Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/3152/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Крімченко С. А.
Доповідач Фомічов С. Є.
УХВАЛА

Іменем України

16.12.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді - Фомічова
С.Є.

суддів Карпенка
О.Л.

Головань
А.М.

при секретарі - Діманова
Н.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
власністю, за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Олександрійського
міськрайонного Кіровоградської
області від 04 листопада 2014 року і

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні власністю.

На обґрунтування позовних вимог
зазначав, що він є власником квартири
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
від 18 листопада 1993 року,
зареєстрованого в Олександрійському
МБТІ 18 березня 1994 року, р. н. 9045/60.
Також, йому належить квартира АДРЕСА_2
на підставі договору дарування 26
травня 2004 року. На території
домоволодіння розташований сарай,
позначений в плані технічного
паспорта як «Б», який був збудований
у 1964 році. Вказаний сарай довжиною 7
м 08 см, поділений внутрішніми
дерев'яними перегородками на 3 частини
відповідно до кількості квартир у
будинку та має 3 окремих входи.
Відповідно йому належить 2/3 частини
вказаного сараю, що має становити 4м.72
см. Приблизно в 2004 році попередній
власник квартири № 3 ОСОБА_5
самочинно переніс внутрішню
перегородку своєї частини сараю « Б»
на відстань 1м.24 см. в сторону його
частини сараю. На сьогоднішній день
розмір належної йому частини сараю
становить 3м.48 см., а мав би 4м.72 см.

Крім того, ОСОБА_5 самочинно
прибудував до сараю «Б» прибудову
у вигляді веранди розміром 3м.60 см.
як продовження перенесеної
перегородки, тобто відповідно зменшив
на 1м.24 см. простір перед належною
йому частиною сараю «Б». Попередній
власник ОСОБА_5 відмовився знести
прибудову та встановити на належне
місце внутрішню перегородку. В 2007
році новим власником квартири № 3
стала ОСОБА_4 Остання також
відмовилася знести прибудову та
встановити на належне місце
внутрішню перегородку в сараї.
Вважає, що діями відповідача порушено
його право власності, він не може
користуватись належним йому
приміщенням та територією двору на
власний розсуд.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 04 листопада 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
власністю відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.

Заслухавши доповідача, ОСОБА_3, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
заперечення проти доводів апеляційної
скарги ОСОБА_4, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги відповідно
до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач отримав у
власність однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 30.6 м.2 і
надвірні будівлі до цієї квартири
на підставі договору дарування від 18
листопада 1993 року.

26 травня 2004 року позивач
отримав у власність однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 34.2
м кв. з надвірними будівлями до цієї
квартири (1/3 сараю» Б») на підставі
договору дарування 26 травня 2004 року.

Відповідач отримала у спадщину
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4
загальною площею 42.2 кв.м з належною
частиною надвірних будівель на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 21 грудня 2007
року.

Встановлено, що на території
двору будинку знаходиться ряд
надвірних будівель, в тому числі і
сарай, який на плані земельної
ділянки в технічних паспортах як до
кв. № 3 та кв. № 2 зазначений під літ.
«Б». Згідно технічних паспортів даний
сарай збудований в 1964 році,
загальною площею 21.6 кв.м, довжиною 7.08.
На плані не зазначено, що сарай
розділений на 3 частини .

Лише в правовстановлюючому
документі на квартиру № 1 (договору
дарування) зазначено, що власнику
належить 1/3 частина сараю «Б» без
визначення площі даної частки. В
правовстановлюючих документах на кв.
№ 1 та кв. № 3 зазначено лише про
належність власнику частини
надвірних будівель без зазначення
яких саме та їх розміру.

Позивач вважає, що так як
квартир в будинку АДРЕСА_1, то і
кожному із співвласників повинна
належати рівна частина сараю. Йому
саме-2/3 частини сараю довжиною 4.72
см., а не 3м.48 см. , яка є фактично.

Судом також встановлено, що так як
в будинку 3 відокремлені квартири, з
яких позивачу на праві власності
належать 2 однокімнатні квартири
загальною площею 30.6 кв.м та 34.2 кв.м, а
відповідачу належить двохкімнатна
квартира загальною площею 42.2 кв.м, то
відповідно частка відповідача в
будинку більша ніж кожна із часток
позивача. Тому невідомо, з яких
міркувань виходив позивач, вважаючи, що
частки сараю кожного із співвласників
будинку повинні бути рівними. Доказів
на підтвердження того, що кожному із
співвласників повинна належати рівна
частина сараю суду не надав. Суд не може
обґрунтувати рішення на припущеннях
позивача.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із
ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог
та заперечень, надавши докази
відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК.
Обставини, визнанні сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню (ч.1
ст.61 ЦПК України).

Згідно ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до частин 1, 3, 7 ст.
319 ЦК України всім власникам
забезпечуються рівні умови захисту і
здійснення своїх прав володіння,
користування і розпорядження своїм
майном. Власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК
України).

Стаття 376 ЦК України , на яку
посилається позивач, передбачає
можливість знесення самочинного
будівництва за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування, але лише у
разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших
осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил та в разі
неможливості проведення відповідної
перебудови або відмови особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво
від її проведення.

За позовом громадянина таке
рішення може бути ухвалено на
підставі ст.391 ЦК України в разі
доведеності ним відповідно до вимог
ч.3 ст.10 ЦПК України факту створення
йому перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном при неможливості усунення
цих перешкод в інший спосіб.

Колегія суддів судової
палати апеляційного суду вважає, що суд
першої інстанції дійшов до
обґрунтованого висновку, що позивач
не довів, що його частина сараю
повинна бути більшою на 1м 24 см і
відповідно йому належить земельна
ділянка довжиною 1м 24 см, на якій
знаходиться частина веранди
відповідача. Інших підстав, в чому
перешкоджає йому веранда відповідача
користуватися належним йому майном,
не зазначив.

Крім того, в судовому
засіданні відповідач надала Акт
перевірки дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил,
складений головним державним
інспектором інспекційного відділу
ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_4 та
скаржника ОСОБА_3 Згідно акту була
проведена позапланова перевірка
дотримання ОСОБА_4 вимог законодавства
у сфері містобудівної діяльності,
будівельних норм, державних стандартів
і правил, так як надійшло звернення
ОСОБА_3 через прокуратуру м.
Олександрії. За результатами перевірки
встановлено, що на час проведення
перевірки на території домоволодіння
за адресою АДРЕСА_1 виконання жодних
будівельних робіт не виявлено, а
добудову до сараю, збудованого в 1964
році, зробив колишній власник кв. № 1
з полегшених матеріалів без
влаштування фундаменту у 2007 році (зі
слів скаржника ОСОБА_3.).

Тобто перевіркою не
встановлено порушень ОСОБА_4 вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Олександрійського
міськрайонного Кіровоградської
області від 04 листопада 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді