АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

16 жовтня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Київської міської
ради, зацікавлена особа Реєстраційна
служба прав власності на об'єкти
нерухомого майна Головного управління
юстиції у м.Києві, Департамент
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації про визнання
права власності на гараж, визнання
права власності на земельну ділянку, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 липня 2014 року,

встановила:

у травні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
за ним право власності на
індивідуальний гараж з погребом та
земельну ділянку, на якій він
розташований, посилаючись на те, що
Розпорядженням Шевченківської РДА в
м.Києві від 25 вересня 2003 року йому було
передано у користування нежиле
приміщення площею 12,0 кв.м. в будинку
АДРЕСА_1, в якому він за власні кошти
побудував гаражний бокс з погребом для
власного користування, однак на його
звернення до Реєстраційної служби ГУЮ
в м.Києві у реєстрації права власності
на вказане майно йому було відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 липня 2014 року в
задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким позов задовольнити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі
договору №6485/8 від 01 жовтня 2003 року,
укладеного між ним та КП по утриманню
житлового господарства
Шевченківського району у м.Києві і
відповідно до Розпорядження
Шевченківської районної державної
адміністрації від 25 версеня 2003 року
№1556 йому було передано у користування
нежиле приміщення площею 12,0 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1. Ним за власні кошти
було побудовано гаражний бокс з
погребом для свого автомобіля за
допомогою якого обслуговував також за
життя свою дружину - інваліда І групи.
Площа гаражу становить 22,7 кв.м., погреба
- 3,5 кв.м., інвентаризаційна вартість 43 910
грн. Починаючи з 2007 року він звертався
із заявами у відповідні державні
органи та до Реєстраційної служби прав
власності на об'єкти нерухомого майна
для одержання свідоцтв про право
власності на гаражний бокс і земельну
ділянку, але йому було відмовлено. Крім
того, позивач зазначав, що за вимогою
державних органів ним було погоджено з
Шевченківською РДА в м.Києві,
управлінням охорони навколишнього
природного середовища КМДА, Головним
управлінням містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища КМДА, Департаментом
земельних ресурсів, КП Київський
міський центр земельного кадастру та
приватизації землі у 2007 році складений
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для експлуатації і
обслуговування вже існуючого гаража з
погребом.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 липня 2014 року в
задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не було надано доказів на
підтвердження своїх позовних вимог та
не дотримано порядку приватизації
спірної земельної ділянки та гаражного
боксу.

Такий висновок суду є законним та
обґрунтованим, відповідає
встановленим по справі обставинам. Суд
першої інстанції правильно застосував
норми матеріального права та послався
на положення ст. 328, 331, 374, 376 ЦК України
та ст. 116, 118, 122 ЗК України.

В своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що викладені у
позовній заяві обставини в повному
обсязі підтверджуються доданими до неї
документами, що не було враховано судом
першої інстанції. Однак такі доводи
апелянта є необґрунтованими та не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.Києві
№12575812 від 22.04.2014 при розгляді заяви
ОСОБА_1 про реєстрацію спірного гаража,
було відмовлено в такій реєстрації
через невідповідність поданих
документів вимогам, або неможливості
встановити відповідність заявлених
прав документам, що їх посвідчують.
Зокрема, вказано, що реєстрація прав на
об'єкт проводиться після прийняття
його в експлуатацію в установленому
законодавством порядку, а також не
подано: документ, що підтверджує
виникнення, перехід та припинення
речових прав на земельну ділянку,
документ, що підтверджує присвоєння
об'єкту нерухомого майна адреси; в
технічному паспорті наявні примітки:
«Документи про відведення земельної
ділянки, дозвільна документація на
будівництво та документи про
присвоєння адреси в БТІ не подано.
Об'єкт не прийнятий в експлуатацію».

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено,
що право власності на землю (земельну
ділянку) набувається і здійснюється
відповідно до закону.

Відповідно до ч.2-3 ст.376 ЦК України
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 118 ЗК України визначено, що
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається у місячний строк на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 ЗК України, у двотижневий
строк з дня отримання погодженого
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення клопотання без розгляду
можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому
порядку.

Остаточне рішення щодо набуття права
власності та розміщення та будівництва
об'єктів на території міста відповідно
до положень ст.ст. 40, 116, 118, 124, 141 ЗК
України приймається Київською міською
радою.

Однак, позивачем не було надано доказів
щодо виконання ним всіх вищевказаних
вимог закону та наявності відповідного
рішення Київської міської ради, або
відмови у його постановленні.
Матеріали справи свідчать про те, що
ним не було дотримано порядку,
встановленого законом щодо передачі у
власність земельної ділянки.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, перевірено їх
доказами, правильно застосовано норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 08 липня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 761/13867/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/11831/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Пономаренко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.