Києво-Святошинський районний суд
провадження 2/369/4444/14
РІШЕННЯ

Іменем України

02.12.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності, зобов'язання вчинити
дії, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року позивачка
звернулась до суду з даним позовом.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона з
ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з 1979 року по 2011 рік. В період шлюбу
ними було придбано нерухоме майно, до
складу якого входить земельна ділянка
та садовий будинок, що знаходяться по
АДРЕСА_2 в садовому товаристві «Старі
мости» в с.Мих.Рубежівка
Києво-Святошинського району Київської
області. Оскільки згоди щодо
добровільного поділу майна вони не
досягли, тому зверталась до суду з
позовом про поділ майна подружжя.
Рішенням суду, що набрало законної
сили, поділено майно. Разом з тим, в
рішенні суду були допущені помилки
щодо часток та площі земельної ділянки
з садовим будинком. Для врегулювання
даних помилок, вона звернулась до суду
з заявою про роз'яснення рішення суду,
але отримала відмову. Дана помилка не
дає можливості зареєструвати право
власності в реєстраційній службі.
Посилалась на Закон України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно» та постанову Кабінету
Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013
року.

Просила суд визнати за нею та ОСОБА_2
право власності, по ? частині за кожним,
на земельну ділянку площею 0,0603га з
кадастровим номером :05:002:0294, та
садовий будинок НОМЕР_1 загальною
площею 145 кв.м, що кладає 72,5 кв.м та
знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, садове
товариство «Старі мости»; зобов'язати
управління Держземагенства в
Києво-Святошинському районі Київської
області на підставі розробленої
технічної документації внести до бази
даних Державного земельного кадастру
відомості про поділ земельної ділянки
та зареєструвати дві окремі земельні
ділянки; зобов'язати реєстраційну
службу зареєструвати за сторонами
право власності на земельні ділянки та
садовий будинок.

У судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали.
Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач та
його представник проти позову
заперечували. Подали суду письмові
заперечення. Просили суд закрити
провадження по справі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 1979
року до 02 грудня 2011 року.

Статтею 57 СК України передбачено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при
здійснені подружжям права спільної
сумісної власності дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. А отже дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного
Кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 червня 2013 року
визнано за ОСОБА_1 право власності на ??
частини квартир АДРЕСА_3, на ? частини
квартири АДРЕСА_1 та на ? частини
земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0,6 га з
садовим будинком за адресою: садівниче
товариства «Старі мости», АДРЕСА_2.
визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частини квартир АДРЕСА_3, на ? частини
квартири АДРЕСА_1 та на ? частини
земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0,6 га з
садовим будинком за адресою: садівниче
товариства «Старі мости», АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва
визнано за ОСОБА_1 право власності на
0,173 частини квартир АДРЕСА_3 та визнано
за ОСОБА_2 право власності на 0,827
частини квартир АДРЕСА_3. В решті
рішення районного суду залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 листопада 2013
року рішення судів залишено без змін.

При розгляді даної справи судом
встановлено, що в період
зареєстрованого шлюбу подружжям було
набуте нерухоме майно, в тому числі
земельна ділянка площею 0,0603га з
цільовим призначенням для ведення
садівництва у садовому товаристві
«Старі мости», кадастровий номер
:05:002:0294, приватизована ОСОБА_2 на
підставі рішення
Михайлівська-Рубежівської сільської
ради від 07 жовтня 1997 року, згідно якого
був виданий державний акт на право
приватної власності на землю ІІ-КВ
№087068 від 14 жовтня 2000 року; 15 лютого 2012
року ОСОБА_2 було отримано свідоцтво
про право власності на садовий будинок
НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 у садовому
товаристві «Старі мости» в с.
Михайлівка-Рубежівка
Києво-Святошинського району Київської
області, який розташований на
вищевказаній земельній ділянці.

На підставі наведеного, суд приходить
до висновку, що земельна ділянка та
садовий будинок були предметом поділу,
тому повторно не може бути поділений.
Посилання позивачки на те, що поділена
була інша земельна ділянка, яка має
іншу площу, та не вказано частку
садового будинку, суд до уваги не бере,
оскільки воно суперечить матеріалам
справи, поясненнями сторін, які
вказали, що іншої земельної ділянки за
такою ж адресою не мали та ділили саме
земельну ділянку 0,0603га. Не може бути
підставою для повторного визнання
права власності неповнота або описки в
судовому рішенні.

Також суд не погоджується з доводами
представника відповідача, що
провадження по справі підлягає
закриттю, оскільки спір між тими ж
сторонами, про той самий предмет та з
тих самих підстав вже вирішений та
рішення суду набрало законної сили.
Так, підставами визнання права
власності по даній справі, що зазначено
в позовній заяві та вказувалось при
наданні пояснень, є помилки в рішенні
Шевченківського районного суду м.
Києва, та вимоги Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно» та постанови Кабінету
Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013
року.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяжень підлягає
внесенню до Державного реєстру прав.

За ст. 4 Закону обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичній особі, зокрема право
власності на нерухоме майно.

Порядок здійснення державної
реєстрації встановлений ст. 15 Закону
України «Про державну реєстрацію».

Процедура проведення державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, визначається Порядком,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013
року.

Ст. 22 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено, що в
разі якщо документи для державної
реєстрації прав та їх обтяжень подано
не в повному обсязі, передбаченому
нормативно-правовими актами, державний
реєстратор приймає рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень і
письмово повідомляє про це.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вимоги щодо зобов'язання вчинити дії не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачем не подано суду доказів
звернення до відповідних установ щодо
проведення державної реєстрації права
власності та отримання відмови.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні
вимог про визнання права власності,
тому не підлягають задоволенню вимоги
про зобов'язання вчинити дії, які також
є передчасними.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності,
зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич