Справа
№ 2-5600/11
Провадження № 2/0182/103/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.10.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у
складі:головуючого-судді Рунчевої
О.В.,при секретарі-Снєгульській В.М., за
участю представника ОСОБА_2- ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м.
Нікополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області про усунення перешкод у
користуванні домоволодінням, вселення,
об'єднану в одне провадження з позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа:
Завідуюча Першої Нікопольської
державної нотаріальної контори
Чубенко Ірина Семенівна, про визнання
договору довічного утримання
недійсним, визнання права власності на
житловий будинок в порядку спадкування
за законом,- суд,

В С Т А
Н О В И В:

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом, який
неодноразово уточнював і доповнював та
в остаточній редакції (том 3, а.с. 19-20)
просив усунути йому перешкоди у
користуванні домоволодінням АДРЕСА_1
що належить йому на підставі договору
довічного утримання від 04 червня 2003
року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Нікополської
державної нотаріальної контори шляхом
виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з
домоволодіння АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення;
зобовязати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_4 та ОСОБА_5
по АДРЕСА_1; вселити його ОСОБА_2 в
житловий будинок АДРЕСА_1

В обгрунтування позову
ОСОБА_2посилався на те, що йому на праві
приватної власності на підставі
договору довічного утримання від 04
червня 2003 року належить домоволодіння
АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.
Крім нього у спірному будинку
зареєстровані та проживають ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які перешкоджають йому та його
сім'ї користуватися житловим будинком,
ключі від будинку, вхідних воріт і
надвірних будівель не дають,
категорично відмовляються впустити на
територію його домоволодіння, у зв'язку
з чим він змушений зі своєю сім'єю
проживати у квартирі своєї тещі. Він
неодноразово пропонував ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 виселитись з належного йому
будинку та знятись з реєстраційного
обліку, але вони не реагують на це.

У жовтні 2003 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про
визнання договору довічного утримання
частково недійсним, визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку (том 1, а.с.2-3).

Під час розгляду справи ОСОБА_7 помер.
Судом у якості правонаступника
померлого були залучені до участі у
справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 неодноразово у
судовому засіданні змінювали та
уточнювали свої позовні вимоги та у
грудні 2012 року остаточно уточнили
позовні вимоги (том 2, а.с. 168-170) та
просили визнати договір довічного
утримання від 04.06.2003 року укладеного
між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 недійсним у звязку
з невиконанням ОСОБА_2 обовязків, які
передбачені договором про довічне
утримання; визнати договір про довічне
утримання від 04.06.2003 року як незаконний
та юридично не оформлений відповідно
до діючого закону; залишити за ОСОБА_4
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом. В
обгрунтування позову зазначили, що 04
червня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 був
укладений договір довічного утримання
у якому допущені виправлення, які не
завірені круглою мокрою печаткою
нотаріуса та не вказано "виправленому
вірити", у договорі надруковані слова,
які не зрозумілі для особи, яка
підписує цей договір. Крім того,
договір складений на державній мові,
але ОСОБА_8 мала похили й вік, не
розуміла української мови та для неї
необхідно було зробити переклад на
російську мову. У договорі довічного
утримання не зазначено число, місяць та
рік народження ОСОБА_2, не вказані
номера ідентифікаційних кодів сторін,
не вказано дієздатність ОСОБА_8, якій на
той час було 83 роки. Окрім того, у
договорі про довічне утримання підпис
ОСОБА_8 є сумнівним.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 позовні вимоги свого
довірителя підтримав у повному обсязі,
надав пояснення аналогічні викладеним
у заяві, просив задовольнити позов.
Проти задоволення вимог ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 заперечує, оскільки на його
думку, вимоги викладені у позові є
безпідставними. Крім того, просив суд у
позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити у
зв'язку з тим, що позивачі пропустили
строк звернення до суду.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні
свої позовні вимоги підтримали у
повному обсязі, надали пояснення
аналогічні викладеним у заяві, просили
задовольнити позов. Проти задоволення
вимог ОСОБА_2 заперечують, оскільки
вважають, що ОСОБА_2 не є власником
спірного житлового будинку.
Підтверджують ту обставину, що дійсно
замінили замок на вхідних дверях
будинку, з тієї причини, що він не є
членом їхньої сім'ї та вони не бажають
разом з ним проживати в одному будинку.
Просять позовні вимоги ОСОБА_2 не
задовольняти.

Представник Головного управління
державної міграційної служби України
в Дніпропетровській області не
з'явився у судове засідання, надав
заяву в якій происть суд розглянути
справу у його відсутність та на
підставі повного, всебічного
дослідження матеріалів справи та у
відповідності до норм чинного
законодавства України, прийняти
законне та обгрунтоване рішення (том 3,
а.с.82-83).

Завідуюча Першої Нікопольської
державної нотаріальної контори
Чубенко Ірина Семенівна суду пояснила,
що на момент посвідчення договору
довічного утримання, вона керувалась
відповідно до інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 18.06.1994
року № 18/5, яка діяла на час укладення
договору і ніяких порушень не вчинила,
у зв'язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_4
та ОСОБА_5 безпідставні.

Суд, вислухавши сторони, свідків,
вивчивши матеріали справи приходить до
наступного.

У судовому засіданні встановлено, що
у 1965 році ОСОБА_9 (свекор ОСОБА_4, дідусь
ОСОБА_5 та ОСОБА_2О.) була виділена
земельна ділянка АДРЕСА_1 для
будування житлового будинку. У 1970 році
спірний житловий будинок був
побудований та оформлений на ОСОБА_9. В
1973 році син ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - ОСОБА_7
одружився з ОСОБА_10 після укладення
шлюбу прізвище якої стало - ОСОБА_7 ( том
1 а.с.174), яка зі згоди власника житлового
будинку ОСОБА_9 18.09.1975 році була
зареєстрована у спірному житловому
будинку (том 2 а.с. 47 зі звороту). Від
шлюбу у ОСОБА_7 та ОСОБА_4 народилося
двоє дітей - донька та син ОСОБА_11, який
із самого народження зареєстрований та
проживає у спірному житловому будинку.
При житті ОСОБА_9 на випадок своєї
смерті залишив заповіт від 24.07.1990 року
згідно якого, він заповів дружині -
ОСОБА_8 житловий будинок № АДРЕСА_1 (том
1 а.с. 125-127). Після смерті ОСОБА_9 його
дружина ОСОБА_8 прийняла спадщину за
заповітом на спірний житловий будинок.

04.06.2003 року ОСОБА_8 уклала договір
довічного утримання з ОСОБА_2 (онук),
яким передала у власність останнього
житловий будинок з надвірними
будівлями та приватизовану земельну
ділянку площею 0,0591 га, що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1 а ОСОБА_2 повинен
був довічно утримувати ОСОБА_8 та
виконувати обовязки зазначені у
договорі. Договір посвідчений
Завідуючою Першої Нікопольської
державної нотаріальної контори
Чубенко І.С. та зареєстровано в реєстрі
за № 1-1268 (том 2, а.с. 9).

Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо
цивільні відносини виникли раніше і
регулювались актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності. Тобто на момент укладення
договору довічного утримання діяв акт
цивільного законодавства ЦК України
(1963 року), в подальшому з 01.01.2004 року ЦК
України.Тобто правовідносини що
виникли між сторонами в частині
визнання договору довічного утримання
від 04.06.2003 року недійсним повинні
регулюватися Кодексом УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 425 ЦК Української
РСР (редакція 1963 року), за договором
довічного утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або
станом здоров»я (відчужував), передає у
власність другій стороні (набувачеві
майна) будинок або частину його, взамін
чого набувач майна зобов»язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, догляду і
необхідної допомоги, статтею 426 цього
Кодексу визначено, що договір
довічного утримання повинен бути
нотаріально посвідчений, у договорі
довічного утримання повинна бути
зазначена оцінка відчужуваного
будинку, що визначається за згодою
сторін, а також види матеріального
забезпечення, що надаються набувачем
майна відчужувачеві та їх грошова
оцінка, яка визначається за згодою
сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
договір довічного утримання 04.06.2003 року
нотаріально посвідчений та підписаний
ОСОБА_8; згідно п.1 ОСОБА_8 передала у
власність ОСОБА_2 належний їй житловий
будинок "А", жилою площею 46,1 кв.м., літню
кухню "Б", підвал "Б1", вбиральню "В",
спорудження 1-4, гараж "Г", що знаходиться
АДРЕСА_1, що розташований на земельній
ділянці 591 кв.м., приватизована земельна
ділянка - 0,0591 га. Договір складено у
трьох примірниках, з яких один
залишається на зберіганні у державній
нотаріальній конторі, решта, що мають
силу оригінала видаються сторонам.

Таким чином, договір відповідає
вимогам ст.ст. 44,47,425,426 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 року).

Також не мають правового значення
обставини, щодо визнання права
власності на житловий будинок у
порядку спадкування за законом,
оскільки ОСОБА_8 до своєї смерті
розпорядилася належним їй житловим
будинком та відповідно до ст. 524 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року)він
не може відноситися до складу спадщини.

Однією із підстав недійсності
договору довічного утримання від 04.06.2003
року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначили
неналежне виконання ОСОБА_2 обов'язків
по виконанню договору, але як зазначено
в п.п.бп.16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 28.04.1978 року "Про
практику в справах про визнання угод
недійсними", при вирішенні питання про
визнання угоди недійсною судові
необхідно враховувати, що невиконання
або не належне виконання угоди (в тому
числі і договору довічного утримання),
не може бути підставою для визнання її
недійсною.

Отже, твердження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
неналежне виконання ОСОБА_2 обов'язків
за договором довічного утримання не
може бути підставою для визнання цього
договору недійсним.

Доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що
підпис у договорі про довічне
утримання не належить ОСОБА_8 не
заслуговують на увагу, оскільки
останні від проведення експертизи
відмовилися, а доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

На підставі встановлених фактичних
обставин справи, на думку суду ОСОБА_4
та ОСОБА_5 не було пропущено строк
позовної давності,оскільки вони є
правонаступниками ОСОБА_7, яким позов
був пред'явленим ще у 2003 році. Разом з
тим, суд вважає що позовні вимоги
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є недоведеними та не
підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України (в редакції
2003 року) право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України (в редакції
2003 року) та ч. 1 ст. 41 Конституції України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до положень ст.391 ЦК
України ( в редакції 2003 року) власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником спірного житлового будинку
№ АДРЕСА_1, але з 2004 року не проживає там
з поважних причин, у зв'язку з тим, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять йому перешкоди,
змінили замки та перешкоджають у його
вселенні. На теперішній час ОСОБА_2 зі
своєю сім'єю проживає у тещі.

З урахуванням зазначеного, суд
вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грубо
порушують права ОСОБА_2 у зв'язку з чим,
вимоги ОСОБА_2 в частині вселення є
законними та обгрунтованими. Однак,
разом з тим, право на житло
гарантоване людині статтями 47, 48
Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47
Конституції проголошує, що ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону та за
рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з
прав людини, пункт 1 ст. 8 Конвенції про
захист прав людини та основних свобод
гарантує кожній особі, окрім інших
прав, право на повагу до її житла, що
охоплює, насамперед, право займати
житло, не бути виселеною чи позбавленою
свого житла.

Виходячи з наведеного, у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред»явивши разом із цим одну із таких
вимог: про позбавлення права власності
на житлове приміщення; про позбавлення
права у користуванні житловим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою та про оголошення
фізичної особи померлою. Однак, такі
вимоги ОСОБА_2 не заявляв, свої вимоги
не обґрунтовував і доказів належних
суду не надавав, а натомість послався
на положення ст. 155ЖК України та
положення ст. 116 ЖК України.

Так, зокрема, ОСОБА_2 відносно
відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позовні
вимоги про визнання осіб, що за якихось
підстав втратили право користування
спірною житловою площею заявлено не
було. ОСОБА_2 просить ОСОБА_4 та ОСОБА_5
виселити зі спірного житлового будинку
та зняти їх з реєстрації в ньому з
посиланням на положення ст. 116 ЖК
України, яка передбачає виселення
наймача, членів його сім'ї або інших
осіб, які з ним разом проживають, якщо
вони систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із ним
в одній квартирі.

В п.17 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
ЖК України» від 12 квітня 1995 року з
наступними
змінами та доповненнями вказано, що при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів.

Однак, в матеріалах справи відсутні
докази, які б стали підставою
достатньою для застосування ст. 116 ЖК
України. Зокрема, з постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 29 липня 2011 року
відносноКаліберди Г.С. та листа
начальника Нікопольського МВ ГУМВС
України в Дніпропетровські області (
том 2, ар. сп. 6,7) не вбачається, що до
ОСОБА_4 було застосовано які - небудь
заходи попередження чи громадського
впливу, а відносно ОСОБА_5 в матеріалах
справи взагалі відсутні будь-які
докази, які б стали підставою для
застосування ст. 116 ЖК України.

Оскільки відповідно до вимог ст.ст. 10,60
ЦПК України кожна із сторін по справі
зобов"язана надавати докази в
підтвердження своїх вимог та
заперечень на позовні вимоги, а у
відповідності до положень ч. 1ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
положень ЦПК України, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб , які
беруть участь у справі, визнати
посилання ОСОБА_2 обґрунтованими та
доказаними в частині усунення перешкод
у користуванні житловим будинком
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 без надання іншого житлового
приміщення та зобов'язання Головного
управління державної міграційної
служби у Дніпропетровській області
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4
та ОСОБА_5 з житлового будинку №
АДРЕСА_1 не можна.

За таких обставин, суд вважає за
необхідне позовні вимоги ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
домоволодінням, вселення задовольнити
- частково, а у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договору довічного утримання
недійсним, визнання права власності на
житловий будинок в порядку спадкування
за законом - відмовити.

Керуючись ст. 44,47,425,426 ЦК
Української РСР (в редакції 1963 року),
ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України (в редакції 2003
року), ст. 116 ЖК України, ст.ст.
10,11,209,212,214-215, 217-218 ЦПК України,- суд

В И Р І Ш И
В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5,Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
усунення перешкод у користуванні
домоволодінням, вселення -
задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 в житловий будинок
АДРЕСА_1

В іншому ОСОБА_2 - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, третя особа: Завідуюча Першої
Нікопольської державної нотаріальної
контори Чубенко Ірина Семенівна, про
визнання договору довічного утримання
недійсним, визнання права власності на
житловий будинок в порядку спадкування
за законом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області.

Суддя: О. В. Рунчева