Києво-Святошинський районний суд
Справа № 369/8596/14-ц
провадження 2/369/3508/14
РІШЕННЯ

Іменем України

09.12.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільно сумісної власності, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року позивачка звернулась
до суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивувала тим, що з 2009 року по 2014 рік
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
відповідачем. Від спільного проживання
мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, 2010
року народження. За час
зареєстрованого шлюбу ними було
придбане майно: автомобіль Chevrolet Cruz,
державний номер знак НОМЕР_1, та
квартира АДРЕСА_1. Після розірвання
шлюбу дитина залишались проживати
разом з нею та знаходиться на її
утриманні, аліментів відповідач не
сплачує на утримання дитини. Тому
частка в квартирі має бути збільшена до
2/3 частин.

Просила суд визнати за нею право
власності на 2/3 частин, а за
відповідачем - на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1; визнати за нею та відповідачем
право власності по ? частині за кожним
на автомобіль Chevrolet Cruz, державний номер
знак НОМЕР_1; судові витрати покласти на
відповідача.

У судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала. Просила задоволити
позов.

У судовому засіданні відповідач та
його представник проти позову
заперечували з-підстав
необґрунтованості та недоведеності
позовних вимоги. Просили суд відмовити
в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги слід задоволити
частково, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що 21 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у відділі
реєстрації актів громадського стану по
м. Умань Уманського міськрайонного
управління юстиції Черкаської області.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 11
серпня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 розірвано.

Від спільного проживання сторони мають
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Статтею 57 СК України передбачено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при
здійснені подружжям права спільної
сумісної власності дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. А отже дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного
Кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

15 лютого 2011 року між ТОВ «Омокс» та
ОСОБА_2 укладено договір бронювання
№24/1/2/310/Ж.

17 лютого 2011 року між ТОВ «Омокс» та
ОСОБА_2 укладено договір №24/1/2/310/ж
участі в будівництві.

Відповідно до умов договорів об'єктом
будівництва була квартира АДРЕСА_3.

14 червня 2013 року ОСОБА_2 отримав
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

22 вересня 2012 року між АТ «Українська
автомобільна корпорація» та ОСОБА_2
укладено договір купівлі-продажу
автомобіля Chevrolet Cruz, державний номер
знак НОМЕР_1, 2012 року випуску.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року
поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

За п.25 вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Оскільки інвестування в будівництво
квартири, придбання автомобіля
здійснювалось в період перебування
сторін у зареєстрованому шлюбі, тому
суд вважає дане майно спільною
сумісною власністю подружжя, тому
задовольняє вимоги про визнання за
позивачкою право власності на ? частину
квартири та автомобіля. Оскільки на час
розгляду справи в суді сторони не
дійшли згоди щодо вартості автомобіля,
клопотань про призначення експертизи
до суду не подано, інша сторона не
погодилась на компенсацію його
вартості, тому суд також визначає
ідеальні частки.

Суд вважає необґрунтованими доводи
відповідача, що в інвестування
будівництва квартири та автомобіля
були вкладені його особисті кошти та
кошти його батьків від продажу
квартири, належної їм на праві спільної
власності. На підтвердження даних
доводів були подані суду договір
купівлі-продажу від 08 липня 2011 року.
Разом з тим, у п. 5 договору визначено, що
продаж квартир вчинено за 510 720 грн.. В
цілому за спірну квартири була
сплачена сума в розмірі 871 653 грн.
Належних та допустимих доказів
відповідачем суду подано не було.
Покази допитаних в судовому засіданні
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо
вкладення коштів батьків відповідача
на підставі отриманих в борг коштів
дані обставини не підтверджують,
оскільки чинним законодавством
встановлені форми для договорів
дарування коштів та договорів позики.
Крім того, автомобіль та квартира
придбавалась сторонами в інтересах
сімї.

За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні
спору про поділ майна суд може
відступити від засади рівності часток
подружжя за обставин, що мають істотне
значення, зокрема якщо один із них не
дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив
спільне майно, витрачав його на шкоду
інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року -
рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання
подружжя після фактичного припинення
шлюбних відносин спільне майно його
членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте кожним з них за
цей період та за вказаних обставин, і
провести поділ тільки того майна, що
було їхньою спільною власністю до
настання таких обставин.

При вирішенні спору про поділ майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках
може відступити від засади рівності
часток подружжя, враховуючи обставини,
що мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дітей (за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування). Під
обставинами, що мають істотне значення
для справи, потрібно розуміти не тільки
випадки, коли один із подружжя не дбав
про матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, але і випадки коли один із
подружжя не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно
містити мотиви та обґрунтування
відступу від засади рівності часток
подружжя у їхньому спільному майні.
Інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дочки, сина
або другого з подружжя, що заслуговують
на увагу, можуть враховуватися судом
при визначенні способу поділу
спільного майна в натурі й у тому разі,
коли суд не відступив від засади
рівності часток.

З пояснень сторін встановлено, що після
розірвання шлюбу неповнолітній син
залишився проживати разом з
позивачкою, перебуває на її утриманні,
аліменти з відповідача не стягуються.
Разом з тим, позивачем не подано
доказів того, що відповідач не виконує
обов'язків щодо утримання сина.
Враховуючи дані обставини, при
визначенні часток подружжя суд не
знаходиться обґрунтованих підстав для
відступу від засади рівності часток
подружжя, враховуючи обставини, що
мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
умови сплати кредиту, визначає частку
ОСОБА_2 - 1/2 частина і ОСОБА_1 - 1/2 частина.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність часткового
задоволення поданого позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільно сумісної власності -
задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,
паспорт НОМЕР_5, виданий
Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в
Київській області ідентифікаційний
номер, право власності на 1/2 частину
квартири загально площею 102 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, 1973 року народження,
який проживає за адресою: АДРЕСА_1,
паспорт НОМЕР_4, виданий Голосіївським
РУ ГУ МВС в м. Києві, 26 листопада 2002 року
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право
власності на1/2 частину квартири
загально площею 102 кв. м., що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2,
паспорт НОМЕР_5, виданий
Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в
Київській області ідентифікаційний
номер, право власності на1/2 частину на
автомобіль НОМЕР_3, тип - легковий
універсал, номер шасі: НОМЕР_6

Визнати за ОСОБА_2, 1973 року народження,
який проживає за адресою: АДРЕСА_1,
паспорт НОМЕР_4, виданий Голосіївським
РУ ГУ МВС в м. Києві, 26 листопада 2002 року
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 право
власності на1/2 частину на автомобіль
НОМЕР_3, тип - легковий універсал, номер
шасі: НОМЕР_6

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич