Справа № 351/1905/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2509/2014
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В. М.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М.,
Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про надання дозволу на вивіз
дитини за межі України, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського
районного суду від 29 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Снятинського районного суду
від 29 жовтня 2014 року частково
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
надання дозволу на вивіз дитини за межі
України.

Надано ОСОБА_2 дозвіл на виїзд за межі
України з її неповнолітньою дитиною
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у країни
Європейського Союзу без згоди батька
до 03.06.2015 року.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неповне з'ясування судом обставин
справи та порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції не
взяв до уваги той факт, що в спірних
правовідносинах мова йде про надання
дозволу на вивезення дитини за межі
України на постійне місце проживання
разом із матір'ю, а тому суд помилково
застосував пункт 5 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, який передбачає порядок
виїзду з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
осіб, які уповноважені обома батьками.

Апелянт також вказує на те, що жодним
чином не перешкоджає спілкуванню сина
з батьком, натомість відповідач (батько
дитини) не приймає участі у вихованні
та утриманні сина, не сплачує аліменти,
як і не цікавиться його духовним
розвитком. За таких обставин відмова
відповідача надати дозвіл на постійне
місце проживання дитини з матір'ю в
країнах Європейського Союзу порушує
права та інтереси дитини для отримання
належної освіти, охорони здоров'я та
якнайкращого рівня життя.

З цих підстав рішення суду першої
інстанції, апелянт просила скасувати,
та ухвалити нове рішення, яким її позов
задовольнити повністю.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник вимоги підтримала з тих же
мотивів, що зазначені в апеляційній
скарзі, просила про її задоволення.

ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги не
визнав, рішення суду першої інстанції
вважає законним та обгрунтованим.
Пояснив, що не заперечує поти
проживання дитини з матір'ю за межами
України, однак повинен мати інформацію
про точне місцезнаходження дитини та
докази спроможності матері
забезпечити дитині належні
соціально-побутові умови.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
позивача та її представника, пояснення
відповідача, дослідивши письмові
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 та надаючи дозвіл на виїзд
неповнолітнього ОСОБА_5 разом з матір'ю
у країни Європейського Союзу до 03.06.2015
року, суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки позивач працює за
межами України, отримує стабільний
дохід, і неповнолітній син проживає
разом із нею, навчається в місцевій
школі, то відмова батька дитини надати
згоду на виїзд неповнолітнього сина за
кордон, порушує права та законні
інтереси дитини. Визначаючи термін
перебування дитини за кордоном, суд
першої інстанції виходив з того, що на
час розгляду справи, такий дозвіл вже
було надано до 03.06.2015 року, і
доцільності змінювати такий термін не
встановлено.

З таким висновком суду погоджується і
колегія суддів Апеляційного суду
Івано-Франківської області.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами виникли правовідносини щодо
надання одним із батьків згоди на виїзд
неповнолітньої дитини ОСОБА_5 за межі
України тільки в супроводі матері.

Згідно ст.141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. 59 Закону
України «Основи законодавства України
про охорону здоров'я» на кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників у
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними (част.3).

У відповідності до ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників.

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і
видачі паспортів громадянам України
для виїзду за кордон і проїзних
документів дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМ України №231 від 31 березня
1995 року, з наступними змінами і
доповненнями, за відсутності згоди
одного з батьків виїзд неповнолітнього
за кордон може бути дозволений за
рішенням суду.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету
Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010
року «Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України» виїзд за межі
України громадян, які не досягли
16-річного віку, в супроводі одного з
батьків здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі, без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків можливий за рішенням суду про
надання дозволу на виїзд з України
громадянина, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Таким чином, діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження в матеріалах справи (а.с.6).
На даний час, неповнолітній ОСОБА_5,
проживає з матір'ю ОСОБА_2 та
знаходиться на її утриманні.

З матеріалів справи вбачається, що
звертаючись до суду з вказаним позовом,
ОСОБА_2, діючи в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_5, просила
надати дозвіл на вивезення дитини за
межі України на постійне місце
проживання в країни Європейського
союзу. Разом з тим жодних належних
доказів, які підтверджували її
можливість забезпечити належні умови
проживання дитини, матеріального
забезпечення, навчання, виховання
позивач не надала. Крім того, позивач не
довела ту обставину, що сама має дозвіл
на постійне місце проживання в одній з
країн Євросоюзу, оскільки надані нею
документи підтверджують лише
наявність на даний час дозволу на
перебування у Італії строком до 31.03.2015
року з метою очікування
працевлаштування ( а.с. 13).

Доводи апелянта про фактичне її
проживання на території Республіки
Франція, створення сім'ї, наявність
житла та відповідних матеріальних і
житлово-побутових умов для навчання та
розвитку дитини є голослівними і
жодними документами не підтверджені.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
надання ОСОБА_2 дозволу на тимчасовий
виїзд неповнолітнього ОСОБА_5 за кордон
в країни Європейського Союзу в її
супроводі в межах строку попередньо
погодженого з батьком дитини, про що
свідчить копія відповідної
нотаріально-посвідченої заяви є таким,
що на даний час відповідає інтересам
малолітнього сина сторін - ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1

Зважаючи на те, що такий дозвіл на виїзд
дитини носить тимчасовий характер, то
жодним чином не позбавляє апелянта в
майбутньому ставити питання про
надання дозволу на постійне місце
проживання неповнолітньої дитини у
випадку доведення можливості
забезпечити дитині належні умови
проживання та виховання, як і за
наявності відповідних дозволів на
постійне проживання в одній з країн
Євросоюзу самої ОСОБА_2

Відповідно до ч.2, ст. 303 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції не вправі
переоцінювати докази, які судом першої
інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення судом ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.,ст. 307; 308; 313- 315; 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Снятинського районного суду
від 29 жовтня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський