Справа №531/1995/14-ц
Провадження №2/531/713/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 грудня 2014 року
м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської
області в складі:

головуючого - судді Попова М.С.,

за участю секретарів - Шаршонь
Т.М., Пустогородської А.В.,

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

представника відповідача - Минець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Карлівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до приватного
акціонерного товариства «Полтавське
хлібоприймальне підприємство» про
визнання незаконним наказу про
звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ПрАТ «Полтавське хлібоприймальне
підприємство» про визнання незаконним
наказу про звільнення з тих підстав, що
наказом №70-к від 01.03.2012 року її було
зараховано на Карлівську дільницю ПрАТ
«Полтавське хлібоприймальне
підприємство» апаратником оброблення
зерна 3-го розряду. Наказом по особовому
складу №305-к від 18.08.2014 року визнано
позивачці робочий час з 07.10.2013 року по
18.08.2014 року прогулом та звільнено її за
прогул без поважних причин, згідно п. 4
ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає
вказаний наказ необґрунтованим та
незаконним оскільки, згідно акта
огляду МСЕК серії 10ААА №180286 від 23.09.2013
року їй встановлена 2 група
інвалідності з 19.09.2013 року у зв'язку з
трудовим каліцтвом. При встановленні
позивачці 2 групи інвалідності МСЕК
запросила довідку у відповідача про
можливі роботи, які вона може
виконувати у відповідності до стану її
здоров'я. Відповідач в категоричній
формі надав довідку МСЕК, що таких
робіт їх організація не має. Тому,
починаючи з 19.09.2013 року позивачка
практично не могла працювати у
відповідача. Про те, що позивачці була
встановлена 2 група інвалідності
відповідач достовірно знав з тих
міркувань, що йому зі сторони МСЕК був
направлений запит з пропозицією надати
перелік робіт, які позивачка могла
виконувати як інвалід 2 групи. На думку
позивачки, вважати, що вона не вийшла на
роботу з 07.10.2013 року по 18.08.2014 року,
прогулом без поважних причин у
відповідача ніяких підстав не було, а
навпаки були об'єктивні підстави не
виходити на роботу. Крім того,
позивачка вважає, що позивачем було
порушено строки для застосування
дисциплінарного стягнення,
передбачені ст. 148 КЗпП України, де
вказано, що дисциплінарне стягнення не
може бути накладене пізніше шести
місяців з дня вчинення проступку. Якщо
допустити, що у позивачки був прогул з
07.10.2013 року, то граничний строк
накладення на неї дисциплінарного
стягнення закінчився 07.04.2014 року. Також,
позивачка вважає, що відповідачем було
порушено вимоги ст. 43 КЗпП України та не
було отримано згоди профспілкового
комітету ПрАТ «Полтавське
хлібоприймальне підприємство» на її
звільнення. Крім цього, позивачка
вважає, що відповідачем було порушено
вимоги ст. 149 КЗпП України та не було її
своєчасно ознайомлено з оскаржуваним
наказом. Копію наказу про своє
звільнення позивачка отримала лише
04.09.2014 року. В зв'язку з викладеним,
позивачка просить визнати незаконним
наказ по особовому складу №305-к від
18.08.2014 року про накладення на неї
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення з посади апаратника
оброблення зерна 3-го розрядку за
прогул без поважних причин згідно п. 4
ст. 40 КЗпП України.

22 грудня 2014 року позивачкою подано
уточнена позовна заява, згідно якої
вона просить визнати формулювання
причин її звільнення, згідно наказу
№305-к від 18.08.2014 року за прогул без
поважних причин з 07.10.2013 року по 18.08.2014
року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП
України таким, що не відповідає чинному
законодавству, коли це не тягне за
собою поновлення на роботі, та вважати
причину її звільнення у відповідності
до п. 5 ст. 40 КЗпП України - нез'явлення на
роботі протягом більше як чотирьох
місяців внаслідок втрати
працездатності у зв'язку з трудовим
каліцтвом.

Ухвалою суду від 26.12.2014 року,
постановленою без виходу до нарадчої
кімнати, в прийнятті уточненої
позовної заяви відмовлено, оскільки
вона по суті змінює предмет позову, а
оскільки вона подана після початку
розгляду справи по суті, то її подання
суперечить положенням ч. 2 ст. 31 ЦПК
України.

В судовому засіданні позивачка та її
представник повністю підтримали саме
уточнені позовні вимоги та просили їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав в
повному обсязі та просив відмовити в
задоволення позову.

Вислухавши позивачку, її представника,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи та надані сторонами
докази в їх сукупності, суд приходить
до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до копії по особовому
складу №305-к від 18.08.2014 року визнано
позивачці робочий час з 07.10.2013 року по
18.08.2014 року прогулом та звільнено її за
прогул без поважних причин, згідно п. 4
ст. 40 КЗпП України (а.с. 3, 37).

Щодо тверджень позивачки про порушення
відповідачем ст. 148 КЗпП України.

Згідно ст. 148 КЗпП України,
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

На думку суду, проступок у вигляді
прогулу є продовжуваним проступком, і
тому порушень з боку відповідача в
накладенні адміністративного
стягнення після спливу шести місяців з
початку прогулу суд не вважає за
порушення положень ст. 148 КЗпП України.

Щодо тверджень позивачки про порушення
відповідачем положень ст. 43 КЗпП
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Згідно копії довідки №2467 від 18.08.2014
року за підписом голови профспілкового
комітету ПрАТ «Полтавське
хлібоприймальне підприємство» ОСОБА_4,
ОСОБА_1 на час роботи на підприємстві не
була членом профспілки, заяву про вступ
до профспілки підприємства не
надавала, на обліку не перебувала та
профспілкових внесків не сплачувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 431 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадку звільнення
працівника, який не є членом первинної
профспілкової організації, що діє на
підприємстві, в установі, організації.

На підставі викладеного, суд вважає, що
в діях відповідача відсутні порушення
норм трудового законодавства.

Щодо твердження позивачки про
порушення відповідачем положень ст. 149
КЗпП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 149 КЗпП України,
стягнення оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

Твердження позивачки про те, що
відповідач не своєчасно ознайомив її з
наказом спростовуються копією
повідомлення її ім'я №2466 від 18.08.2014 року
про її звільнення з додатком копії
наказу та копією зворотнього поштового
повідомлення, згідно якого
повідомлення про звільнення вона
отримала 19.08.2014 року (а.с. 38, 39). Крім того,
діюче трудове законодавство не
передбачає строків, в які працівник має
бути повідомлений про накладення
дисциплінарного стягнення.

Щодо тверджень позивачки про те, що
відповідач не мав права звільнювати її
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

В судовому засіданні від 26.11.2014 року
представником позивачки було заявлено
клопотання, яке було задоволено
ухвалою суду, постановленою без виходу
до нарадчої кімнати, про направлення
запиту на МСЕК про надання копії запиту
МСЕК на ПрАТ «Полтавське
хлібоприймальне підприємство» щодо
наявності вакантних посад, на яких може
працювати позивачка з врахуванням
ступеню втрати працездатності та копії
відповіді на цей запит. Відповіді на
запит суду не надійшло, в зв'язку з чим в
судовому засіданні від 26.12.2014 року було
заявлено аналогічне клопотання, в
задоволенні якого ухвалою суду,
постановленої без виходу до нарадчої
кімнати, було відмовлено, оскільки
представником позивача не
заперечувався статус позивачки як
інваліда 2 групи, а згідно досліджених в
судовому засіданні повідомлень №2269
від 15.10.2013 року та №2733 від 04.12.2013 року
про наявність вакантних посад на ім'я
ОСОБА_1, підприємством повідомлялось їй
про наявність вакантних посад, на яких
вона може працювати з врахуванням
ступеню втрати працездатності.

В судовому засіданні встановлено та не
заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1,
згідно копії довідки до акту огляду
МСЕК серії 10ААА №180286, 23.09.2013 року
встановлено 2 групу інвалідності з
19.09.2013 року (а.с. 7), а згідно копії
довідки про результати визначення
ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках, потреби у
додаткових видах допомоги серії 10ААА
№019317 від 23.09.2013 року, ОСОБА_1
встановлено ступінь втрати
працездатності на рівні 65% з 19.09.2013 року.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992
року зі змінами «Про практику розгляду
судами трудових спорів», працівник,
який відмовився від переведення на
більш легку роботу, якої він відповідно
до медичного висновку потребував за
станом здоров'я, не може бути
звільнений за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП
України. Власник або уповноважений ним
орган може у зв'язку з цим розірвати
трудовий договір за п. 2 ст. 40 КЗпП
України, якщо наявні передбачені ним
умови.

В зв'язку з викладеним, суд вважає, що в
цій частині позовні вимоги є
обґрунтованими, а наказ про звільнення
позивачки на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України є незаконним.

Крім того, позивачку, згідно наказу
№305-к від 18.08.2014 року, звільнено з 04.10.2013
року, тобто заднім числом, що
суперечить діючому трудовому
законодавству, оскільки таке
звільнення не узгоджується з нормами
трудового законодавства про обов'язок
власника або уповноваженого ним органу
в день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України (ч. 1 ст. 47
КЗпП України), якою передбачено, що при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 233
КЗпП України, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Згідно копії повідомлення ім'я ОСОБА_1
№2466 від 18.08.2014 року про її звільнення,
їй було надіслано копію наказу про
звільнення (а.с. 38), яке вона отримала
разом з наказом, згідно копі
зворотнього поштового повідомлення,
19.08.2014 року.

В судовому засіданні від 26.11.2014 року,
судом позивачці було запропоновано
ознайомитись з копією вище вказаного
зворотнього поштового повідомлення,
після чого вона, спочатку, визнала, що
на ньому стоїть її підпис, а пізніше,
під тиском свого представника, заявила,
що там стоїть не її підпис. Судом було
запропоновано позивачці провести
почеркознавчу експертизу, на дану
пропозицію позивачка та її представник
відповіли відмовою.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992
року зі змінами «Про практику розгляду
судами трудових спорів», встановлені
ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає за
неможливе поновити пропущений строк.
Передбачений ст. 233 КЗпП України
місячний строк поширюється на всі
випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору.

Оскільки, наказ про звільнення
позивачкою було отримано 19.08.2014 року,
згідно позову ОСОБА_1 вказує, що
отримала його 04.09.2014 року, а позов було
подано до суду 24.10.2014 року, то строк,
передбачений ст. 233 КЗпП України, було
пропущено.

Від позивачки та її представника
клопотання про поновлення пропущеного
строку не надходило.

В зв'язку з викладеним, в задоволенні
позовних вимог в частині визнання
наказу про звільнення ОСОБА_1 на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України
необхідно відмовити в зв'язку з
пропуском строку звернення до суду, а в
іншій частині позовних вимог необхідно
відмовити в зв'язку з безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись п. п.
4, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.1992 року зі змінами
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», ст. ст. 40, 43, 431, 47, 148, 149, 116, 233 КЗпП
України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити
в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Полтавської області, через Карлівський
районний суд Полтавської області,
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а у разі якщо рішення
було винесено без участі особи, яка
його оскаржує, з дня отримання копії
рішення

Суддя