначення сукупної вартості
кредиту та реальної процентної ставки
не є графіком платежів, який
передбачено п. 1.1 Кредитного договору.

Оскільки за відсутності графіку
платежів та реквізитів для оплати
заборгованості позичальник не міг
належним чином виконувати свої
зобов'язання, то не можна погодитись і з
нарахуванням банком пені за порушення
умов Кредитного договору.

З огляду на викладене, висновки судів
відповідають нормам матеріального і
процесуального закону та встановленим
обставинам справи, а доводи касаційної
скарги не спростовують законності
ухвалених судових рішень.

Таким чином, касаційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції та ухвала апеляційного суду -
залишенню без змін відповідно до ст. 337
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 16 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 25 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко