Справа № 463/1094/14
Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/5732/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської
області у складі: головуючого - судді:
Берези В.І., суддів: Бойко С.М.,
Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря
судового засідання: Іванової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на заочне рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 17 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7
про позбавлення права користування
житлом, -

в
с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про позбавлення права
користування житловим приміщенням -
відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити та
позбавити ОСОБА_7 права користування
житловим приміщенням за адресою
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі зазначає, що
судом не у повному обсязі встановлені
обставини, які мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи, суд
невірно застосував окремі норми
матеріального права та порушив норми
процесуального права. Вимога позивачів
позбавити ОСОБА_7 права користування
житловим приміщенням є законною та
ґрунтується на нормах ч.2 ст. 405 ЦК
України та ст. 72 ЖК України. Відповідач
з 2010 року у спірному житлі не проживає,
участі в утриманні будинку не бере,
уникає здійснення свого обов`язку по
реєстрації нового місця проживання, на
вимоги перереєструвати таке не реагує.
Судом не прийнято до уваги ряд актів
про те, що відповідач не проживає у
житлі з 2010 року. Непроживання
відповідача більше одного року та
наявність поважних причин відсутності
підтверджує про втрату права на
користування спірним приміщенням з
підстав ч.2 ст.405 ЦК України.
Співпозивачі зареєстровані у АДРЕСА_1
ще з 1997 року, з 2010 року ОСОБА_2 повторно
прописана за вказаною адресою.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 -
представник позивача ОСОБА_2,
апеляційну скаргу підтримала,
співпозивачі до суду не з`явились,
подали письмові заяви про розгляд
справи у їх відсутності, апеляцію
підтримують, відповідач не з`явився,
хоч був повідомлений про розгляд
справи за адресою реєстрації такого,
тому справу заслухано без його участі.

Заслухавши апелянта, суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про право власності
№ЛЖ2527, виданого 20 жовтня 2008 року
Управлінням департаменту економічної
політики Львівської міської ради
(а.с.21), 45/100 ідеальних частин будинку,
який-знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
належить ОСОБА_4 - 9/100 ідеальних частин
будинку, ОСОБА_5 - 9/100 ідеальних частин
будинку, ОСОБА_6 - 9/100 та ОСОБА_2, ОСОБА_8 -
теж 9/100 ідеальних частин будинку.

З довідки з місця проживання про склад
сім`ї і прописку №775 від 22-02.2014 року
(а.с.22) вбачається, що в будинку АДРЕСА_1
зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_7
(а.с.32) - відповідач .

Згідно з актів, складених комісією ЛКП
507 від 12 травня 2013 року (а.с.23), 23 липня 2013
року (а.с.24), 13 грудня 2013 року (а.с.25), при
перевірці, за адресою: АДРЕСА_1 вказано,
що ОСОБА_7 по вказаній адресі не
проживає з 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції зазначив про те, що
позивачами не наведено переконливих
доказів про те, що відповідач не
проживає за адресою з 2010 року, проте
як акти непроживання складені у
грудні, травні, липні 2013 року та доказів
відсутності протягом часу, на який
вказують позивачі, з 2010 року, не
представлено. При цьому суд першої
інстанції послався на норми ч.ч. 1, 2
ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Однак, з таким висновком суду колегія
суддів погодитись не може з наступних
підстав.

Як вбачається з позовної заяви,
позивачі при заявлені вимоги про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
посилались на норми ст.72 Житлового
кодексу України та ст. 405 Цивільного
кодексу України.

Статтею 72 Житлового кодексу України
визначається порядок визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, який провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени
сім`ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім`ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім`ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно. Члени сім'ї власника будинку
(квартири) зобов'язані дбайливо
ставитися до жилого будинку (квартири).
Повнолітні члени сім'ї власника
зобов'язані брати участь у витратах по
утриманню будинку (квартири) і
придомової території та проведенню
ремонту. Спори між власником та членами
його сім'ї про розмір участі в витратах
вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Як видно з матеріалів справи, позивачі
є співвласниками спільної часткової
власності по 9/100 кожен житлового
будинку по АДРЕСА_1.

Відповідач зареєстрований у житловій
квартирі цієї спільної часткової
власності як колишній член сім`ї
власника.

Як видно з рішення Личаківського
районного суду м.Львова від 5 березня 2012
року, шлюб між відповідачем та
позивачем ОСОБА_2, яка є співвласником
з іншими позивачами житла, розірвано
/а.с.26/.

Враховуючи наведене, до спірних
правовідносин слід застосовувати
норми ст. 405 ЦК України, якою
врегульовується право на користування
житлом члена сім`ї власника, який у
випадку відповідача має статус
колишнього члена сім`ї власника.

Всупереч заявленим позовним вимогам
про втрату права на користування
житлом з підстав встановлених ст.405 ЦК
України, суд першої інстанції невірно
застосував до спірних правовідносин
норми матеріального права а саме ст. 71
ЖК України, на яку позивачі не
посилались та якою врегульовані
відносини між наймачем та членами його
сім`ї , а не між власником та членами
його сім`ї.

Окрім того, суд першої інстанції при
розгляді справи не надав оцінки тим
доводам позивачів, які пов`язували
відсутність за адресою реєстрації
відповідача з 2010 року, оскільки до
розлучення такі (сторони) понад два
роки разом не проживали та спільного
господарства не вели.

Так, з рішення Личаківського районного
суду м.Львова від 5 березня 2012 року про
розірвання шлюбу між відповідачем та
позивачем ОСОБА_2 видно про визнання
відповідачем того, що більше двох років
сторони проживають окремо, цю
обставину встановлено в 2012 році, а отже
відповідач визнав те, що не проживає з
ОСОБА_2 з 2010 року, оскільки рішення про
розірвання шлюбу не оскаржував та цих
обставин в подальшому не заперечував.
Відсутність такого з 2010 року у спірному
житлі підтверджують акти, наявні в
матеріалах справи, складені
представниками ЛКП -507 з опитуванням
такими сусідів. Зазначені акти
підтверджують обставину непроживання
відповідача саме з 2010 року, що
відповідає і встановленому рішенням
суду про розірвання між сторонами
шлюбу.

Враховуючи наведене, факт непроживання
відповідача більше одного року у
житловому приміщенні як колишнього
члена сім`ї власника є підтвердженим,
що є тією підставою, яка дає право
визнати такого, що втратив право на
користування цим житлом, та право
позивачів, в силу ст. 150 ЖК України, як
порушене, підлягає захисту в судовому
порядку.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
неправильним застосуванням норм
матеріального права та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, в силу вимог ч.1 ст.309
ЦПК України, залишатися в законній
силі не може й підлягає скасуванню з
ухваленням нового про задоволення
позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 309, ст.ст. 314,
319 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 17 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити,
визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право
на користування жилим приміщенням у
АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскарженим в касаційному
порядку протягом двадцяти днів подачею
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Береза В.І.

Судді:
Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.