Справа № 369/8501/14-ц
провадження 2/369/3477/14
РІШЕННЯ

Іменем України

22.10.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року позивачка звернулась
до суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивувала тим, що з 1981 року по 2014 рік
вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з відповідачем. У 2001 році
відповідачу була надана земельна
ділянка площею 0,0593 га по АДРЕСА_1, з
цільовим призначенням для ведення
садівництва. На даній земельній
ділянці протягом 2000 - 2003 років ними
побудований садовий будинок. Будинок є
закінчений будівництвом, 100%
готовності, та використовували його за
призначенням. Але, відповідач навмисно
весь цей час не вводив його в
експлуатацію, не отримав свідоцтво про
право власності на нього, не
зареєстрував право власності на нього.
Оскільки державний акт виданий на ім'я
відповідача, в даний час вона не має
можливості оформити право власності на
садовий будинок. Добровільно поділити
будинок відповідач не бажає.

Тому просила суд визнати за нею право
власності на ? частину садового будинку
та земельної ділянки загальної площею
0,0593га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1; визначити порядок поділу
садового будинку в натурі; судові
витрати покласти на відповідача.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги слід задоволити
частково, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що 03 січня 1981 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстровано шлюб у відділі
реєстрації актів цивільного стану
Голосіївського районного управління
юстиції в м. Києві, актовий запис №2.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 25 липня 2014 року шлюб
між сторонами розірвано.

Рішенням колегії суддів Апеляційного
суду м. Києва від 03 вересня 2014 року
рішення районного суду змінено в
частині включенні з мотивувальної
частини висновки суду щодо того, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не ведуть спільного
господарства, мають окремий бюджет
саме з 2009 року. В іншій частині рішення
залишено без змін.

Статтею 57 СК України передбачено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при
здійснені подружжям права спільної
сумісної власності дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. А отже дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного
Кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

На підставі рішення
Михайлівсько-Рубежівської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області від 07 жовтня 1997 року
ОСОБА_2 отримав 26 грудня 2000 року
державний акт на прав власності на
земельну ділянку площею 0.0593 га, що
знаходиться на території
Мих.-Рубежівської сільської ради, з
цільовим призначенням для ведення
садівництва.

З матеріалів справи та пояснень
представників встановлено, що на даній
земельній ділянці побудований садовий
будинок (рік побудови 2003р.) загальною
площею 77,3 кв., житловою 42,5 кв.м.

З поданого суду технічного паспорту на
садовий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що
даний садовий будинок є самочинно
збудованим. Дана обставина
підтверджена в судовому засіданні
представниками як позивача, так
відповідача.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року
поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

За п.25 вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Оскільки будівництво садового будинку
здійснювалось в період перебування
сторін у зареєстрованому шлюбі, тому
суд вважає дане нерухоме майно є
спільною сумісною власністю подружжя.

За ст. 331 ЦК України право власності на
нову річ, яка виготовлена (створена)
особою, набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди
тощо) виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання
тощо, які були використані в процесі
цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена
в абзаці першому цієї частини, може
укласти договір щодо об'єкта
незавершеного будівництва, право
власності на який реєструється
органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно на
підставі документів, що підтверджують
право власності або користування
земельною ділянкою для створення
об'єкта нерухомого майна, дозволу на
виконання будівельних робіт, а також
документів, що містять опис об'єкта
незавершеного будівництва.

За ст.. 376 ЦК України житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. Якщо власник
(користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок. На
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб. Особа, яка
здійснила самочинне будівництво, має
право на відшкодування витрат на
будівництво, якщо право власності на
нерухоме майно визнано за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій воно розміщене. У разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил суд за
позовом відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» №6 від 30
березня 2012 року право власності на
самочинно збудовані житлові будинки,
будівлі, споруди, інше нерухоме майно
не набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці. Це
майно не є об'єктом права власності,
воно не може бути предметом поділу та
встановлення порядку користування в
судовому порядку; на нього не може бути
звернено стягнення за виконавчими
документами, у тому числі продаж його з
прилюдних торгів. Вимоги особи, яка
самочинно збудувала нерухоме майно,
або заінтересованої особи, що не
пов'язані з правом власності на ці
будівлі, зокрема, про визнання права на
матеріали, одержані при їх знесенні,
підлягають розгляду судами на
загальних підставах.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Відповідно до ст.
60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки судом встановлено, що спірний
садовий будинок є самочинно
збудованим, сторони не звертались
довід повідних установ щодо введення
об'єкту в експлуатацію, не подано
доказів відповідності проведеного
будівництва будівельним, пожежним,
санітарним тощо нормам; заявлені
стороною позивача клопотання про
призначення експертизи стосувалось
лише варіантів поділу садового будинку
в натурі, не подано відмови державних
установ щодо введення об'єкту в
експлуатацію, не підтверджено
належними та допустимим доказами
завершення будівництва саме на 100%
готовності, тому суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог. Крім того,
посилання на позивача на ст. 331 ЦК
України суд вважає не обґрунтованими,
оскільки дана норма регулює набуття
права власності на новостворене майно
та об'єкти незавершеного будівництва, а
не самочинно побудованого майна.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич