Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Харитонової Г. Л. , при секретарі
Мостовій М.Ю., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Маріуполі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча" про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча" (далі ПАТ "ММК ім.
Ілліча") про стягнення суми індексації
заробітної плати з компенсацією,
зазначивши, що перебувала у трудових
відносинах з відповідачем, який при
виплаті заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати, в
наслідок чого були порушені її права на
оплату праці. Зазначила, що в
подальшому рішенням суду на її користь
з ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто суму
індексації заробітної плати з
компенсацією у розмірі 1035,17 грн.
Просила стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
на її користь середній заробіток в сумі
32574,46 грн. за період з 16.07.2013 року по
21.07.2014 рік. та за час розгляду справи по
день постановлення рішення, а також
моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Позивач в судове засідання не
з'явився, за невідомих суду підстав, про
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, надав
суду заяву про розгляд справу у його
відсутності та просив задовольнити
позовні вимоги.

Представник відповідача ПАТ "ММК ім.
Ілліча" до судового засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, надав суду заперечення у якому
позовні вимоги не визнав, зазначивши,
що ними не було допущено порушення
трудових прав позивача при звільненні
в частині проведення повного
розрахунку, тому відсутні підстави для
стягнення середнього заробітку, також
вважають, що позивачем був пропущений
строк звернення до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати. Також відповідач
зазначив, що заявлена позивачем сума
середнього заробітку за час затримки
виплат, що підлягає виплаті при
звільненні, є надмірно завищеною в
порівнянні з сумою індексації з
компенсацією, яка була стягнута з
відповідача за рішенням суду, і не
підлягає стягненню в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка з
20.08.2004 року по 15.07.2013 рік перебувала у
трудових відносинах із ПАТ "ММК ім.
Ілліча", що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці. За цей період їй нараховувалась
і виплачувалась заробітна плата.

Рішенням Іллічівського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
17.03.2014 року, яке набрало чинності 28.03.2014
року встановлено, що заробітна плата
позивача не індексувалась, у зв'язку з
чим позовні вимоги ОСОБА_1 були
задоволенні частково, та стягнуто з ПАТ
«ММК ІМ. ІЛЛІЧА» індексацію заробітної
плати з компенсацією у розмірі 1035,17 грн.
Висновок щодо частковості задоволення
вимог по цій справі суд робить виходячи
з того, що ОСОБА_1, при поданні позову,
просила стягнути на її користь
індексацію заробітної плати з
компенсацією за період з 20.08.2004 року по
15.07.2013 рік, а рішенням суду стягнуто
заборгованість за період з 20.08.2004 року
по 01.07.2006 рік.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 Конституційного Суду України у
справі № 1-5/2012 було визначено, що
положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП
України слід розуміти так, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

Оскільки розглядом справи було
встановлено, що відповідач фактично не
розрахувався перед ОСОБА_1 при її
звільненні, тобто мало місце порушення
законодавчо встановлених строків, а
остаточно розрахувався вже 19.08.2014 року,
то строки для звернення до суду з
вимогою про стягнення середнього
заробітку за затримку в розрахунку для
позивача не спливли, тому посилання
представників відповідача про
необхідність відмовити у позові з цих
підстав не ґрунтуються на законі.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24
грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» зазначено, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж положення були викладені і у
Правових позиціях Постанов
Верховного Суду України від 24 жовтня 2011
р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада
2011 року у справі № 6-60 цс11.

Позивачкою заявлено позовні вимоги
щодо стягнення на її користь
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні у розмірі
32574,46 грн.

З наступного дня з дати звільнення
16.07.2013 року до дня остаточного
розрахунку - 19.08.2014 рік, кількість
робочих днів складає 273 днів.

Згідно із довідкою за № 2/77410,
наданою відповідачем, розмір
середньоденної заробітної плати
ОСОБА_1 складає 183,20 грн.

При цьому суд зазначає,що цей
розрахунок зроблений відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8
якого нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином, розмір середнього
заробітку за період 16.08.2013 року по рік
складає: 273 дн. х 183,20 грн. = 50013,60 грн.

Разом з тим, суд, враховуючи розмір
спірної суми, на яку мав право позивач ,
частку, яку вона становила у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно із середнім заробітком ,
визначає розмір відшкодування за час
затримки розрахунку у розмірі 3000
гривень.

Враховуючи, що згідно положень
наведених нормативних актів
індексація заробітної плати разом із
компенсацією входять до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів, які не зазначені у наданому
представниками відповідача
розрахунку, то суд приходить до
висновку, що при виплаті відповідачем
позивачу відповідних сум належить
утримати з вказаних сум передбачені
законом податки і обов'язкові платежі.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

За змістом вказаного положення,
законною підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року із змінами внесеними
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 25 травня 2001 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір моральної шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань фізичних, душевних,
психічних) та з урахування інших
обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.
237-1 КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що
внаслідок не виплати відповідачем
позивачу частини заробітної плати,
останньому була спричинена моральна
шкода, між тим, розмір визначений
позивачем у 1000 гривень є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд враховує
конкретні обставини справи, характер
порушення прав позивача, істотність
вимушених змін у його житті через
тривалу невиплату заробітної плати та
зусиль, вжитих для відновлення
трудових прав, приходить до висновку,
що достатньою і справедливою буде
компенсація моральної шкоди в розмірі
150 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню на
користь держави судові витрати у
вигляді судового збору в сумі 243,60
гривень за вимоги майнового характеру
та 243,60 грн. за вимоги немайнового
характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 33 ЗУ «Про
оплату праці», ст. ст. 2, 4 ЗУ «Про
індексацію грошових доходів
населення», ст. ст. 1, 3 ЗУ «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», ст. ст. 115 - 117, 233 КЗпП
України, ст. ст. 10,11, 60, 61, 88, 208, 212-215 , 224 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча" про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "ММК ім.
Ілліча", юридична адреса: м. Маріуполь,
вул. Левченко, 1 () на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який
проживає за адресою: АДРЕСА_1, середній
заробіток за час затримки виплати
індексації заробітної плати з
компенсацією в розмірі 3000 грн. (три
тисячі гривень) з утриманням ПАТ "ММК
ім. Ілліча" з цих сум передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів при їх виплаті та моральну
шкоду в розмірі 150 грн. (сто п'ятдесят
гривень).

В задоволенні решти позовних вимог
- відмовити.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства "ММК ім.
Ілліча" юридична адреса: м. Маріуполь,
вул. Левченко, 1 () на користь
держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20
коп. (чотириста вісімдесят сім гривень
20 коп.).

На рішення може бути подана апеляція
в Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Г. Л. Харитонова