Справа № 496/5459/13-ц
Провадження 2/496/206/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09.10.2014 року Біляївський районний суд
Одеської області

у складі: головуючого - судді Калінюка
Р.Б.,

при секретарі - Радош А.К.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Біляївка
цивільну справу за уточненим позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Біляївської районної
державної нотаріальної контори
Одеської області та виконавчого
комітету Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
про визнання рішення незаконним,
свідоцтва №74 про право власності на
житловий будинок недійсним, -

В С Т А Н О В И
В:

Позивач звернувся до суду з позовом,
який згодом уточнив, в якому просить
суд визнати, ОСОБА_1 та його матір,
ОСОБА_3, співвласниками в рівних
частках будинку АДРЕСА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_3
з моменту смерті ОСОБА_4, як спадкоємців
за законом першої черги. Визнати
ОСОБА_1, власником 1/2 частки будинку
АДРЕСА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_3 з моменту смерті
його батька ОСОБА_4. Визнати незаконним
рішення Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області -
№48 від 18 травня 2001 року в частині
видачі свідоцтва про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_3. Визнати недійсним свідоцтво №74
від 21 травня 2001 року про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
на ім'я ОСОБА_3. Визнати незаконною
відмову Біляївської державної
нотаріальної контори Одеської області
видати ОСОБА_1 свідоцтво про право
власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1
в якості спадщини за законом після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його батька ОСОБА_4.
Зобов'язати відповідача Біляївську
державну нотаріальну контору Одеської
області видати ОСОБА_1 свідоцтво про
право власності на 1/2 частку будинку
АДРЕСА_1 в якості спадщини за законом
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його батька
ОСОБА_4. Стягнути з відповідачів
солідарно на користь ОСОБА_1
відшкодування понесених ним судових
витрат та визнати його представника
ОСОБА_7 особою, яка надає правову
допомогу.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько, ОСОБА_4,
у власності якого був будинок АДРЕСА_1.
На момент його смерті разом з ним в
будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_1 та
його матір (дружина померлого) ОСОБА_3.

Також позивач зазначає, що вони з
матір'ю являються спадкоємцями першої
черги на момент смерті спадкодавця,
ОСОБА_4 та те, що вони проживали спільно
з ним, що підтверджується відміткою про
прописку в його паспорті та довідкою
виконавчого комітету Усатівської
сільської ради Біляївського району
Одеської області №2018 від 15.10.2001 року.

Відповідно до норм ст. ст.548, 549
Цивільного кодексу України в редакції
1963 року, який діяв на момент смерті
спадкодавця - позивач та його матір
прийняли спадок батька та з моменту
його смерті стали співвласниками в
рівних частках будинку АДРЕСА_1, як
спадкоємці за законом.

Однак, в лютому 2013 року з листа
архівного відділу Біляївської
районної державної адміністрації
Одеської області №27 від 04.02.2013 року він
дізнався, що згідно рішення
виконавчого комітету Усатівської
сільської ради Біляївського району
Одеської області №48 від 18 травня 2001
року та свідоцтва №74 від 21 травня 2001
року про право власності на житловий
будинок одноосібною власницею будинку
АДРЕСА_1 є його мати, ОСОБА_3, яка
померла, ІНФОРМАЦІЯ_4.

При цьому виконавчим комітетом
Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області в
оспорювальному ним рішенні про видачу
свідоцтва про право власності на
житлові будинки в с. Усатове №48 від 18
травня 2001 року зазначено, що воно
прийнято на підставі статей 27, 31 Закону
України « Про місцеве самоврядування в
Україні». Як видно з вищезазначеного
Закону України «Про місцеве
самоврядування», він не надає
виконавчим органам сільських,
селищних, міських рад право визначати
власником нерухомого майна давно
померлу особу.

Адже його мати, ОСОБА_3, померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, тоді як оспорюване ним
рішення прийнято відповідачем 18 травня
2001 року та й не може бути одноосібною
власницею будинку АДРЕСА_1, так як вище
зазначено, що позивач зі своєю матір'ю
спільно прийняли спадок після смерті
ОСОБА_4 і стали співвласниками в рівних
частках будинку АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому
засіданні на позовних вимогах
наполягала та просила суд задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_1.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_8 в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечував, надав
до суду заперечення на позовну заяву
(а.с.80-81) мотивуючи свою позицію тим, що у
позовні заяві позивач просить суд,
визнати його та його матір ОСОБА_3,
співвласниками в рівних частках
будинку АДРЕСА_1. Відповідно до ст. 25 ЦК
України, цивільна правоздатність
фізичної особи виникає у момент її
народження, а припиняється у момент її
смерті. Таким чином суд не може визнати
право власності на частку у спірному
житловому будинку за померлою ОСОБА_3.
Також позивач просить суд визнати за
ним право власності на ? частину
спірного житлового будинку у порядку
спадкування за законом після смерті
свого батька ОСОБА_4. Відповідно п. 23
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» від 30.05.2008 N 7, за наявності
умов для одержання у нотаріальній
конторі свідоцтва про право на
спадщину вимоги про визнання права на
спадщину судовому розглядові не
підлягають. Також представник
відповідача зазначає, що позивач не
надав жодного доказу того, що він не в
змозі отримати у нотаріальні конторі
свідоцтва про право на спадщину, та
взагалі у позовної заяві не зазначено,
звертався позивач до нотаріальної
контори, чи ні. Крім того позивач не
надав жодного правоустановчого
документа, якій би міг засвідчити, що
спірний житловий будинок належав його
померлому батьку, ОСОБА_4.

З огляду на вищевикладене на думку
представника відповідача ОСОБА_2 суд не
може визнати право власності на
спірний житловий будинок у рівних
частках за позивачем та його померлою
матір`ю.

Відповідно до позовної заяви позивач
також просить суд стягнути на його
корить понесенні ним витрати на
правову допомогу, та визнати його
представника особою, до надає правову
допомогу. Відповідно до ст. 57 ЦПК
України, правову допомогу може
надавати особа, яка є фахівцем у галузі
права і за законом має право на надання
правової допомоги. Відповідно до ст. 1
Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» договір про
надання правової допомоги -
домовленість, за якою одна сторона
(адвокат, адвокатське бюро, адвокатське
об'єднання) зобов'язується здійснити
захист, представництво або надати інші
види правової допомоги другій стороні
(клієнту) на умовах і в порядку, що
визначені договором, а клієнт
зобов'язується оплатити надання
правової допомоги та фактичні витрати,
необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»,
адвокатська діяльність здійснюється
на підставі договору про надання
правової допомоги. Відповідно до ст. 27
Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність», договір на
правову допомогу укладеться між
адвокатом та клієнтом. Тобто надавати
правову допомогу та укладати договори
про правову допомогу можуть тільки
адвокати. Тому на їх погляд заявлена
позовна вимога позивача про стягнення
на його корить понесенних ним витрат на
правову допомогу, та визнання його
представника особою, що надає правову
допомогу не може бути задоволена судом,
оскільки не надано доказів того, що
представник позивача є адвокатом, а бо
будь-яким другим фахівцем у галузі
права, передбаченим чинним
законодавством. Також представник
ОСОБА_2, ОСОБА_8, надав до суду
клопотання про застосування до
позовної заяви позовної давності
(а.с.141), мотивуючи її тим, що позивач
повинен був знати або знав про те, що
відповідно до запису у погосподарчій
книзі Усатівської сільської ради, на
час його реєстрації (1980р. кн. N19 о/р
НОМЕР_3, а.с.12-13) у спірному житловому
будинку, власником цього будинку була
ОСОБА_3. Це також підтверджується тим,
що відповідно до п. 25 Положення про
паспортну систему в СССР, затвердженою
постановою Міністрів СССР від 28.08.1974р.
№ 677 при здійсненні прописки (на той
час) потрібно було надати заяву
встановленого зразка, зі згодою
власника а саме ОСОБА_3, якій надає жилу
площу для прописки. Таким чином
твердження позивача, що він тільки в
лютому 2013 року дізнався про те, що
одноособовими власником спірного
будинку була визнана ОСОБА_3, не
відповідає дійсності. Тобто на його
думку, позивачем було пропущено строк
на звернення до суду по захисту своїх
прав, оскільки з 1980 року, пройшло вже 34
роки.

В судовому засіданні представник
Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
проти задоволення позовних вимог
заперечувала та підтримала
заперечення представника ОСОБА_2,
ОСОБА_8 також представник Усатівської
сільської ради підтримала клопотання
про застосування до позовної заяви
позовної давності та просила суд
відмовити в позові та задовольнити
вищезазначене клопотання.

Представник Біляївської державної
нотаріальної контори надав до суду
заяву про розгляд справи без їх участі
та заперечення на позовну заяву, в
якому зазначив, що по-перше слід
зазначити, що згідно Постанови №7
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» у справах про
спадкування нотаріуси не є
заінтересованими особами і не повинні
залучатися до участі у справі.
Біляївська районна державна
нотаріальна контора Одеської області
не згодна з вказаним позовом та вважає,
що він не підлягає задоволенню з
наступних підстав. Як вбачаєтья з
матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_3 помер
ОСОБА_4. 03.03.2014 року до Біляївської
районної державної нотаріальної
контори Одеської області надійшла
неналежним чином оформлена заява про
прийняття спадщини від позивача, до
якої було додано: копія повного витягу
з Державного реєстру актів цивільного
стану громадян щодо актового запису
про смерть від 10 грудня 2013 року; копія
свідоцтва про народження ОСОБА_1; копія
паспорту. Заява була залишена у
приймальній секретарю та
зареєстрована в журналі вхідної
кореспонденції за № 578/02-14, без
встановлення особи, яка надала заяву.
04.03.2014 року Біляївська районна державна
нотаріальна контора Одеської області
підготувала та надіслала лист на
адресу позивача за вихідним № 598/02-14 про
необхідності особисто з'явитися та
оформити відповідну заяву з наданням
необхідних документів, а саме: довідку
сільської ради про останнє місце
проживання померлого; довідку
сільської ради про фактичне прийняття
спадщини після померлого; довідку
сільської ради про прописаних на
момент смерті з померлим; документи,
підтверджуючи родинні відносини з
померлим; паспорт та ідентифікаційний
код; документи на спадкове майно.
Згідно з вимогами Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою. При
зверненні спадкоємця у зв'язку з
відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує
відомості стосовно факту смерті
спадкодавця, часу і місця відкриття
спадщини, кола спадкоємців, наявності
заповіту, наявності спадкового майна,
його складу та місцезнаходження,
необхідність вжиття заходів щодо
охорони спадкового майна. Факт смерті
фізичної особи і час відкриття
спадщини нотаріус перевіряє шляхом
витребування від спадкоємця свідоцтва
про смерть, виданого органом державної
реєстрації актів цивільного стану.

У разі неможливості пред'явлення
спадкоємцями свідоцтва про смерть
спадкодавця нотаріус повинен
витребувати від органу державної
реєстрації актів цивільного стану
копію актового запису про смерть
спадкодавця або повний витяг з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян щодо актового запису
про смерть.

Згідно з вимогами п. 124 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
від 31.10.1975 року № 45/5, - Свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям, що прийняли спадщину,
тобто тим, які фактично вступили в
управління або володіння спадковим
майном чи подали заяву в державну
нотаріальну контору про прийняття
спадщини (ст.549 Цивільного кодексу
УРСР).

Доказом вступу в управління чи
володіння майном можуть бути: довідка
управління будинками, правління
житлово-будівельного кооперативу,
виконавчого комітету місцевої Ради
депутатів трудящих про те. що
спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом з
ним, або про те що спадкоємцем було
взяте майно спадкодавця: довідка
фінансового органу, органу держстраху
чи іншого органу про те, що спадкоємцем
після відкриття спадщини сплачувались
податки або страхові платежі по
обов'язковому окладному страхуванню
або збори; квитанція про сплату
податку, платежу, збору; копія рішення
суду, яке вступило в законну силу, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; запис в паспорті
спадкоємця або в будинковій книзі, який
свідчить про те, що спадкоємець був
постійно прописаний в спадковому
будинку в період шести місяців після
дня смерті спадкодавця, та інші
документи, що підтверджують факт
вступу спадкоємця в управління чи
володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном може
служити наявність у спадкоємців
ощадної книжки, квитанції про здані в
ломбард речі, технічного паспорту на
автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва
на моточовен та інших документів,
виданих відповідними органами на ім'я
спадкодавця на майно, користуватися
яким можливо лише після належного
оформлення прав на нього. Ці документи
приймаються державним нотаріусом з
урахуванням у кожному випадку всіх
конкретних обставин і при відсутності
заперечень з боку інших спадкоємців.

Тобто, спадкоємцю було запропоновано
особисто з'явитися та надати необхідні
документи, також за вихідним № 686/02-32
від 14.03.2014 року було роз'яснено що
позивач має право звернутися до суду з
питань продовження строку для вступу в
спадщину.

Видача Свідоцтва про право на спадщину
за законом здійснюється за письмовою
заявою спадкоємця, згідно п. 4.15.
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
видача свідоцтва про право на спадщину
на майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна та за наявності у
спадковій справі всіх необхідних
документів.

Таким чином, дії Біляївської державної
нотаріальної контри Одеської області
цілком правомірні, видача свідоцтва
про право на спадщину не можливо без
надання правовставлюючих документів
на нерухоме майно на ім'я спадкодавця, а
видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно не належить до
нотаріальних дій.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення клопотання ОСОБА_8,
мотивуючи це тим, що згідно норм ст.ст.
10, 60 Цивільного процесуального кодексу
України - одним з принципів цивільного
судочинства є принцип змагальності
сторін, згідно якого кожна сторона має
довести обставини, на які посилається.
Заявником же при зверненні до суду з
заявою про застосування строків
позовної давності не надано в
розпорядження суду жодного доказу на
підтвердження зазначених ним доводів.

В розпорядження суду відповідачами не
надано жодного доказу того, що ОСОБА_1
будь-коли (до моменту надання
відповідачем, виконавчим комітетом
Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
погосподарських книг в розпорядження
суду при розгляді даної цивільної
справи) був ознайомлений з інформацією,
яка міститься в по господарській книзі
за 1980 рік (кн..№19 о/р НОМЕР_3 стор. 12-13 )
щодо спірного будинку АДРЕСА_1. Також в
розпорядження суду відповідачами не
надано жодного доказу того, що при
реєстрації позивача ОСОБА_1 в житловому
будинку АДРЕСА_1 будь-яким чином
зазначалось, що власницею спірного
будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_3. До
того ж - в жодній з наданих в
розпорядження суду відповідачем,
виконавчим комітетом Усатівської
сільської ради Біляївського району
Одеської області погосподарських книг
не зазначено, що в житловому будинку
АДРЕСА_1 не те, що була власницею, навіть
будь-коли проживала ОСОБА_3. Таким
чином, твердження представника
відповідачів, щодо того, що станом на 1980
рік позивачу, ОСОБА_1, було відомо, що
власницею спірного будинку є ОСОБА_3, є
всього лиш нічим не підтверджене
припущення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши
надані докази, приймаючи до уваги,
позиції представника позивача та
представників відповідачів суд
приходить до висновку, що позовну заяву
ОСОБА_1 слід залишити без задоволення,
застосувавши до позову строк позовної
давності з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні,
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4.

Після смерті ОСОБА_4, у будинку за
адресою: АДРЕСА_1 в період з 1968 року по
теперішній час були зареєстровані: 1967-69
рр. (кн.№4, о/р НОМЕР_4 стор. 64-65)
зареєстрований господар житлового
будинку: ОСОБА_4, також зареєстровані
такі особи: ОСОБА_3, ОСОБА_10; 1971-73 рр.
(кн.№5, о/р НОМЕР_5 стор.73-74)
зареєстрований господар житлового
будинку: ОСОБА_3, також зареєстровані
такі особи: ОСОБА_10; ОСОБА_11; ОСОБА_12;
1974-76 рр. - (кн.№12, о/р НОМЕР_6 стор.3-4)
зареєстрований господар житлового
будинку: ОСОБА_3; 1977-79рр. (кн.№13, о/р
НОМЕР_7 стор.90-91) зареєстрований
господар житлового будинку: ОСОБА_3;
1980-82 рр. (кн.№19, о/р НОМЕР_3 стор.12-13)
зареєстрований господар житлового
будинку: ОСОБА_3, також зареєстровані
такі особи: ОСОБА_1; ОСОБА_11; 1983-85 рр.
(кн.№14, о/р НОМЕР_8) зареєстрований
господар житлового будинку: ОСОБА_3,
також зареєстровані такі особи: ОСОБА_1;
ОСОБА_11; ОСОБА_13; 1986-90 рр. (кн.№14, о/р
НОМЕР_9) зареєстрований господар
житлового будинку: ОСОБА_3; також
зареєстровані такі особи: ОСОБА_1; 1991-95
рр. - (кн. №16, о/р№1476) зареєстрований
господар житлового будинку: ОСОБА_3,
також зареєстровані такі особи: ОСОБА_1;
1995-2000 рр.. ( кн.№17, о/р 1544 стор.67) господар
житлового будинку: ОСОБА_3 (померла
ІНФОРМАЦІЯ_4), зареєстровані такі особи:
ОСОБА_1; 2001- 2005 рр. - (кн.№17, о/р НОМЕР_10
стор.115) зареєстрований господар
житлового будинку ОСОБА_2; 2006-2010рр. -
(кн.№17, о/р НОМЕР_11 стор.191) господар
житлового будинку ОСОБА_14,
зареєстровані такі особи: ОСОБА_2
(а.с.54-56); 2011-2015рр. - (кн.№19, о/р НОМЕР_12
стор.85) господар житлового будинку
ОСОБА_14, зареєстровані такі особи:
ОСОБА_2 (а.с.54-56).

В судовому засіданні також
встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований
в будинку, який знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 з 10.12.1968 року, що
підтверджується копією паспорта
ОСОБА_1 серії НОМЕР_1, виданого
Біляївським РВ УМВС України в Одеській
області 20.06.2000 року (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2, виданим повторно
Усатівською сільською радою
Біляївського району Одеської області
26.07.2001 року, про що зроблено актовий
запис №111 (а.с.13).

18.05.2001 року виконавчим комітетом
Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
було прийнято рішення № 48 про видачу
ОСОБА_3 свідоцтва про право власності
на житловий будинок (а.с.8). На підставі
вказаного рішення виконавчим
комітетом Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
на ім'я ОСОБА_3 21.05.2001 року було видано
свідоцтво про право власності на
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 було видано
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на зазначений будинок (а.с.17).

Судом було визнано обов'язковою явку
позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2
для всебічного, повного та об'єктивного
розгляду справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 показав, що
він проживав в АДРЕСА_1 з 1968 року по 2001
рік. Зареєстрований він за вказаною
адресою з 1968 року по теперішній час. До
нотаріуса за оформленням спадщини
після смерті батька він не звертався,
так як знав, що прийняв автоматично
спадщину. З 2001 року він переїхав жити в
будинок за адресою АДРЕСА_2, а сестрі
ОСОБА_2 дозволив заселити в спірний
будинок квартирантів.

Відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що вона
проживає АДРЕСА_1. Також ОСОБА_2
розповіла, що при житті ОСОБА_3 надала
позивачу можливість побудувати
будинок на земельній ділянці (городі)
по заду свого будинку, який
розташований за адресою АДРЕСА_1, також
відповідачка зазначила, що ОСОБА_1 знав
про те, що матір залишила їй заповіт на
спірний будинок та між нею та позивачем
погані стосунки та вони постійно
лаються між собою з приводу цього
будинку.

Також із матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_2, 07.08.2002 року зверталась до
Біляївського районного суду Одеської
області із позовом до ОСОБА_1 про
визнання його таким, що втратив право
користування жилим приміщенням та
рішенням суду від 09.09.2002 року позов було
задоволено в повному обсязі, що
підтверджується ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 03.10.2013 року,
якою рішення Біляївського районного
суду залишено без змін (а.с.164-165).

Позивачем ОСОБА_1 у якості доказу була
надана до суду довідка № 2018 від 15.10.2001
року, яка була видана Усатівською
сільською радою Біляївського району
Одеської області ОСОБА_1 (а.с.12). У
вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_1
проживає та прописаний за адресою:
АДРЕСА_1 з 1968 року. Проаналізувавши
даний факт, викладений у зазначеній
довідці, суд приходить до висновку, що
так як станом на день видачі довідки
позивач мешкав у вказаному будинку, а у
сукупності з його ствердженням про те,
що він вважає себе власником ? його
частини з моменту смерті батька (з 1969
року), він не міг не знати про перехід
права власності на вищезазначений
будинок спочатку до його матері, а
потім до сестри. Так, спочатку, 21.05.2001
року відбулось оформлення права
власності на вказаний будинок на його
матір - ОСОБА_3, а згодом 06.06.2001 року, на
його сестру - ОСОБА_2 Вказане оформлення
відбувалось з виконанням вимог діючого
законодавства, щодо виготовлення та
надання нотаріусу певного пакету
документів, серед яких є у тому числі
довідка-характеристика та технічний
паспорт на будинок, виготовлення яких
працівниками БТІ здійснювалось з
обов'язковим виходом на місце для
обстеження та замірів будинку. Вказане
обстеження та заміри не могли
здійснюватися без відома та згоди
єдиної особи, зареєстрованої та
мешкаючої на той момент у вказаному
будинку, а саме ОСОБА_1 (а.с.12, 55). Як
вбачається із досліджених вище
відомостей, ОСОБА_2 була зареєстрована
за вищезазначеною адресою вже як
господар житлового будинку, тобто
після оформлення свого права власності
у порядку спадкування 06.06.2001 року (а.с.55).
Вказане підтверджується також
свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом, в якому зазначено, що станом
на день отримання свідоцтва, тобто на
06.06.2001 року, ОСОБА_2 мешкала в АДРЕСА_3
(а.с.17).

Вказані обставини, встановлені судом,
спростовують ствердження ОСОБА_1 про
те, що він дізнався про оформлення
права власності на зазначений будинок
на його покійну матір ОСОБА_3 лише в 2013
році, так як було зазначено судом вище
він знав про дії, які відбувались в
зв'язку з оформленням права власності
його сестрою у порядку спадкування на
майно, яке належало покійній матері.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Згідно ст. 266 ЦК зі спливом позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

У відповідності до ч.5 ст.267 ЦК України
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Судом встановлено, що позивач та його
представник не зверталися до суду з
заявою про визнання поважними причини
пропущення позовної давності. Як
вбачається із матеріалів справи,
представником ОСОБА_7 було надано до
суду заяву, в якій вона просила визнати,
що ОСОБА_1 не порушено встановлений
законом строк для звернення до суду з
позовною заявою (а.с.161-163).

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
р. "Про судове рішення у цивільній
справі", встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові на цих
підставах, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

З урахуванням вищевикладеного,
вивчивши всебічно, повно та об'єктивно
матеріали справи, дослідивши докази,
надані учасниками процесу, вислухавши
позивача, відповідачку, представника
позивача та представників
відповідачів суд прийшов до висновку,
що ОСОБА_1 міг дізнатися про порушення
своїх прав в 2001 році, з урахуванням
обставин, викладених вище. Тому суд
прийшов до висновку, що у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 у їх сукупності
слід відмовити в зв'язку зі спливом
позовної давності, про застосування
якої просили представники
відповідачів.

На підставі вищевикладеного і
керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 147, 212-215,
218 ЦПК України, ст.ст.256, 257, 261, 266, 267 ЦК
України, суд, -

В И
Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та виконавчого
комітету Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
про визнання рішення незаконним,
свідоцтва №74 про право власності на
житловий будинок недійсним - залишити
без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги до
Біляївського районного суду Одеської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя Біляївського районного

суду Одеської області

Р.Б.Калінюк