Номер провадження: 22-ц/785/7080/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Станкевича В.А.

Ступакова О.А

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
Головного управління
Держсанепідемслужби в Одеській
області, Котовського міжрайонного
управління головного управління
Держсанепідемслужби в Одеській
області, начальника Котовської СЕС
Яковленко Анатолія Васильовича,
ліквідаційної комісії Котовської
райсанепідемстанції про стягнення
невиплаченого розрахунку при
звільнені, компенсації за
невикористані дні відпустки та інших
нарахувань за апеляційною скаргою
голови ліквідаційної комісії
Котовської районної
санітарно-епідеміологічної станції на
заочне рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 08 серпня 2013 року,

встановила:

11 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Головного управління
Держсанепідемслужби в Одеській
області, Котовського міжрайонного
управління Держсанепідемслужби в
Одеській області, начальника
Котовської СЕС Яковленко А.В. про
стягнення невиплаченого розрахунку
при звільнені, компенсації за
невикористані дні відпустки та інших
нарахувань.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послалась на те, що з 01 квітня 1970 року
вона працювала у Котовській районній
санітарно-епідеміологічній станції. 29
грудня 2012 року під час ліквідації
Котовської райсанепідемстанції її
звільнили з роботи згідно п.1 ст. 40 КЗпП
України. Однак, позивачка вказувала на
те, що порівняно з іншими працівниками,
які залишилися працювати, вона має
більш високу кваліфікацію і
продуктивність праці, також посада, яку
вона займала, фактично не була
скорочена, її займає інша особа. Також
позивачка вказувала на інші порушення,
які були допущені при її звільнені.

З огляду на вищенаведене позивачка
просила стягнути на її користь
заборгованість за проведеним
розрахунком, яку їй не виплатили при
звільнені, компенсації за
невикористані дні відпустки; стягнути
на її користь компенсацію за затримку
розрахунку у розмірі її середнього
заробітку по день фактичного
розрахунку; стягнути на її користь
компенсацію за невчасно виплачену
компенсацію в сумі трьохмісячного
середнього заробітку; стягнути на її
користь спричинену моральну шкоду у
розмірі 20 000 грн.

В судовому засіданні:

- позивач та її представник ОСОБА_5,
просили суд задовольнити позов;

- представник відповідача у судове
засідання не з'явився;

- голова ліквідаційної комісії
Котовської райсанепідемстанції
заперечував проти задоволення позову,
вказавши, що вина Держсанепідемслужби
в Одеській області при звільнені
відсутня та позивачем в ході судового
розгляду не доведена. Ніякої моральної
шкоди позивачу підприємство не
причинило, тому просив відмовити
позивачу у задоволені позовних вимогах
у повному обсязі.

Заочним рішенням Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 08 серпня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Суд першої інстанції стягнув з
ліквідаційної комісії Котовської
райсанепідемстанції на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію за невикористані
дні відпустки у розмірі 2800 грн., у
відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

В решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ліквідаційної комісії
Котовської райсанепідемстанції на
користь держави судовий збір у сумі 229
грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі голова
ліквідаційної комісії Котовської
районної санітарно-епідеміологічної
станції просить заочне рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково вищевказаний
позов, суд першої інстанції на підставі
ст.ст. 75, 83, 116, 117, 237-1 КЗпП України, Закону
України «Про відпустки», обґрунтовано
виходив з наступного.

Позивач перебувала в трудових
стосунках з відповідачем з 1970 року по 29
грудня 2012 року.

Згідно з наказом від 29 грудня 2012 року
позивач звільнена з посади на підставі
п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач не сплатив компенсацію за
невикористані дні відпустки.

Згідно наказу №76 від 12 жовтня 2012 року
Котовської районної СЕС на виконання
наказу Міністерства охорони здоров'я
України від 21 вересня 2012 року №176-о
Котовська районна СЕС була ліквідована
29 грудня 2012 року.

Всі юридичні і фінансові зобов'язання
Котовської районної СЕС були
зареєстровані кредиторською
заборгованістю.

03 січня 2013 року платежі знов
відправлялися в УДКСУ, але були
повернуті у зв'язку з тим, що рахунки
Котовської районної СЕС заблоковані,
так як Котовська районна СЕС
ліквідована, а нова установа
кредиторську заборгованість не
прийняла.

Суд першої інстанції дійшов до
правомірного висновку про доцільність
стягнення з відповідача на користь
позивача грошової компенсації за
невикористані дні відпустки у розмірі
2800 грн.

Районний суд вірно зауважив, що
внаслідок порушення трудових прав,
ОСОБА_3 перенесла певні моральні
страждання, були порушені її нормальні
життєві зв'язки та умови побуту, від
позивачки вимагалися додаткові
зусилля по організації свого життя,
остання була позбавлений можливості
реалізовувати свої звички та бажання.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно стягнув з відповідача на
користь позивачки у відшкодування
моральної шкоди 3 000 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення по даній справі врахував
положення ст. 6 Європейської Конвенції
про захист прав і основних свобод
людини щодо того, що кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд.

При цьому, судова колегія наголошує, що
згідно з ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 10 грудня 2013 року
(яка набрала законної сили),
вищевказане заочне рішення
Котовського міськрайонного суду
Одеської області від 08 серпня 2013 року
було залишене без змін (а.с. 90).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10
ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог
або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК
України.

Судова колегія вважає, що відповідач не
довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх
заперечень щодо вищевказаного позову,
що є обов'язком сторін згідно з
засадами змагальності процесу за ст. 10
ЦПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу голови
ліквідаційної комісії Котовської
районної санітарно-епідеміологічної
станції - відхилити.

Заочне рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 08 серпня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
Головного управління
Держсанепідемслужби в Одеській
області, Котовського міжрайонного
управління головного управління
Держсанепідемслужби в Одеській
області, начальника Котовської СЕС
Яковленко Анатолія Васильовича,
ліквідаційної комісії Котовської
райсанепідемстанції про стягнення
невиплаченого розрахунку при
звільнені, компенсації за
невикористані дні відпустки та інших
нарахувань - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

В.А. Станкевич

О.А. Ступаков