Іванівський районний суд Одеської
Іванівський районний суд Одеської
Справа № 499/360/14-ц
Провадження № 2/499/329/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"04" грудня 2014 р.
смт.
Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області у складі головуючого судді
Кравчука О.О., учасника цивільного
процесу секретаря судового засідання
Моторко О.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання недійсним заповіту,
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину та визначення додаткового
строку на прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання
недійсним заповіту, визнання свідоцтва
про право на спадщину та визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини.

При цьому позивачі зазначають, що їх
мати ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року та батько поділили між дітьми
спадщину. Так свій земельний пай батько
заповів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а мати
заповіла свій пай - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

03 жовтня 2005 року Калинівською
сільською радою був посвідчений
заповіт, яким ОСОБА_4 заповідала своє
майно, а саме: земельну ділянку, площею
7,51 га, за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва;
майновий пай відповідно майнового
сертифікату, що знаходиться в ТОВ
«Колос» Іванівського району Одеської
області в розмірі 2 783,82 грн. ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 в рівних частках.

Після смерті матері позивачі
намагались оформити право на спадщину,
однак при зверненні до нотаріуса
дізналися, що ОСОБА_4 було складено
новий заповіт на племінницю - ОСОБА_3,
доньку ОСОБА_5. Внаслідок цього
позивачі не змогли прийняти спадщину.

Спадкодавець в останні роки життя
перебувала у край важкому стані,
внаслідок хвороб вона не могла
самостійно пересуватися, доглядати
себе самостійно, не усвідомлювала
своїх дій, часто навіть не впізнавала
своїх рідних.

21 грудня 2010 року приватним нотаріусом
Іванівського районного нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_7 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом за реєстровим № 2243.

Відповідно до медичної карти хворої
ОСОБА_4 з КУ «Міська поліклініка №6» та
відповіді з КУ «Міська поліклініка №29»
ОСОБА_4 хворіла на ряд хвороб, зокрема,
пов'язаних з кровообігом серця та
мозку, що могло впливати на здатність
усвідомлювати свої дії під час
складання заповіту.

За викладених обставин, позивачі
вважають, що ОСОБА_4 не усвідомлювала
своїх дій в момент складання нового
заповіту, а тому на підставі ч.2 ст. 1257
ЦК України є підстави для визнання
заповіту недійсним.

В судове засідання позивач та його
представник не з'явилися надали до суду
заяву в якій просили задовольнити
позовні вимоги та розглядати справу у
їх відсутність.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася про причини своєї неявки суд
не повідомила проте направила поштою
до суду заяву в якій зазначила, що
позовні вимоги позивачів визнає в
повному обсязі, не заперечує проти їх
задоволення, просить розглядати справу
у її відсутність.

Встановивши зазначені обставини і
визначивши відповідно до них
правовідносини, суд вважає, що позовна
заява підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року №2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» пленум
роз'яснив, що у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальній частині рішення
посиланням на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року №5 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
правовідносини у справі до судового
розгляду» пленум роз'яснив, що у разі
визнання відповідачем (або його
представником за відсутності у
дорученні відповідних обмежень) позову
можливе лише ухвалення рішення про
задоволення позову, а не про
задоволення позову частково чи про
відмову в його задоволенні. Якщо для
цього немає законних підстав, суд
постановляє ухвалу про відмову в
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує розгляд справи.
Визнання позову повинно бути
безумовним, а якщо у справі беруть
участь кілька відповідачів, то
ухвалення рішення про задоволення
позову за наявності для цього законних
підстав можливе лише у разі визнання
позову всіма відповідачами.

В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» пленум роз'яснив, що
за змістом частини четвертої статті 174
ЦПК у разі визнання відповідачем
позову, яке не суперечить закону, не
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд у мотивувальній частині
рішення може вказати лише про визнання
позову та прийняття його судом.

Вирішуючи питання про застосування
норм матеріального права, суд виходив з
такого.

Виходячи з ст.16 ЦК України суд може
визнати право особи або захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Згідно ст. 225 ЦК України, правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням
є перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Відповідно до положень ст.1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Частинами 1, 2 ст.1223 ЦК України
передбачено, що право на спадкування
мають особи, визначені у заповіті. У
разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за
заповітом, а також у разі неохоплення
заповітом усієї спадщини право на
спадкування за законом одержують
особи, визначені у статтях 1261-1265 цього
Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Частиною 1 ст.1269 ЦК України передбачено,
що спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Згідно ст.1270 ЦК України заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто. Для прийняття
спадщини встановлюється строк у шість
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 24 постанови від 30 травня 2008
року №7 «Про судову практику у справах
про спадкування», особа, яка не
прийняла спадщину в установлений
законом строк, може звернутися до суду
з позовною заявою про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини відповідно до частини третьої
статті 1272 ЦК України.

Вирішуючи питання про визначення особі
додаткового строку, суд досліджує
поважність причини пропуску строку для
прийняття спадщини. При цьому
необхідно виходити з того, що поважними
є причини, пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи справу керуючись
процесуальними нормами матеріального
права суд виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Таким чином, виходячи з наведених
матеріальних та процесуальних норм,
встановлених обставин слід
констатувати про відсутність
фактичних даних, що визнання
відповідачем позову порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб та
суперечить закону, тому позов підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 174, 212, 213 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3
задовольнити.

Визнати заповіт, що вчинений ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3, посвідчений 18 жовтня 2010
року приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за номером 1592 - недійсним.

Визнати свідоцтво про право на
спадщину, видане приватним нотаріусом
Іванівського районного нотаріального
округу Одеської області ОСОБА_7 за
номером 2243 від 21.12.2011 року - недійсним.

Визначити ОСОБА_1, ОСОБА_2 додатковий
строк для прийняття спадщини, яка
відкрилася після смерті ОСОБА_4 строком
у три місяці.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Іванівський районний суд
Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду апеляційної
скарги.

СуддяО. О. Кравчук