АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом, а також за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/3 частину транспортного засобу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, посилаючись на те, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року за нею та відповідачем було визнано право власності по ? частині за кожним на автомобіль марки Daewoo Lanos TE69Y 2007 року випуску, який був об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач перешкоджає їй користуватися автомобілем та відмовляється надати документи на нього із метою оформлення документально своєї частки позивачкою. На письмові звернення він не реагує, що змусило її звернутися до суду. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд витребувати у відповідача документи на автомобіль з метою оформлення за нею права власності на нього, а також усунути їй перешкоди у користуванні автомобілем шляхом встановлення графіку користування ним, згідно якого із червня по грудень 2014 року автомобілем користується позивачка, а з січня 2015 року користування автомобілем буде здійснюватися помісячно та почергово - місяць користується позивачка, місяць відповідач.

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовними вимогами, де зазначила, що з грудня 2010 року вона проживає разом із відповідачем ОСОБА_4 однією сім'єю без шлюбу і у них є спільна дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачем на підставі кредитного договору від 27 грудня 2007 року був придбаний автомобіль марки Daewoo Lanos, державний номер: НОМЕР_1. Під час спільного проживання її з відповідачем, вони разом за спільні кошти з 28 грудня 2010 року по 14 грудня 2012 року сплачували кредит, усього було сплачено 32220,00 грн. Вважає, що вищезазначений автомобіль є їх спільним майном, у зв'язку з чим просила суд визнати за нею право власності на 1/3 його частину.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року Позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом задоволені частково.

Витребувано у ОСОБА_4 правовстановлюючі документи на автомобіль марки Daewoo Lanos TE69Y 2007 року випуску, з метою державної реєстрації ? частини автомобіля на ім'я ОСОБА_3

Усунено ОСОБА_3 перешкоди у користуванні автомобілем марки Daewoo Lanos TE69Y 2007 року випуску, та встановлено графік користування спільним автомобілем, згідно якого починаючи із 01 листопада 2014 року користування спільним автомобілем здійснюється сторонами по черзі та помісячно, один місяць користується автомобілем ОСОБА_3 починаючи із 01 листопада 2014 року, наступний місяць користується ОСОБА_4

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/3 частину транспортного засобу відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, судові витрати по справі в розмірі 243,6 гривень.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на порушення судом норм матеріального права, не врахування обставин у справі, а саме щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_3, та наявність підстав для визнання за нею права власності на частину спірного автомобіля.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив із того, що копією рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року підтверджується факт придбання вищезазначеного автомобіля відповідачем під час його перебування у шлюбі з позивачкою ОСОБА_3 Цим рішенням за кожною стороною було визнано право власності по ? частині автомобіля у зв'язку з неможливістю його поділу в натурі та відсутності згоди жодної сторони про отримання грошової компенсації. Отже, за позивачкою та відповідачем визнано право спільної часткової власності на автомобіль і кожному належить по ? його частині.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на порушення її права власності зі сторони відповідача шляхом ненадання їй можливості оформити своє право власності на автомобіль у зв'язку з ненаданням їй відповідних документів, а також ненадання їй можливості користуватися автомобілем, у зв'язку з чим просила визначити певний графік користування ним.

До вказаних правовідносин суд застосував положення ст.41 Конституції України, ст.ст.8,17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, п.3 ч.2 ст.17, ч.1 ст.321, ст.ст.358,391 ЦК України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у зв'язку з чим вважався об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Під час вирішення судом позову щодо поділу майна між сторонами, суд визначив ідеальні частки автомобіля за кожною стороною та залишив його у спільній часткові власності сторін у зв'язку з неможливістю його поділу та незгодою сторін на отримання грошової компенсації, що повністю узгоджується з вимогами п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Таким чином, автомобіль належить на праві спільної часткової власності сторонам і порядок користування ним може бути ними узгоджений добровільно на підставі ст.358 ЦК України.

Як вбачається з наданих суду доказів добровільно порядок користування автомобілем сторонами не визначений і відповідач створює позивачці перешкоди у користуванні ним, що надає право позивачці поставити перед судом питання щодо усунення порушень її права власності, при цьому спосіб усунення таких перешкод повинен відповідати характеру порушень користування майном.

Позивачка просила суд витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на автомобіль з метою оформлення на себе права на ? його частину, а також встановити графік користування автомобілем, що повністю узгоджується з характером допущених порушень її права власності зі сторони відповідача і такий спосіб захисту її прав буде адекватним з огляду на характер їх порушення.

Відповідач жодного разу в судове засідання не з'явився, доказів в обґрунтування заперечень проти позову не надав, а лише зазначив у письмовій заяві, що позовні вимоги не визнає, не зазначивши причин такого не визнання, тобто в порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України не довів суду наявність обставин, якими обґрунтовуються його заперечення проти позову.

Тому позовні вимоги в частині витребування у відповідача правовстановлюючих документів та встановлення графіку користування автомобілем є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При визначенні графіку користування спільним автомобілем суд вважав безпідставною вимогу позивачки про надання їй права володіти автомобілем із червня по грудень 2014 року, оскільки судове рішення ухвалене у жовтні 2014 року і його виконання за минулий період є неможливим.

Таким чином, суд вважав за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на автомобіль та встановити графік користування ним сторонами по черзі та помісячно, починаючи з 01 листопада 2014 року.

Заявлені в останньому судовому засіданні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за нею права на весь автомобіль в рахунок погашення заборгованості по аліментам суд вважав безпідставними, оскільки суд розглядав вимоги про усунення порушень прав власника, а із заявою про зміну підстав чи предмету позову до початку судового розгляду справи по суті позивачка не зверталася.

Самостійні позовні вимоги ОСОБА_2 суд не задовольнив, посилаючись на приписи ч.1 ст.60, ч.1 ст.74 СК України.

Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем у 2007 році, тобто під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_3, у зв'язку з чим на цей автомобіль розповсюджується режим права спільної сумісної власності подружжя.

В суді не заперечувався факт проживання ОСОБА_4 однією сім'єю із ОСОБА_2 із грудня 2010 року, про що свідчить також довідка Іларіонівської селищної ради від 23 червня 2014 року, але автомобіль був придбаний у 2007 році під час перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, а з ОСОБА_2 відповідач почав проживати лише у 2010 році.

Оскільки за час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 автомобіль ними не придбавався, тому права спільної сумісної власності на нього у цих осіб не виникло.

Крім того, обов'язковою умовою визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю без шлюбу, є не перебування жодного з них у шлюбі з іншою особою.

Оскільки на час придбання автомобіля ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, майно, придбане ним під час шлюбу, може бути об'єктом права спільної сумісної власності лише його та дружини, тому з жодною іншою особою такого права виникнути не може.

Суд не врахував доводи ОСОБА_2 про витрачання нею та ОСОБА_4 спільних грошових коштів на погашення кредиту, та не визнав це підставою для визнання за права власності на автомобіль, оскільки ця обставина може бути підставою для відшкодування власником майна понесених нею витрат, у зв'язку із чим це є неналежний спосіб захисту прав, а тому у задоволенні її позовних вимог відмовив.

Також суд розподілив судові витрати по справі, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми матеріального права, та не врахував обставини у справі, а саме щодо наявності підстав для визнання за нею права власності на частину спірного автомобіля.

Відповідно до вимог ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції були враховані наявні у матеріалах справи докази - копія рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року, яким визначено частки сторін у спільному майні та визнано за ними право власності на автомобіль у рівних частинах. Це рішення суду набрало законної сили.

Також відповідач ОСОБА_4 не спростував наданих позивачкою письмових доказів про її пропозиції надати у користування автомобіль та користуватися цим майном спільно.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання ОСОБА_2 на роз'яснення п.23-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки поділ спільного майна між подружжям уже було проведено, а рішення суду із приводу поділу майна набрало законної сили.

До вказаних правовідносин суд обґрунтовано застосував положення ст.41 Конституції України, ст.ст.8,17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, п.3 ч.2 ст.17, ч.1 ст.321, ст.ст.358,391 ЦК України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при цьому суд врахував інтереси сторін, обставини у справі, та належним. чином захистив права співвласника майна.

Тому висновки суду першої інстанції відповідають вимогам зазначених законів, а також ст.213 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги не враховують приписів зазначених законів.

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів із моменту проголошення.

Судді: