Справа № 404/8008/14-ц
Номер провадження 2/404/3163/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2014 року Кіровський районний
суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді-
Бершадської О.В.

при секретарі -
Вітохіній НА.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
житлом та визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2014 року ОСОБА_1
звернулась в суд із позовом , яким
просить визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право на користування жилим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та
стягнути на її користь з відповідача
також судові витрати. Вимоги мотивує
тим, що влітку 1966 року вона уклала з
відповідачем шлюб, який зареєстрували
у Кіровському відділі РАЦС м.
Кіровограда. За час шлюбу у них
народилась донька, яка є повнолітня.
На даний період у них з чоловіком не
склалось життя, так як останній
систематично ображає її, вживає
алкогольні напої, зраджує з іншими
жінками, примирення між ними є
неможливим, тому вони в квітні 2014
року припинили шлюбні стосунки,
розлучились, однак вимушені
проживати в одній квартирі, яка є її
власністю. На підставі положень
статей 406 ЦК України та ст. 116 ЖК
України позивач просить суд
задовольнити її позов (а.с. 2-4).

В судовому засіданні позивач та
її представник вимоги підтримали,
просили задовольнити, на їх
обґрунтування послались на обставини,
які викладені у позовній заяві.

Відповідач, та його представник
позов не визнали, у його задоволенні
просили відмовити за безпідставністю,
необгрунтованістю. Заслухавши
пояснення сторін, їх представників,
вивчивши матеріли справи, суд
приходить до висновку щодо відмови у
задоволенні заявлених вимог, з
наступного.

Судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбі з 1993 року, який 11
квітня 2014 року розірвали (а.с. 4 , 32-33).

22.02.2000 року ОСОБА_2 ( відповідач)
продав, а ОСОБА_1 (позивач) купила
належну продавцю квартиру АДРЕСА_1 ,
зазначене підтверджено Договором
купівлі-продажу квартири від 22.02.2000
року, р.№83 ( а.с. 34).

Згідно довідки №3637 від 18.09.2014
року та №4060 від 09.10.2014 року, в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_1(власник) та ОСОБА_2 (колишній
чоловік) (а.с. 6, 24). З»ясовано, що
на даний час сторони мають неприязні
стосунки, та після розірвання шлюбу
проживають в одній квартирі .

Статтею ст. 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують
соціального захисту, житло надається
державою та органами місцевого
самоврядування безоплатно або за
доступну для них плату відповідно до
закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно із ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

У частинах 1 та 2 ст. 406 ЦК України
зазначено, що сервітут припиняється у
разі: 1) поєднання в одній особі особи, в
інтересах якої встановлений сервітут,
і власника майна, обтяженого
сервітутом; 2) відмови від нього особи, в
інтересах якої встановлений сервітут;
3) спливу строку, на який було
встановлено сервітут; 4) припинення
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту; 5)
невикористання сервітуту протягом
трьох років підряд; 6) смерті особи, на
користь якої було встановлено
особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення.

Статтею 179 ЦПК України
встановлено, що предметом доказування
під час судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини пропуску
строку позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення. Для встановлення у
судовому засіданні фактів, зазначених
у частині першій цієї статті,
досліджуються показання свідків,
письмові та речові докази, висновки
експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Таким чином, предметом
доказування за вказаною справою є
підстави для визнання відповідача ,
який є колишнім членом сім'ї власника
квартири, таким, що втратив право
користування житлом.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що з моменту придбання
квартири позивачем відповідач , за
згоди власника , тобто позивачки , з
якою продовжував проживати в шлюбі
, зареєструвався в ній повторно -
23.05.2007 року , та постійно проживає по
даний час ( а.с. 35 ).

У ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено,
що член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

В судовому засіданні не
встановлені обставини щодо
відсутності відповідача у квартирі
встановлений законом строк та
причини його відсутності у ній.

Частинами 1 та 4 ст. 156 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
житловим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином, законом не
передбачено те, що припинення сімейних
відносин з власником будинку
автоматично позбавляє колишніх членів
сім'ї їх права користування житлом.

За загальним правилом кожна особа
має право на захист свого цивільного
права лише в разі його порушення,
невизнання або оспорювання (частина
перша статті 15 ЦК України, частина
перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов
висновку про те, що позивачем в
судовому засіданні не доведено, що
відповідач втратив право
користування житлом, тому у
відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України
його вимоги не підлягають захисту
судом.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого
2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13
Європейської Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини кожен
має право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь -
якого висунутого проти нього
кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

У статті 8 Європейської Конвенції
про захист прав і основоположних
свобод людини кожен має право на
повагу до свого приватного і сімейного
життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права, за
винятком випадків, коли втручання
здійснюється згідно із законом і є
необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

Термін «житло» в тлумачення
Європейського суду з прав людини
означає переважно місце, де особа
мешкає на постійній основі, проте, цей
термін може поширюватись і на місце, де
особа мала твердий намір мешкати.

Відповідно до роз'яснень
Верховного Суду України у разі
виникнення спору між власником та
членами сім'ї власника суд повинен
врахувати, що право члена сім'ї
власника на користування житлом є
сервітутним правом, у зв'язку з чим
припинення цього права повинно
відбуватися у відповідності з вимогами
статей 405 , 406 ЦК України, зокрема,
сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення або через відсутність
без поважних причин члена сім'ї понад
один рік у спірному житловому
приміщенні, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Щодо ст. 116 ЖК України , на яку
також посилається позивач , виселення
колишніх членів сім'ї власника, то
відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт
припинення сімейних відносин з
власником (власниками) квартири не
позбавляє колишніх членів його (їх)
сім'ї права користування займаним
приміщенням і не є підставою для їх
виселення з цього жилого приміщення.
Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів сім'ї
власник жилого будинку (квартири) має
відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності
обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього
Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК
України обмеження щодо виселення
колишніх членів сім'ї власника не є
порушенням права власності.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України
встановлено, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто, за аналізом наведених вище
правових норм виселення є категорією
житлового законодавства, тому при
розгляді цивільних справ про виселення
предметом доказування є втрата права
на житло, або взагалі його відсутність,
або інші передбачені ЖК України
підстави для позбавлення права на
житло, зокрема, систематичне порушення
правил співжиття, а також вжиття
заходів попередження або громадського
впливу, які не дали позитивних
результатів.

Під заходами впливу мається на
увазі заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» під час
вирішення справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами прокуратурами, органами
внутрішніх справ, тощо. Доказів
вищенаведеного сторона позивача суду
не подала ні до матеріалів справи, ні в
судовому засіданні.

Таким чином, вимоги позивача є
безпідставними , необґрунтованими , а
відтак задоволенню не підлягають
повністю.

На підставі вищевикладеного ,
керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
відповідача таким, що втратив право на
користування жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1 , стягнення судових
витрат -відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів
з дня його проголошення до
апеляційного суду Кіровоградської
області, через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського
О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда