Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення шкоди в порядку регресу та
матеріальної шкоди за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 17 червня 2014
року та рішення апеляційного суду
Запорізької області від 6 серпня 2014
року,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 10 січня 2009 року мала місце
дорожньо-транспортна пригода (далі -
ДТП) за участю належному йому
автомобіля, яким керував його
працівник ОСОБА_4, та автомобіля,
належного публічному акціонерному
товариству «Запорізький хлібозавод №
5» (далі -

ПАТ «Запорізький хлібозавод №5»).
Винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_4 На
підстав рішення суду з позивача на
користь

ПАТ «Запорізький хлібозавод № 5»
стягнуто збитки в розмірі 21 452,53 грн у
порядку ч. 1 ст. 1172 ЦК України та судові
витрати.

Вказував, що внаслідок вищезазначеного
ДТП було пошкоджено його автомобіль
марки «Mercedec-Benz 814», державний номерний
знак НОМЕР_1, на ремонт якого ним було
витрачено 7 567 грн.

Ураховуючи викладене просив стягнути з
ОСОБА_4 на його користь в порядку
регресу 24 308,84 грн та матеріальну шкоду
в розмірі

7 567 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від

17 червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 6 серпня

2014 року рішення суду першої інстанції
змінено в частині підстав відмови в
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині підстав відмови в
задоволенні позову, апеляційний суд
посилався на недоведеність позовних
вимог.

Даний висновок відповідає вимогам
закону та матеріалам справи.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником
автомобіля марки «Mercedec-Benz 814»,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3 була застрахована у

НАСК «Оранта», згідно договору
обов'язково страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 24 грудня 2008 року.

ОСОБА_4 з ОСОБА_3 перебував у трудових
відносинах на підставі безстрокового
договору, укладеного 3 травня 2008 року
між ними.

10 січня 2009 року ОСОБА_4, керуючи
автомобілем марки «Mercedec-Benz 814»,
державний номерний знак НОМЕР_1, не
витримав безпечну дистанцію з
автомобілем марки «HYUNDAI SONATA», державний
номерний знак НОМЕР_2, який рухався
попереду нього, скоїв з ним зіткнення,
при цьому пошкодивши транспортні
засоби, чим порушив п.13.1 Правил
дорожнього руху України.

Постановою Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від

23 лютого 2009 року ОСОБА_4 визнано винним
у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП та накладено адміністративне
стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340
грн.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від

8 квітня 2010 року, ухваленого у справі за
позовом ПАТ «Запорізький хлібозавод
№5» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа що не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, на стороні
відповідачів - НАСК «Оранта», про
стягнення збитків внаслідок ДТП,
стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 21
452,60 грн у рахунок відшкодування
матеріальної шкоди, спричиненої ДТП та
судові витрат, а всього стягнуто

21 917,13 грн.

Постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Гуляйпільського районного управління
юстиції Запорізької області від 27
березня 2014 року виконавче провадження
з примусового виконання виконавчого
листа, виданого на підставі вказаного
рішення, закінчено, так як виконавчий
лист виконано фактично.

З квитанції до прибуткового касового
ордера від 23 жовтня 2009 року вбачається,
що ОСОБА_3 сплатив приватному
підприємцю ОСОБА_6

7 567 грн за ремонт свого автомобіля
марки марки «Mercedec-Benz 814», державний
номерний знак НОМЕР_1.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Зазначена норма передбачає право
регресу особи в разі, якщо вона
відшкодувала потерпілому шкоду,
заподіяну іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Правовідносини, що є предметом спору в
даній справі регулюються нормами
Кодексу законів про працю (далі - КЗпП
України).

Положеннями ст. 130 КЗпП України
передбачені загальні підстави і умови
матеріальної відповідальності
працівників.

Зазначеною нормою закону передбачено,
що працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило, обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного розміру
заподіяної шкоди, за винятком випадків,
передбачених законодавством.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня

1992 року № 14 (з відповідними змінами)
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» роз'яснено, що за
правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків, працівники, з вини яких її
заподіяно, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку, крім
випадків, коли законодавством вона
передбачена у більшому, ніж цей
заробіток, розмірі. Якщо межі
матеріальної відповідальності були
визначені в укладеному з працівником
контракті, вона покладається на нього
відповідно до умов контракту.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як на підставу відмови в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
послався на відсутність довідки про
розмір середнього місячного заробітку
ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову,
апеляційний суд на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до
правильного висновку про те, що на
момент завдання шкоди договір про
повну матеріальну відповідальність
між сторонами не укладався, інших
підстав, передбачених ст. 134 КЗпП
України, для покладення на працівника
повної матеріальної відповідальності,
не було, а відтак на ОСОБА_4 може бути
покладена відповідальність лише в
межах середньомісячного заробітку.

Наполягаючи на відшкодуванні шкоди в
повному обсязі, позивач не надав суду
довідку щодо середньомісячного
заробітку працівника, що позбавило суд
можливості покладення обмеженої
матеріальної відповідальності.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновок суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Таким чином, під час розгляду справи
судом не були порушені норми
матеріального й процесуального права,
а наведені в скарзі доводи висновок
суду не спростовують, тому суд
касаційної інстанції згідно ч. 1 ст. 337
ЦПК України не знаходить підстав для
задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 6 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська