АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Авіалінії Візз Ейр Україна» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,

встановила:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ТОВ «Авіалінії Wizz Air
Україна», в якому просила стягнути з
відповідача компенсацію в розмірі 400
євро, що станом на час подання позову 12
березня 2014 року складає 5148 грн. та
відшкодувати моральну шкоду в розмірі
3000 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 липня 2014 року позов
залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
в повному обсязі, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Вказувала, що вона, обґрунтовуючи свої
вимоги, посилалась не лише на
положення ч. 2 п. 5 ст. 104 Повітряного
кодексу України, а також і на Правила
повітряних перевезень пасажирів і
багажу та норми ст. 19, 20 Монреальської
Конвенції, на що суд першої інстанції
уваги не звернув. Суд першої інстанції
повинен був проаналізувати всі докази
та положення норм чинного
законодавства, однак суд вибірково
посилається лише на ст. 29 Монреальської
Конвенції, оскільки системний аналіз
ст. ст. 19, 22, 29 Монреальської Конвенції
дає підстави однозначно стверджувати,
що перевізник (відповідач) несе
відповідальність за шкоду, що сталась
внаслідок затримки рейсу, однак така
відповідальність обмежена певною
сумою.

Також апелянт посилалась на те, що в ч.3
ст. 101 Повітряного кодексу України
зазначено, що дія Закону України «Про
захист прав споживачів» поширюється на
повітряні перевезення. Тому висновок
суду про те, що ні Повітряний кодекс, ні
Варшавська Конвенція, ні Монреальська
Конвенція, як спеціальні нормативні
акти України відносно Закону України
«Про захист прав споживачів», ні
Правила перевізника, ні умови договору
на повітряне переведення не
передбачають відшкодування заподіяної
моральної шкоди авіаперевізником, є
необґрунтованим та безпідставним.

Вказувала, що за змістом Варшавської
Конвенції та Монреальської Конвенції,
пасажир має право на відшкодування
перевізником шкоди, що сталась
унаслідок затримки повітряного
перевезення, при цьому вказані
міжнародні акти не конкретизують вид
шкоди, що підлягає відшкодуванню, а
встановлюють лише обмеження щодо
розміру її відшкодування. Тому пасажир
внаслідок затримки повітряного
перевезення має право на відшкодування
як матеріальної, так і моральної шкоди.

Зазначала, що оскільки ні в міжнародних
договорах, ні в Повітряному кодексі
України не міститься прямої норми, яка
б забороняла стягувати з
авіаперевізників моральну шкоду, то до
цих правовідносин підлягають
застосуванню норми Закону України «Про
захист прав споживачів» та норми ЦК
України.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити. Представник
відповідача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивач ОСОБА_2 свої позовні
вимоги обґрунтовувала тим, що 23 грудня
2012 року вона повинна була летіти рейсом
WU 6182 Барселона Жирона - Київ Жуляни,
однак вказаний рейс було затримано і
відповідач, як перевізник, не надав
позивачу належної інформації про
причини затримки рейсу, не забезпечив
належним харчуванням та питною водою,
не надав приміщення в готелі для
очікування, в зв'язку з тривалою
затримкою рейсу. У зв'язку з чим позивач
вимушена була звернутись до суду з
вказаним позовом для захисту свого
порушеного права.

Відповідно до ст. 19, 22 Конвенції про
уніфікацію деяких правил повітряних
перевезень ( Монреальської конвенції)
перевізник несе відповідальність за
шкоду, заподіяну внаслідок затримки в
повітряному перевезенні пасажирів,
багажу або вантажу. Відповідальність
перевізника стосовно кожного пасажира
у випадку заподіяння шкоди внаслідок
затримки під час перевезення
пасажирів, обмежується сумою 4150
спеціальних прав запозичення.

Частиною 5 ст. 104 Повітряного
кодексу України встановлено право
пасажира на компенсацію у разі відмови
перевізника у перевезенні проти його
волі у розмірі 400 євро - для рейсів
дальністю від 1500 до 3500 кілометрів.

Заподіяння моральної шкоди, на
думку позивача, у даному випадку
передбачено положеннями Закону
України «Про захист прав споживачів».
Моральна шкода полягає у заподіянні
позивачу душевних страждань через
неможливість своєчасно прибути до
міста Києва та зустрітись із дітьми,
неможливості своєчасно прибути на
робоче місце і працювати. Також
позивачу завдано серйозного фізичного
дискомфорту у зв'язку з тим, що позивач
та інші пасажири провели в аеропорту
більше 18 годин без можливості
нормального відпочинку та сну,
порушено право позивача, передбачене
ст. 106 ПК України, на надання номеру в
готелі для відпочинку пасажира, рейс
якого відкладено на наступний день від
дня, передбаченого в розкладі та
зазначеного у квитку.

Судом першої інстанції при
розгляді даної справи встановлено, що
позивачем ОСОБА_2 було придбано
електронні авіаквитки на рейси: WU 6182 , WU
6182 на повітряне перевезення за
маршрутом Київ Жуляни - Барселона
Жирона, Барселона Жирона - Київ Жуляни.

23 грудня 2012 року мала місце затримка
рейсу WU 6182, внаслідок неналежних для
польотів погодних умов, вказані
відомості підтверджуються
телевізійним сюжетом ТОВ
«Телерадіокомпанія «Студія « 1+1», який
було надано як доказ стороною
позивача, а також копією бортового
журналу рейсу WU 6182.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про відшкодування
компенсації у сумі, еквівалентній 400
Євро, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до положень ст. 29
Монреальської Конвенції міжнародний
повітряний перевізник за заподіяну
шкоду несе тільки майнову
відповідальність, розмір якої
обмежений реальними та документально
доведеними збитками. Посилання
позивача на наявність права на
отримання такої компенсації, що
передбачене п. 5 ч. 2 ст. 105 Повітряного
кодексу України, визнані судом першої
інстанції безпідставними, оскільки
зазначеною норму Закону передбачено
виплату перевізником пасажиру
компенсації, якщо пасажиру відмовлено
у перевезенні проти його волі.

Враховуючи, що положеннями норм
міжнародного права, які регулюють
повітряні перевезення, зокрема, ст. 24, 32
Варшавської Конвенції та ст. 29, 49
Монреальської Конвенції, передбачено
стягнення лише фактичної шкоди , суд
першої інстанції дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову в частині вимог про
стягнення з відповідача на користь
позивача компенсації в розмірі 400євро,
що станом на час подання позову за
курсом НБУ складає 5148 грн., оскільки
позивачем не надано доказів та
документально доведених збитків, а
також судом не встановлено, що затримка
вильоту рейсу відбулася саме з вини
відповідача.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що ні Повітряний кодекс
України, ні Варшавська Конвенція, ні
Монреальська Конвенція, як спеціальні
нормативні акти відносно Закону
України «Про захист прав споживачів»,
ні Правила перевізника, ні Умови
договору на повітряне перевезення не
передбачають відшкодування заподіяної
моральної шкоди міжнародним
авіаперевізником.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
позивача є аналогічними обґрунтуванню
її позовної заяви, вони були предметом
розгляду суду першої інстанції та
правильно були відхилені судом.

Наполягаючи на обґрунтованості
вимог про стягнення компенсації в сумі
400 євро, представник апелянта
підтвердив, що розмір такого
відшкодування визначений позивачем
саме на підставі положень ч. 5 ст. 104
Повітряного кодексу України.

Колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про безпідставність таких
вимог, оскільки частиною 5 ст. 104
Повітряного кодексу України
зазначений розмір компенсації
передбачено у тому разі, якщо пасажирам
відмовлено у перевезенні проти їхньої
волі.

Проте, як встановлено з
матеріалів справи, позивачу не було
відмовлено у її перевезенні - рейс було
затримано на 18 годин, оскільки літак,
який його виконував, був змушений
здійснити посадку у аеропорту міста
Барселона замість аеропорту міста
Жирона, через несприятливі погодні
умови.

Компенсація пасажирам у разі
затримки рейсу передбачена ст. 106
Повітряного Кодексу України,
відповідно до якої авіаперевізник
повинен надати пасажирам сприяння,
передбачене пунктами 1 і 4 частини
п'ятої статті 105 цього Кодексу, у разі
затримки рейсу. Якщо виконання
затриманого рейсу відкладається на
день, наступний за днем його виконання,
передбаченим розкладом і зазначеним у
квитку, перевізник повинен надати
пасажирам номери у готелі, харчування
та забезпечити трансфер за маршрутом
аеропорт - готель - аеропорт. Якщо
затримка рейсу перевищує п'ять годин,
пасажирам має бути запропоновано
обслуговування відповідно до частини
другої статті 104 цього Кодексу.

Проте, як правильно зазначив суд
першої інстанції, матеріали справи не
містять будь-яких доказів заподіяння
позивачу матеріальних збитків у
зв'язку із затримкою рейсу, та доказів
тих обставин, що позивач у зв'язку з
затримкою рейсу понесла витрати на
обслуговування, яке відповідно до ст.
106 ПК України мав надати відповідач.

Крім того, як встановлено судом
першої інстанції та вбачається з
матеріалів справи, зокрема, копії
бортового журналу рейсу WU 6182 «політ
направлено до Барселони через погодні
умови».

Посилання представника апелянта
на те, що бортовий журнал є неналежним
доказом, оскільки є внутрішнім
документом відповідача, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
відповідно до ст. 29, 34 Конвенції про
міжнародну цивільну авіацію (1944 року),
до якої Україна приєдналась 10.08.1992
року, бортовий журнал належить до
переліку обов'язкової документації,
ведення якої передбачено на кожному
повітряному судні відповідно до форми,
визначеної Конвенцією.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно вказав, що відповідно до
вимог ст. 19 Монреальської Конвенції ,
ст. 20 Варшавської Конвенції (Конвенція
для уніфікації деяких правил, що
стосуються міжнародних повітряних
перевезень від 12 жовтня 1929 р.), та Правил
перевізника, перевізник не несе
відповідальності за порушення строку
доставки пасажира до пункту
призначення, якщо це порушення сталося
внаслідок непереборної сили, усунення
несправності транспортного засобу, яка
загрожувала життю або здоров'ю
пасажирів чи за інших обставин, що не
залежали від перевізника.

Щодо наявності підстав для
відшкодування моральної шкоди, то
доводи апелянта зводяться до тверджень
про неправильне тлумачення судом
першої інстанції норм Монреальської
конвенції, оскільки, на думку апелянта
та її представника, зазначеною
Конвенцією визначено максимальний
розмір відшкодування, який має бути
компенсовано пасажиру у разі
заподіяння шкоди. При цьому міжнародні
акти не конкретизують вид шкоди, що
підлягає відшкодуванню : моральна чи
матеріальна. І оскільки жодна із норм
не містить заборони на відшкодування
моральної шкоди, то позивач вважає свої
вимоги про відшкодування моральної
шкоди законними.

Колегія суддів вважає такі
доводи апеляційної скарги позивача
безпідставними та необґрунтованими,
враховуючи наступне.

Частиною 3 ст. 101 Повітряного
Кодексу України встановлено, що дія
Закону України «Про захист прав
споживачів» поширюється на повітряні
перевезення, крім питань, які
врегульовані цим Кодексом, правилами
повітряних перевезень пасажирів та
вантажів, міжнародними договорами
України.

Відповідно до ст. 55 Конвенції про
уніфікацію деяких правил міжнародних
повітряних перевезень від 28.05.1999 року (
Монреальської Конвенції), норми цієї
Конвенції мають переважну силу над
будь-якими нормами, що застосовуються
до міжнародного повітряного
перевезення.

Статтею 19 Монреальської Конвенції
передбачено, що перевізник несе
відповідальність за шкоду, заподіяну
внаслідок затримки в повітряному
перевезенні пасажирів, багажу або
вантажу. Однак перевізник не несе
відповідальності за шкоду, заподіяну
внаслідок затримки, якщо доведе, що він,
його службовці та агенти вжили всіх
заходів, які могли б бути необхідними
для того, щоб уникнути шкоди, або що для
нього чи для них було неможливо вжити
таких заходів.

Статтею 22 вказаної Конвенції
визначено, що у випадку шкоди,
заподіяної внаслідок затримки під час
перевезення пасажирів, про яку йдеться
в статті 19, відповідальність
перевізника стосовно кожного пасажира
обмежується сумою 4150 спеціальних прав
запозичення.

Відповідно до ст. 29
Монреальської Конвенції, під час
перевезення пасажирів, багажу та
вантажу будь-який позов стосовно
заподіяної шкоди, незалежно від його
підстави, чи то на підставі цієї
Конвенції, договору, у зв'язку з
правопорушенням або на будь-якій іншій
підставі, може бути поданий лише
відповідно до умов і меж
відповідальності, які передбачені цією
Конвенцією, без шкоди для визначення
кола осіб, що мають право на позов, та
їхніх відповідних прав. При будь-якому
такому позові штрафи, штрафні санкції
чи будь-які інші виплати, що не
стосуються компенсації фактичної
шкоди, не підлягають стягненню.

Відповідно до Правил повітряних
перевезень пасажирів і багажу,
затверджених наказом Міністерства
транспорту та зв'язку України від 23.04.2010
року № 216 , які були чинними на час
виникнення спірних правовідносин та
втратили чинність 25.01.2013 року з
набуттям чинності Правилами
повітряних перевезень пасажирів і
багажу, затвердженими наказом
Міністерства інфраструктури від 30.11.2012
року № 735, ці Правила розроблені з
урахуванням положень Варшавської
конвенції 1929 року, Монреальської
конвенції 1999 року та Загальних умов
перевезень пасажирів і багажу,
встановлених Міжнародною асоціацією
повітряного транспорту. Права
пасажирів, що вирушають з/до аеропортів
Європейського Союзу, у разі відмови в
перевезенні, скасування або затримки
рейсу визначає глава XVII Правил.

Відповідно до п.2 гл.2 розділу
ХХІХ Правил, відповідальність
перевізника за неналежне перевезення в
будь-якому випадку обмежена реальними
збитками, доведеними пасажирами.

Відповідно до п.1 Розділу ХХХ Правил,
під час перевезення пасажирів, багажу
будь-який позов стосовно заподіяної
шкоди, незалежно від його підстави, чи
то на підставі Монреальської ( 995_594 ) або
Варшавської конвенції ( 995_181 ) (залежно
від того, яка з них застосовується), або
договору, у зв'язку з правопорушенням
або на будь-якій іншій підставі, може
бути поданий лише відповідно до умов і
меж відповідальності, які передбачені
цими Правилами, без шкоди для
визначення кола осіб, що мають право на
позов, та їх відповідних прав. У разі
будь-якого такого позову штрафи,
штрафні санкції чи будь-які інші
виплати, що не стосуються компенсації
фактичної шкоди, не підлягають
стягненню.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
вимог про відшкодування моральної
шкоди, оскільки вищевказаними
нормативними актами розмір
відповідальності перевізника обмежено
реальними матеріальними збитками, що
не можуть перевищувати встановлені
розміри. Відшкодування немайнової
(моральної) шкоди міжнародними
нормативними актами не передбачено.

Доводи апеляційної скарги позивача про
можливість відшкодування моральної
шкоди на підставі Закону України «Про
захист прав споживачів» колегія суддів
також вважає безпідставними, оскільки
відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України
«Про захист прав споживачів» і п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12.04.1996 року № 5 «Про
практику розгляду цивільних справ за
позовами про захист прав споживачів»,
суд одночасно вирішує питання щодо
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди при задоволенні вимог споживача.
При цьому задоволення такої
вимоги можливо лише у врахуванням
положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про захист прав споживачів», які
передбачають права споживачів на
відшкодування моральної ( немайнової )
шкоди, заподіяної небезпечною для
життя і здоров'я людей продукцією (
товаром, роботою, послугою, що
виробляються, виконуються чи надаються
для суспільних потреб) у випадках,
передбачених законодавством.

Інші доводи апеляційної скарги
не містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.
Колегія суддів вважає, що висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення позову
відповідає вимогам закону і обставинам
справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апелянта не
спростовують наведеного і зроблених в
рішенні суду першої інстанції
висновків, в зв'язку з чим підстави для
його скасування і задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 липня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: