У Х В А Л А

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «45 експериментальний
механічний завод», третя особа - ОСОБА_4,
про визнання звільнення з роботи
незаконним, скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за касаційною
скаргою державного підприємства «45
експериментальний механічний завод»
на рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 28 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 08 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 29 грудня 2003 року він працював
керівником відокремленого
структурного підрозділу
«Монтажсервіс» (далі - ВСП
«Монтажсервіс») державного
підприємства «45 експериментальний
механічний завод» (далі - ДП «45
експериментальний механічний завод»).
10 грудня 2013 року директор цього
підприємства склав акт про те, що він,
позивач, у цей день працював за
сумісництвом директором приватного
підприємства «Квардіс-Н» (далі - ПП
«Квардіс-Н»), та видав наказ про
звільнення його з роботи на підставі п.
1 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з
одноразовим грубим порушенням
трудових обов'язків. В якості причини
звільнення в наказі зазначено факт
виявлення систематичного невиконання
без поважних причин посадових
обов'язків та одноразового грубого
порушення трудових обов'язків.
Посилаючись на те, що трудову
дисципліну він не порушував, не був
державним службовцем, а тому мав право
працювати за сумісництвом, позивач
просив визнати його звільнення
незаконним, скасувати наказ про його
звільнення, поновити його на роботі та
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 28 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 08 квітня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано звільнення ОСОБА_3
з посади начальника (директора) ВСП
«Монтажтехсервіс» ДП «45
експериментальний механічний завод»
незаконним та скасовано наказ
директора ДП «45 експериментальний
механічний завод» від 10 грудня 2013 року.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника
(директора) ВСП «Монтажтехсервіс» ДП
«45−?експериментальний механічний
завод». Стягнуто з ДП «45
експериментальний механічний завод»
на користь ОСОБА_3 середній заробіток
за час вимушеного прогулу у розмірі 9 047
грн. 20 коп. Рішення в частині поновлення
на посаді та стягнення середнього
заробітку за один місяць в сумі 3 505 грн.
79 коп. допущено до негайного виконання.
Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ДП «45
експериментальний механічний завод»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що позивача
звільнено без відібрання письмових
пояснено щодо вчиненого проступку, що є
порушенням норм трудового
законодавства та підставою для
поновлення його на роботі.

Апеляційний суд погодився із мотивами
і висновками суду першої інстанції,
зазначивши при цьому, що виконання
роботи за сумісництвом не є грубим
порушенням трудового законодавства, а,
відтак, і підставою для звільнення
працівника на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП
України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 29 грудня 2003
року ОСОБА_3 працював керівником ВСП
«Монтажсервіс» ДП «45
експериментальний механічний завод».

10 грудня 2013 року директор ДП «45
експериментальний механічний завод»
склав акт про те, що ОСОБА_3 у цей день
працював за сумісництвом директором ПП
«Квардіс-Н», та видав наказ про
звільнення його з роботи на підставі п.
1 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з
одноразовим грубим порушенням
трудових обов'язків. В якості причини
звільнення в наказі зазначено факт
виявлення систематичного невиконання
без поважних причин посадових
обов'язків та одноразового грубого
порушення трудових обов'язків.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що трудову дисципліну він не
порушував, не був державним службовцем,
а тому мав право працювати за
сумісництвом.

Відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний у випадку одноразового
грубого порушення трудових обов'язків
керівником підприємства, установи,
організації всіх форм власності
(філіалу, представництва, відділення та
іншого відокремленого підрозділу),
його заступниками, головним
бухгалтером підприємства, установи,
організації всіх форм власності, його
заступниками, а також службовими
особами органів доходів і зборів, яким
присвоєно спеціальні звання, і
службовими особами центральних
органів виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сферах
державного фінансового контролю та
контролю за цінами.

Згідно з ч. 1 ст. 147, ст. 148 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано такий
захід стягнення як звільнення.
Дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» судам роз'яснено, що вирішуючи
питання про те, чи є порушення трудових
обов'язків грубим, суд має виходити з
характеру проступку, обставин, за яких
його вчинено, яку завдано ним (могло
бути завдано) шкоду.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
303, 315 ЦПК України не перевірив та не дав
належної правової оцінки обставинам,
викладеним в акті перевірки (контролю)
фінансово-господарської діяльності
ВСП «Монтажсервіс» від 10 грудня 2013
року.

Зокрема, у цьому акті йдеться про те, що
ОСОБА_3, перебуваючи на лікарняному з 29
жовтня 2013 року по 07 листопада 2013 року,
здійснював фінансово-господарські
платежі, у тому числі й на ПП
«Квадріс-Н», засновником та керівником
якого являється, працюючи за
сумісництвом.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. 212 ЦПК України не дав оцінки
твердженням відповідача про те, що,
суміщаючи посаду директора ВСП
«Монтажсервіс» з посадою директора ПП
«Квардіс-Н», ОСОБА_3 підписував
фінансово-господарські договори та
акти виконаних робіт з обох сторін,
надавав ПП «Квардіс-Н» від імені ВСП
«Монтажсервіс» фіктивні послуги з
метою власного збагачення, а також не
звернув уваги на те, що Вінницька
прокуратура з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері внесла
відомості до Єдиного реєстру досудових
розслідувань по факту зловживання
службовим становищем ОСОБА_3 та
головним бухгалтером ВСП
«Монтажсервіс», ОСОБА_5, які групою осіб
привласнили грошові кошти на загальну
суму 718 900 грн., вчинивши злочин,
передбачений ч. 5 ст. 191 КК України.

Зазначене порушення, на думку ДП «45
експериментальний механічний завод», є
грубим порушенням ОСОБА_3 трудових
обов'язків, яке й стало підставою його
звільнення. Цим доводам у порушення п. 3
ч. 1 ст. 315 ЦПК України апеляційний суд
належної оцінки не дав.

Висновок апеляційного суду про
порушення процедури звільнення ОСОБА_3
через невідібрання у нього письмових
пояснень є передчасним, оскільки
згідно рапорту начальника відділу
кадрів ДП «45 експериментальний
механічний завод» від 10 грудня 2013 року
ОСОБА_3 відмовився від надання
письмових пояснень та підписання
наказу про своє звільнення.

Суд апеляційної інстанції у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів, викладених
в апеляційній скарзі та законності й
обґрунтованості рішення районного
суду; не встановив фактичних обставин
справи, від яких залежить правильне
вирішення справи, та норми права, які
регулюють ці правовідносини; не
перевірив доводів та наданих сторонами
доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, ухвала
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для її
скасування з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу державного
підприємства «45 експериментальний
механічний завод» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 08 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська