Головуючий у першій інстанції Домусчі
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 30 жовтня 2014 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання інформації такою, що не
відповідає дійсності та стягнення
моральної шкоди,

встановила:

11 серпня 2014 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 24.04.2014 року йому
стало відомо про те, що ОСОБА_4 поширила
про нього відомості, а саме: що він
здійснював незаконне заволодіння
державним майном у вигляді
двокімнатної квартири, яка знаходиться
у смт. Чорноморське та її продаж; -
незаконно отримував квартиру у 2001-2004
роках в м. Первомайськ Миколаївської
області; - застосовував махінації для
обміну відомчої квартири на відомчий
двоповерховий котедж, який знаходиться
по АДРЕСА_1; - оформляв суб'єктом
підприємницької діяльності свого
батька ОСОБА_5; - укладав від імені
Міністерства Оборони України договір
на будівництво 9-ти поверхового будинку
для військовослужбовців за адресою:
Миколаївська область м. Первомайськ
Підгородянське шоссе; - виконував
будівельні роботи працівниками
первомайської КЕВ при будівництві
зазначеного 9-ти поверхового будинку; -
завищував у кілька разів обсяги
виконуваних робіт при будівництві
зазначеного 9-ти поверхового будинку; -
підробляв документи для оформлення на
брата і батька приміщення фотосалону,
розташованого у гуртожитку МОУ, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; -
незаконно оформляв на свого батька
ОСОБА_5 квартиру, яка знаходиться в
АДРЕСА_3; - оформляв незаконним шляхом
на свого батька ОСОБА_5 квартиру
АДРЕСА_4; - у 2007 році працював під час
проходження військової служби
фінансовим директором ТОВ
«Лідерінвестбуд».

Зазначені відомості відповідачка
поширила шляхом надання уточнень до
позовної заяви від 24.04.2014 року по справі
№ 2/1522/11310/11, яка розглядалась у
Приморському районному суді м. Одеси.
Такі відомості порочать його честь і
гідність, так як не відповідають
дійсності, у зв'язку з чим йому була
завдана моральна шкода, яка виразилася
у моральних стражданнях, приниженням
честі, гідності та ділової репутації та
ушкодженням здоров'я.

У судовому засіданні 21.10.2014 року
позивач ОСОБА_3 додатково зазначив, що
по заяві відповідачки його визивали до
прокуратури міста Первомайськ та
Миколаївської військової прокуратури,
у зв'язку з чим йому прийшлося
звільнитися. Крім того, позивачка з
цього приводу зверталася до
правоохоронних органів, якими були
внесені відомості до ЄРДР, але після
перевірки вказаних фактів ними було
повідомлено, що в його діях не виявлено
правопорушень. Моральна шкода
виразилась у поганому психологічному
самопочутті, втраті здоров'я,
неодноразових зверненнях до психіатра,
що потребувало витрати коштів.

На роботу до ТОВ «Лідерінвестбуд» він
дійсно працевлаштовувався, однак у
перший день роботи був звільнений у
зв'язку з тим, що відповідачка скрізь
писала на нього заяви та він був
вимушений витрачувати значний час для
їх спростування. Вказане товариство
займається будівництвом та належить
його батькові ОСОБА_5

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали та
просили відмовити у їх задоволенні у
повному обсязі, з посиланням на те, що
відповідачка є неналежним
відповідачем по цій справі, так як
вказану інформацію поширив її
представник ОСОБА_7, а не особисто
відповідачка, у зв'язку з чим вона не
повинна відповідати за її поширення.
Вказаної інформації представнику
ОСОБА_7 а також повноважень щодо її
поширення вона не надавала. Моральна
шкода позивачем не обґрунтована та не
надано суду жодного належного доказу
щодо вказаних позивачем витрат.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 30 жовтня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування вищевказаного
рішення та ухвалення нового, яким його
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на те, що рішення
суду ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того що відомості,
які містяться в уточненому позові, були
викладені не відповідачкою ОСОБА_4, а її
представником ОСОБА_7, якому вона не
надавала таких відомостей і
повноважень на їх розповсюдження.

Крім того, зазначені відомості є
оціночними судженнями, а тому у
відповідності до ч. 2 ст. 47-1 Закону
України «Про інформацію», за винятком
образи чи наклепу, є висловлюваннями,
які не містять фактичних даних, зокрема
критики, оцінки дій, а також
висловлюваннями, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Що стосується звернення відповідачкою
ОСОБА_4 до правоохоронних органів, то
зазначені звернення не можуть
вважатись розповсюдженням
недостовірної інформації та не можуть
розцінюватись як поширення
неправдивих відомостей, оскільки
матеріали справи не містять доказів
того, що фактично метою цих дій було
приниження честі, гідності та ділової
репутації позивача ОСОБА_3

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

У відповідності до чч.1,3 ст. 277 ЦК
України фізична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

При вирішенні питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
необхідно визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням чи оціночним
судженням.

За змістом ч. 2 ст. 47-1 Закону України
«Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

З огляду на викладене, згідно до ст. 277
ЦК України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати.

У відповідності до п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009 р. «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» належними
відповідачами у справі про захист
гідності, честі чи ділової репутації є
фізична або юридична особа, яка
поширила недостовірну інформацію, а
також автор цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Згідно п.п. 15,17 вищевказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009 р. недостовірною вважається
інформація, яка не відповідає
дійсності або викладена неправдиво,
тобто містить відомості про події та
явища, яких не існувало взагалі або які
існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені).

Інформація, зазначена у позовній заяві
чи іншій заяві, адресованій суду, а
також в процесуальних документах
(запереченнях на позов, апеляційних чи
інших скаргах тощо), може бути
підставою для захисту гідності, честі
чи ділової репутації, за винятком
випадків, коли ця інформація була
визначена підставою пред'явленого
позову і стосувалася його предмета,
була доказом у справі, а так само
предметом апеляційного чи іншого
перегляду в порядку, встановленому
процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови
про захист гідності, честі чи ділової
репутації, приниження яких відбулося
внаслідок давання показань свідками, а
так само іншими особами, які брали
участь у справі, відносно осіб, які
брали участь у тій справі, якщо
наведена в них інформація була доказом
у справі та оцінювалась судом при
ухваленні судового рішення, оскільки
нормами процесуальних кодексів
встановлено спеціальний порядок
дослідження та оцінки таких доказів.
Вказана вимога по суті означала б
вимогу повторної судової оцінки
наданих суду доказів у раніше
розглянутій справі.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_3
обґрунтовував тим, що вказану в
уточненому позові і в додатках по
цивільній справі №2/1522/11310/14 (головуючий
суддя Ільченко H.A.), по якій вже винесено
рішення, стосовно нього інформацію
поширив у судовому засіданні
Приморського районного суду м. Одеси
представник відповідачки ОСОБА_7, який
на той час представляв інтереси
відповідачки, а не особисто
відповідачка.

Враховуючи те, що вказана позовна заява
(в порядку уточнення) була підписана
представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7, а також
те, що сама ОСОБА_4 заперечувала факт
надання ОСОБА_7 вказаної інформації та
повноважень на її розповсюдження, суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку, що в цій
частині позовних вимог відповідачка
ОСОБА_4 не є належним відповідачем.

Крім того, позивач зазначив, що у
зв'язку зі зверненнями відповідачки до
правоохоронних органів із скаргами,
він був вимушений виправдовуватись та
доказувати свою непричетність, що
спричиняло йому незручностей та
завдавало моральної шкоди, яка
виразилась у поганому психологічному
самопочутті, втраті здоров'я,
неодноразових зверненнях до психіатра,
що в свою чергу потребувало витрат
додаткових коштів і зусиль для
відновлення свого стану здоров'я.

З цього приводу колегія суддів
зазначає, що судом правильно
встановлено, що в додатку до уточненого
позову від імені ОСОБА_4 є також
звернення ОСОБА_4 до воєнного прокурора
Південного регіону про злочин,
вчинений ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.10).

З приводу цих заяв ОСОБА_4 від 18.11.2013р. за
ознаками злочину, передбаченого ч.3
ст.358 КК України, яке надійшло з
Одеської прокуратури з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Південного регіону, позивачу була
надана відповідь від Первомайського
міського відділу від 16.07.2014р.
№53/Г-04-з(а.с.20), з якої повідомлено, що в
діях ОСОБА_3 не встановлено складу
кримінальних правопорушень та закрито
кримінальне провадження на підставі п.2
ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України
«Про звернення громадян» громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
позиціями, що стосуються їх статутної
діяльності, заявою або клопотанням
щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Так, у відповідності до п. 16
вищевказаної постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009, № 1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» у випадку
звернення особи із заявою до
правоохоронних органів слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей), згідно з яким
звернення громадян до правоохоронного
органу, що містять певні відомості про
недодержання законів посадовими або
службовими особами, передаються чи
повідомляються не з метою доведення
таких відомостей до громадськості чи
окремих громадян, а з метою їх
перевірки уповноваженими на це законом
іншими посадовими особами.

Звернення до правоохоронного чи
державного органу із заявою або
скаргою про неправомірні дії іншої
особи, якщо цей орган наділений
владними повноваженнями щодо
поновлення законності у відповідних
відносинах чи застосування
передбачених законом санкцій до
правопорушника, не може розцінюватись
як поширення неправдивих відомостей,
якщо не встановлено, що фактично метою
цих дій було приниження честі, гідності
та ділової репутації певної особи.

Враховуючи викладене та положення ч. 1
ст. 277 ЦК України, такі звернення не
можуть вважатися поширенням
відомостей, які порочать честь,
гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам посадової чи
службової особи правоохоронного
органу.

З цих підстав, суд дійшов правильного і
обгрунтованого висновку про те, що сама
відповідачка звертаючись до
правоохоронних органів із заявами щодо
вчинення на її думку злочинів
позивачем, не мала на меті поширювати
таку інформацію, а реалізовувала своє
законне право щодо таких звернень. Крім
того, саме по собі звернення до
правоохоронних органів з відповідними
заявами не може вважатись чи
розцінюватись, як поширення
інформації.

Таким чином, дійшовши висновку про
недоведеність позовних вимог, суд
також дійшов правильного висновку про
те, що вимога про стягнення моральної
шкоди також не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 30 жовтня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко