Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2196/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Щенюченко С. В.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

28.10.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі: головуючого судді:
Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Франко В.А.

із секретарем: Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договорами позики,
та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання договорів позики
недійсними, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4, який представляє інтереси
ОСОБА_3, на рішення Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 03 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договорами позики від 09.01.2013
року в сумі 13100 грн. та 3 % річних в сумі
479,13 грн., та від 12.03.2014року в сумі 55871 грн.
і 3 % річних в сумі 50,51 грн.

В обґрунтування позову зазначав,
що 09.01.2013 року ОСОБА_3 взяв у нього в борг
кошти у розмірі 13100 грн. і зобов'язалася
повернути їх до 09.02.2013 року. Крім того,
12.03.2014 року ОСОБА_3 взяв в борг ще 55871
грн., які зобов'язувався повернути до
19.04.20144 року. Ці обставини
підтверджуються борговими розписками.

Відповідач у визначений ними
строк кошти не повернув, тому позивач
просив задовольнити його позов.

Під час розгляду справи ОСОБА_3
подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про
визнання договорів позики від 09.01.2013
року та 12.03.2014 року недійсними.

В обґрунтування позову зазначено,
що боргові розписки були складені та
підписані оспорювані під загрозою
фізичного насильства з боку
відповідача, що можуть підтвердити
свідки. Тому відповідно до ст. ст. 203, 215,
1051 ЦК України оспорювані договори
позики просив визнати недійсними.

Рішенням Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 03.07.2014 року первісний позов
задоволено та відмовлено у задоволенні
зустрічного позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 заборгованість за договором
позики від 09.01.2013 року у розмірі 13100 грн.,
3 % річних за прострочення грошового
зобов'язання у розмірі 479,13 грн.,
заборгованість за договором позики від
12.03.2014 року у розмірі 55871 грн., 3 % річних
за прострочення грошового зобов'язання
у розмірі 50,51 грн., а також 695,01 грн.
судових витрат у справі, а всього
стягнуто 70195,65 грн.

Не погодившись із зазначеним
судовим рішенням, ОСОБА_3, від імені
якого діє його представник ОСОБА_4,
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просив скасувати оскаржуване судове
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні первісного
позову та задоволення зустрічного
позову, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права.

Зазначав, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Судом не надано
належної оцінки тій обставині, що
боргові розписки були написані ним під
тиском та погрозами застосування
вогнепальної зброї з боку ОСОБА_2, не
враховано показання свідків ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які підтвердили вказану
обставину.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача та його представника, які
згодні з рішенням суду, представника
відповідача, який підтримав доводи
апеляційної скарги,вивчивши матеріали
справи, перевіривши в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України,
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти в такій самій сумі, що
були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, встановленими
договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо
інше не встановлено договором або
законом (наприклад, якщо договір позики
відповідає ознакам безпроцентного
договору), позикодавець має право на
одержання ще і процентів від суми
позики. У разі коли договором не
встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Судом встановлено, що відповідач
не виконав взятих на себе зобов'язань
та не повернув позику, що
підтверджується наявністю у позивача
оригіналів боргових документів
(розписок).

З матеріалів справи вбачається,
що згідно розписки від 09.01.2013 року
ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в борг 13100
грн., та зобов'язався повернути до 03.02.2013
року (а.с.8, 108).

Відповідно до розписки від 12.03.2014
року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в борг
55871 грн., та зобов'язався повернути до
19.04.2014 року (а.с.9, 107).

У визначений цими договорами
строк відповідач своїх договірних
зобов'язань не виконав, кошти позивачу
не повернув, а тому суд першої
інстанції, належно оцінивши подані
сторонами докази та обставини справи,
дійшов правильного висновку про
наявність підстав для задоволення
первісного позову і стягнення
заборгованості за договором позики від
09.01.2013 року у розмірі 13100 грн., 3 % річних
за прострочення грошового зобов'язання
у розмірі 479,13 грн., та за договором
позики від 12.03.2014 року у розмірі 55871 грн.,
3 % річних за прострочення грошового
зобов'язання у розмірі 50,51 грн.

Колегія суддів погоджується із
таким висновком суду, оскільки вони
відповідають вимогам закону та
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Підписання боргових розписок
позичальником підтверджує факт
одержання ним від позикодавця грошових
коштів, у сумі, зазначеній у цих
розписках, а саме: 09.01.2013 року - 13100 грн.
(а.с.107), 12.03.2014 року - 55871 грн. (а.с.108).

За змістом положень ч. 1 ст. 1053 ЦК
України позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Відповідач скористався вказаним
правом і звернувся із зустрічним
позовом про визнання укладених
договорів позики недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п. 21 постанови від 06
листопада 2009 року № 6 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (ст. 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобовязана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

ОСОБА_3 не надано безспірних,
достовірних, належних і допустимих
доказів про те, що письмові розписки,
складені і підписані від його імені
були написані під фізичним чи
психічним тиском ОСОБА_2 або іншої
особи, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування, а, отже, і судове рішення
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані обставини були предметом
перевірки судом першої інстанції та
наданим доказам, в тому числі, що
підтверджують звернення ОСОБА_3 до
правоохоронних органів, і показанням
свідків дана належна правова оцінка.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи у межах
заявлених ними вимог.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Диспозиція наведених норм
обмежує розгляд справи судами виходячи
з тих предмета й підстав позову, які
зазначені у позовній заяві.

Розгляд справи апеляційним судом
здійснюється за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими главою 1
розділу 5 ЦПК України, рішення
апеляційного суду має ґрунтуватися на
відповідних доказах, досліджених у
судовому засіданні, та містити доводи,
за якими відхилені ті чи інші докази.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303
ЦПК України та розяснень, викладених у
п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку»,
перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з"ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції на підставі досліджених та
належно оцінених доказів (ст. 212 ЦПК
України), зазначив, що ОСОБА_3 не довів,
що розписки, які є підтвердженням
укладення договорів позики, написані
ним під загрозою фізичного тиску з
боку позивача, та дійшов правильного
висновку про недоведеність його
позовних вимог та відсутність
правових підстав для визнання
оспорюваних договорів позики
недійсними.

Такі висновки суду є
обґрунтованими та узгоджуються з
матеріалами справи, при встановленні
зазначених фактів судом не було
порушено норм цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Обґрунтовуючи свої вимоги про
визнання договорів позики недійсними,
ОСОБА_3 зазначав, що ці правочини
вчинені проти його справжньої волі,
оскільки боргові розписки були
складені та підписані під загрозою
фізичного насильства.

Разом з тим, під час розгляду
справи апеляційним судом відповідачем
подано заяву про те, що він не писав і не
підписував боргові розписки, а надані
позивачем розписки, на які послався суд
в обгрунтування своїх висновків, є
підробними і підписи на них виконані
іншими особами.

Ці обставини не зазначались
ОСОБА_3 в обгрунтування вимог його
зустрічного позову, заявленого в суді
першої інстанції, тому вони не можуть
бути предметом розгляду в суді
апеляційної інстанції, який не
уповноважений розглядати позовні
вимоги виходячи із обставин, не
вказаних в позові.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції дотримався встановленого
ст. 212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого суд на
підставі всебічного, повного й
об"єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; у достатньому обсязі
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; доводи ОСОБА_3,
які викладені у зустрічній позовній
заяві ( а.с. 29-31) перевірив належним
чином та навів факти, які спростовують
ці доводи.

Суд з"ясував всі обставин, на які
сторони посилались в обгрунтування
своїх доводів і заперечень, та надавши
їм належної правової оцінки,
правильного вирішив спір.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що ухвалене у
справі судове рішення відповідає
вимогам чинного законодавства щодо
законності й обґрунтованості та
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4,
який представляє інтереси ОСОБА_3,
відхилити.

Рішення Новомиргородського районного
суду Кіровоградської області від 03
липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: