Справа № 2-39/11
Головуючий у І інстанції Устимчук
М.Ю.Провадження № 22-ц/780/4826/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 58
УХВАЛА

Іменем України

15 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 04 червня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - приватний нотаріус
Макарівського районного нотаріального
округу ОСОБА_6, Комунальне підприємство
Київської обласної ради «Макарівське
бюро технічної інвентаризації» про
визнання правочину недійсним.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2009 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулись до суду із позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - приватний нотаріус
Макарівського районного нотаріального
округу ОСОБА_6, КП Київської обласної
ради «Макарівське бюро технічної
інвентаризації» про визнання
правочину недійсним.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що під
час розгляду у судових інстанціях
спору, що виник з приводу спадкування,
відповідач по справі ОСОБА_4 до
винесення судом рішення, обманним
шляхом, уклав 22.10.2008 року договір
дарування, яким подарував
домоволодіння АДРЕСА_1 своєму сину
відповідачу ОСОБА_5, незважаючи на те,
що остаточним рішенням суду кожному з
сторін належить право власності по 13
частці у оспорюваному нерухомому
майні.

Позивачі вважали, що відповідач ОСОБА_4
навмисно ввів в оману відповідача
ОСОБА_5 щодо обставин які мають істотне
значення.

Позивачі просили, визнати договір
дарування домоволодіння АДРЕСА_1,
укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_5 недійсним.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 04 червня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач ОСОБА_2, подала апеляційну
скаргу, в якій просила рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилалась на те, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушення
норм матеріального та процесуального
права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, зазначала,
що суд першої інстанції помилково не
застосував до даних спірних
правовідносин норми статтей 203, 215, 229, 230
України, які встановлюють правові
підстави недійсності вчиненого ОСОБА_4
на користь ОСОБА_8 правочину від 22.10.2008
року під впливом обману.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Судом встановлено, що спір між
сторонами виник ще у 2005 році, коли
ОСОБА_4 подав до Макарівського
районного суду позов про встановлення
факту прийняття спадщини та визнання
права власності на спадкове майно. У
подальшому з зустрічним позовом
звернулись і позивачі.

Справа слухалася неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 15 липня 2013 року визнано за
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на 13
частину за кожним спадкового майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , яке
складається з земельної частки (паю)
розміром 1,9 га; визнано за ОСОБА_2 та
ОСОБА_10 право власності на 13 частину
спадкового майна померлої ОСОБА_9 , яке
складається з земельної частки (паю)
розміром 1,9 га , що розташований на
території Ситняківської сільської
ради Макарівського району. В
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на будинок по
АДРЕСА_1 відмовлено. Рішенням набрало
законної сили та ніким не
оскаржувалось. (а.с. 176-185).

Рішенням втсановлено, що після смерті
громадянки ОСОБА_9, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, її діти ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 у судовому порядку визнавали
факт прийняття спадщини та визнавали
частки у спірному майні, які ними
успадковуються. Предметом цивільного
спору є нерухоме майно, яке складалось
із земельної частки (паю) та
домоволодіння по АДРЕСА_1. З тексту
вищезазначеного рішення видно, що
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 22 липня 2007 року
скасовано.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 02.07.005 року зареєстрував в
органах БТІ право власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1 Київської
області на підставі рішення суду
№2-6732005 від 03.06.2005 року. (а.с. ,31-32,33).

Приватним нотаріусом Макарівського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
22.10.2008 року було посвідчено договір
дарування житлового будинку. За
умовами вказаного договору ОСОБА_4
подарував ОСОБА_5 житловий будинок в
АДРЕСА_1. (а.с. 30)

На момент вчинення правочину, житловий
будинок за вказаною адресою належав
дарувальнику на підставі рішенням
Макарівського районного суду
Київської області від 03.06.2005 року;
відсутність заборони відчуження та
арешту нерухомого майна
підтверджується витягом від 22.10.2008 року
приватного нотаріуса з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна. (а.с. 36)

Тобто, на момент вчинення оспорюваного
правочину заборони відчуження не
об'єкту нерухомого майна домоволодіння
в АДРЕСА_1 у Єдиному реєстрі заборон не
було.

Підставою для визнання правочину,
недійсним, позивачами зазначено ст. 230
ЦК України, а саме вчинення правочину
під впливом обману.

Так, відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий право чин визнається недійсний.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню правочину, або
якщо вона змовчує їх існування. Сторона
, яка застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі -т» моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними» правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції, вірно дійшов
висновку щодо відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, оскільки
позивачами не надано жодного доказу, що
ОСОБА_4 ввів в оману відповідача ОСОБА_5
щодо обставин які мають істотне
значення. Крім того, доводи ОСОБА_2,
ОСОБА_3 щодо оформлення договору
дарування під впливом обману, не
грунтуються на нормах чинного
законодавства, оскільки з позовом про
визнання правочинів з підстав ст. 230 ЦК
України можуть звернутися тільки
сторони даного правочину.

Крім того, позивачі обрали неналежний
спосіб захисту свого порушеного права,
оскільки навіть при визнані договору
дарування недійсним, їх порушенні
права не будуть захищені.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про відмвову в
задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303 ,307, 308, 313-315, 317,319, ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 04 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: