АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/9385/2014
інстанції: Гончарук В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
та ОСОБА_3, яка також діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_4, на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 19 березня 2014 року у цивільній
справі за позовом комунального
підприємства з утримання та
експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
«Спецжитлофонд» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка
також діє в інтересах малолітнього
ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Служби у справах дітей
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, про виселення
без надання іншого житлового
приміщення, -

в с т а н о в и в :

У травні 2013 року КП «Спецжитлофонд»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яка також діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_4, про виселення без
надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 10
вересня 2006 року між позивачем, як
особою за якою закріплено на праві
повного господарського відання
будинок АДРЕСА_2, та ОСОБА_2 укладено
договір оренди житлового приміщення, а
саме кімнати АДРЕСА_2 вказаного
будинку, на строк дії до 31 січня 2007 року.

В подальшому, дія зазначеного договору
була неодноразово продовжена
відповідними додатковими угодами,
останньою за № 11 від 4 квітня 2012 року на
строк до 30 вересня 2012 року.

Враховуючи, що після зазначеної дати
договір продовжений не був, а
відповідачі продовжили проживати у
спірному житловому приміщенні, КП
«Спецжитлофонд» просило їх
виселитибез надання іншого житлового
приміщення на підставі статей 99, 109, 116
Житлового кодексу УРСР.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 березня 2014 року вказаний
позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 з малолітнім
ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_2 без надання
іншого житлового приміщення. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

Зокрема, зазначають, що суд не з'ясував
належним чином усіх важливих обставин,
що мають значення для правильного
вирішення справи, що призвело до
ухвалення помилкового рішення. Так,
договір оренди насправді був
пролонгований до 20 жовтня 2018 року
згідно ст. 17 ЗУ «Про оренду державного
та комунального майна», оскільки
позивач не звернувся у строк
передбачений законом до відповідача із
заявою про розірвання чи припинення
договору оренди.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав та просив
її задовольнити.

Представник КП «Спецжитлофонд» - ков
Д.О. проти апеляційної скарги
заперечував, просив рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 19 березня 2014 року залишити без змін.

Інші учасники, належним чином
повідомлені про дату, час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
прибули, про причини неявки суд не
повідомили, у зв'язку із чим колегія
суддів вважала за можливе слухати
справу у їх відсутність на підставі ч. 2
ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку
про необхідність її частково
задоволення виходячи із наступного.

При розгляді справи судом встановлено,
що 10 вересня 2006 року між позивачем, як
особою за якою закріплено на праві
повного господарського відання
будинок АДРЕСА_2, та ОСОБА_2 укладено
договір оренди житлового приміщення, а
саме кімнати АДРЕСА_2 вказаного
будинку, на строк дії до 31 січня 2007 року.

В подальшому, дія зазначеного договору
була неодноразово продовжена
відповідними додатковими угодами,
останньою за № 11 від 4 квітня 2012 року на
строк до 30 вересня 2012 року.

20 січня 2012 року рішенням Київської
міської ради № 15/7352 родині ОСОБА_2 було
надано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно вимог ст.ст. 811, 812 ЦК України,
договір найму житла укладається у
письмовій формі. Предметом договору
найму житла можуть бути помешкання,
зокрема квартира або її частина,
житловий будинок або його частина.

Виходячи з вимог ст. 821 ЦК України,
договір найму житла укладається на
строк, встановлений договором. Якщо у
договорі строк не встановлений,
договірвважається укладеним на п'ять
років.

Відповідно до ст. 99 ЖК України,
виселення піднаймачів і тимчасових
жильців у разі припинення договору
найму жилого приміщення Піднаймачі і
тимчасові жильці самостійного права на
займане жиле приміщення не набувають
незалежно від тривалості проживання. У
разі припинення дії договору найму
жилого приміщення одночасно
припиняється і дія договору піднайму.
Піднаймач і члени його сім'ї, а також
тимчасові жильці зобов'язані негайно
звільнити займане жиле приміщення. У
разі відмовлення вони підлягають
виселенню в судовому порядку, а з
будинків, що загрожують обвалом, - в
адміністративному порядку. Виселення
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 109 ЖК України,
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Допускається виселення в
адміністративному порядку з санкції
прокурора лише осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення або проживають
у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих
приміщень, одночасно надається інше
постійне жиле приміщення, за винятком
виселення громадян при зверненні
стягнення на жилі приміщення, що були
придбані ними за рахунок кредиту
(позики) банку чи іншої особи,
повернення якого забезпечене іпотекою
відповідного жилого приміщення.
Постійне жиле приміщення, що надається
особі, яку виселяють, повинно бути
зазначено в рішенні суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
наявні достатні правові підстави для
виселення відповідачів без надання їм
іншого житлового приміщення, оскільки
договірні відносини між сторонами
припинені та відсутні підстави для її
подальшого проживання на спірній
житловій площі.

Колегія суддів з такими висновками
суду погоджується, проте вважає за
необхідне змінити рішення суду в
частині правового обґрунтування
підстав відмови в позові, а саме
посилання суду на ст. 116 Житлового
кодексу.

Як це передбачено зазначеною статтею
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим при розгляді справи судом
першої інстанції та при перевірці його
висновків судом апеляційної інстанції
не встановлено обставин порушення
відповідачами правил співжиття,
руйнування чи псування жилого
приміщення або його використання не за
призначенням.

За таких обставин посилання на ст. 116 ЖУ
УРСР у мотивувальній частині рішення є
безпідставним та підлягає виключенню з
неї.

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, договір оренди насправді був
пролонгований аж до 20 жовтня 2018 року
згідно ст. 17 ЗУ «Про оренду державного
та комунального майна» не знайшли
свого підтвердження при апеляційному
розгляді справи, оскільки згідно умов
передбачених укладеним між сторонами
договором строк його дії визначений
його умовами, а саме до 31 січня 2007 року.
В подальшому такий строк був
неодноразово продовжений сторонами в
договірному порядку, а тому правових
підстав для його пролонгації згідно
закону на строк, про який зазначає
апелянт, немає.

З огляду на викладене,ухвалене у справі
рішення судом першої інстанції
підлягає зміні в частині правового
обґрунтування відмови в задоволенні
позовних вимог на підставі п. 3 ч. 1 ст. 307
ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка
також діє в інтересах малолітнього
ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 19 березня 2014 року змінити в
частині правового обґрунтування
шляхом виключення посилання на

статтю 116 Житлового кодексу УРСР.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко