Справа № 379/397/14
Головуючий у І інстанції Бойко
М.Г.Провадження № 22-ц/780/6466/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 22
УХВАЛА

Іменем України

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М.

При секретарі: Микитенко Д.А.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро» на заочне рішення
Таращанського районного суду
Київської області від 29 серпня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ківшовата Агро» про
визнання недійсною додаткової угоди до
договору оренди землі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернувся в
суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23
квітня 2008 року він уклав договір оренди
землі з відповідачем, строком на п"ять
років.

Позивач неодноразово повідомляв
відповідача, що не має наміру
продовжувати договір після його
спливу.

Звернувшись до відповідача з приводу
припинення договору оренди, відповідач
видав йому другий примірник
додаткової угоди до договору оренди
землі від 20 березня 2012 року, відповідно
до умов якої договір оренди продовжено
ще на п"ять років.

Позивач зазначає, що він не підписував
даної угоди, тому на захист порушеного
права землевласника, він звернувся до
суду і просить визнати недійсною
додаткову угоду до договору оренди
землі укладену 20 березня 2012 року між
ним та відповідачем.

Заочним рішенням Таращанського
районного суду Київської області від 29
серпня 2014 року позов задоволено.
Визнано недійсною додаткову угоду до
договору оренди землі укладену 20
березня 2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ
«Ківшовата Агро».

Не погоджуючись з заочним рішенням
суду, відповідач подав апеляційну
скаргу, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просив скасувати рішення та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову. В апеляційній скарзі зазначав,
що суд першої інстанції неповно
дослідив обставини, що мають значення
для справи, зокрема, що відповідач
наполягає на тому, що додаткова угода є
дійсною, оскільки саме позивач прийняв
пропозицію ТОВ «Ківшовата Агро» на
пролонгацію договору оренди, а тому
вимоги позивача є безпідставними.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки
розміром 2,3368 га з цільовим
призначенням для ведення ос6обистого
селянського господарства, що
розташована на території
Ківшоватської сільської ради
Тарашанського району Київської
області. ( а.с. 5).

Договір оренди землі між сторонами
укладений 23 квітня 2008 року (а.с. 6, 7).
Договір зареєстровано у Таращанському
районному відділі Київської
регіональної філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» при Державному
комітеті України по земельних ресурсах
29 вересня 2008 року.

Додаткова угода до договору оренди
землі між ОСОБА_2 та відповідачем
укладена 20 березня 2012 року,
зареєстрована 29 грудня 2012 року ( а.с.9).

Відповідно до висновку експертів за
результатами проведення
судово-почеркознавчої експертизи від 08
серпня 2014 року № -32 підпис від
імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» в
додатковій угоді від 20 березня
2012 року до договору оренди землі від 29
вересня 2008 року виконаний не
ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням
підпису ОСОБА_2 ( а.с. 65-69).

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
вимоги про визнання оспорюваного
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину розглядаються у
позовному провадженні в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК України.

Відповідно до п. п.7.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК України та
виходячи із загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11 ЦПК
України.

Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконаний, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК
України).

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України
тощо).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК
України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути :
визнання права, визнання правочину
недійсним, припинення дії, яка порушує
право, відновлення становища, яке
існувало до порушення, примусове
виконання обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків, відшкодування моральної
шкоди, визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу місцевого
самоврядування. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка
вважає, що її право порушене, може
скористатися не будь-яким, а цілком
конкретним способом захисту свого
права, який, як правило, визначається
спеціальним законом (Цивільний Кодекс
чи інший акт цивільного законодавства),
що регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

У ст. 203 ЦК України, в якій визначено
основні критерії чинності правочину,
зазначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. У
судовій практиці нерідко виникають
питання, чи застосовується зазначене
правило до актів іншого галузевого
спрямування, як-то: трудового,
сімейного, законодавства про соціальне
забезпечення. Більшість
нормативно-правових актів, зокрема ЦК,
мають комплексні положення, які
містять норми різних галузей права.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК України
підстави і наслідки недійсності
правочину можуть бути передбачені
винятково законами. Проте положення
зазначених статей необхідно
застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК
України. Виходячи з буквального
тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК
України, зміст правочину має
відповідати: ЦК України; іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК України;
актам Президента України у випадках,
встановлених Конституцією; постановам
Кабінету Міністрів України; актам
органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим, що видаються у випадках і в межах,
встановлених Конституцією та законом.

Таким чином, враховуючи загальні
принципи цивільного права, правочини
не повинні суперечити положенням
законів, галузевих законодавчих актів
та нормативно-правових актів,
прийнятих відповідно до Конституції.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України
недодержання сторонами або стороною в
момент вчинення правочину вимог,
встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, як правило, має наслідком
визнання правочину недійсним.

Враховуючи, що в момент підписання
договору, волевиявлення позивача було
відсутнім ( договір підписаний іншою
особою), що суперечить положенням
законів, тому висновок суду про
визнання додаткової угоди до договору
оренди недійсною є вірним.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає рішення
законним та обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
відповідає фактичним обставинам
справи, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Ківшовата
Агро» - відхилити.

Заочне рішення Таращанського
районного суду Київської області від 29
серпня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: