УХВАЛА

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи: орган опіки та піклування
Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації, Головне
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві, про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення за касаційною скаргою
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_6, на
заочне рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 25 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 10 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль»)
звернулось до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 10 жовтня 2008 рок
між банком та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримала кредит у
розмірі 97 320 доларів США на придбання
квартири у м. Києві. На забезпечення
виконання зобов'язань за цим договором
між банком та позичальником було
укладено договір іпотеки, предметом
якої була квартира АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_3 на праві
власності. Позичальник зобов'язання за
кредитним договором не виконувала, на
вимоги банку не реагувала, утворилась
заборгованість у розмірі 565 129 доларів 32
центи США.

З урахуванням викладеного банк просив
звернути стягнення на предмет іпотеки
у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором та виселити
ОСОБА_3 та всіх зареєстрованих
осіб з квартири, яка є предметом
іпотеки.

Заочним рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 10 червня
2014 року, позов ПАТ «Райффайзен банк
Аваль» задоволено. Звернуто стягнення
на предмет іпотеки за іпотечним
договором від 10 жовтня 2008 року, а саме:
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка
належить на праві власності ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу,
шляхом продажу її за початковою
вартістю не нижчою за звичайні ціни на
цей вид майна, на підстав оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження для
задоволення грошових зобов'язань за
кредитним договором від 10 жовтня 2008
року перед ПАТ «Райффайзен банк
Аваль» у сумі 4 517 078 грн 66 коп. Виселено
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вказаної квартири.
Зобов'язано Головне управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві зняти з реєстраційного обліку
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстровані з 10
липня 2012 року за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_6, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позичальник порушила умови кредитного
договору та договору іпотеки,
допустила заборгованість, яка підлягає
стягненню шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки. Крім того, ПАТ
«Райффайзен банк Аваль» на адресу
ОСОБА_4 була направлена
вимога-попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2008 року
між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, за умовами якого позичальник
отримала кредит у розмірі 97 320 доларів
США для придбання квартири у м. Києві.
На забезпечення виконання зобов'язань
за цим договором між банком та
позичальником було укладено договір
іпотеки, предметом якої була квартира
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві
власності. Оскільки позичальник не
виконувала свої зобов'язання за
кредитним договором, утворилась
заборгованість у розмірі 565 129
доларів 32 центи США, що еквівалентно 4 517
078 грн 66 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» та п. 5.1 договору іпотеки у
разі порушення основного зобов'язання
та/або умов договору іпотеки
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцяти денний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога іпотеко
держателя залишається без задоволення,
іпотеко держатель вправі розпочати
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

У п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109
ЖК України, ст. ст. 39-40 Закону України
«Про іпотеку» виселення мешканців із
жилого будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців житлового
будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення , на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Задовольняючи позов, суди виходили з
того, що 21 серпня 2013 року банком
направлено на адресу відповідачів
вимогу-попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення з квартири.

При цьому суди не врахували, що вказану
вимогу про виселення відповідачі не
отримали, а такі дії кредитора є
обов'язковими згідно ст. 40 Закону
України «Про іпотеку».

Також суди не врахували, що стягнення
на предмет іпотеки можливе лише в разі,
якщо чітко, відповідно до вимог
договору та вимог закону визначено
розмір кредитної заборгованості.

При цьому суди не перевірили розмір
заборгованості за кредитним договором
та включили до загального розміру
заборгованості розмір пені, який
обчислено з порушенням закону.

Так, згідно зі ст. 258 ЦК України
спеціальна позовна давність
встановлюється тривалістю в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

З урахуванням вимог ст. 549 ЦК України
правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-116 цс 13 від 6 листопада 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Проте суди не звернули увагу на
наведене, та виходячи із розрахунку
банка, не врахували, що пеня згідно
цього розрахунку нараховувалась
більше одного року (з березня
2010 року по квітень 2013 року) (а.с. 20-22).

За таких обставин, суди у порушення ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не
врахували, не перевірили, чи отримували
відповідачі вимогу-попередження про
виселення, не перевірили розмір
заборгованості за кредитним договором
та прийшли до передчасного висновку
про наявність підстав задоволення
позову.

Ураховуючи, що судами не встановлено
всі фактичні обставини від яких
залежить правильне вирішення справи,
та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судове рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 10 червня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта