УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,

Суддів:Ізмайлової Т. Л. , Мартинюка
В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
приватного підприємства «Таврія» до
ОСОБА_5, фермерського господарства
«Скорук Максим Анатолійович», Відділу
Держкомзему у Нікопольському районі
Дніпропетровської області Головного
управління Держкомзему України у
Дніпропетровській області, третя особа
- товариство з обмеженою
відповідальністю «Дніпропетровська
обласна земельна агенція», про
визнання недійсним договору оренди
землі, скасування його державної
реєстрації та визнання договору оренди
землі поновленим з попереднім
орендарем, за касаційною скаргою
фермерського господарства «Скорук
Максим Анатолійович» на рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 11 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 червня
2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року приватне
підприємство «Таврія» (далі - ПП
«Таврія») звернулось до суду з позовом
до ОСОБА_5, фермерського господарства
«Скорук Максим Анатолійович» (далі - ФГ
«Скорук М.А»), Відділу Держкомзему у
Нікопольському районі
Дніпропетровської області Головного
управління Держкомзему України у
Дніпропетровській області, третя особа
- товариство з обмеженою
відповідальністю «Дніпропетровська
обласна земельна агенція», про
визнання недійсним договору оренди
землі, скасування його державної
реєстрації та визнання договору оренди
землі поновленим з попереднім
орендарем.

Вимоги за позовом обґрунтовувало тим,
що за договором оренди від 10 лютого 2007
року, укладеного на п'ять років ПП
«Таврія» користувалось земельною
ділянкою загальною площею 7,7684 га, яка
належить ОСОБА_5 Однак, 26 березня 2012
року, в порушення передбаченого
законом переважного права на
поновлення договору оренди земельної
ділянки ОСОБА_5 уклала договір оренди
із ФГ «Скорук М.А.».

Позивач вважає, що договір оренди,
укладений між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_5
необхідно визнати недійсним на
підставі ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», та як не було визначено
меж спірної земельної ділянки в натурі
(на місцевості), а тому це порушує його
права як орендаря суміжних земельних
ділянок, які знаходяться в єдиному
масиві. Внаслідок недійсності договору
оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_5 є
підстави для визнання договору оренди
земельної ділянки, загальною площею
7,7684 га, укладеного 10 лютого 2007 року між
ПП «Таврія» та ОСОБА_5, поновленим
згідно зі ст. 33 Закону України «Про
оренду землі», тому просило зобов'язати
останню вчинити дії щодо укладення з ПП
«Таврія» додаткової угоди.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 червня
2014 року, позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір оренди
земельної ділянки площею 7,7684 га,
укладений 26 березня 2012 року між ФГ
«Скорук Максим Анатолійович» та ОСОБА_5
Визнано поновленим договір оренди
земельної ділянки площею 7,7684 га від 10
лютого 2007 року, укладений між ПП
«Таврія» та ОСОБА_5 Зобов'язано ОСОБА_5
вчинити дії щодо укладення з ПП
«Таврія» додаткової угоди щодо
поновлення договору оренди земельної
ділянки площею 7,7684 га від 10 лютого 2007
року В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ФГ «Скорук
М.А.» просить зазначені рішення суду
першої та апеляційної інстанцій
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
яким погодився й апеляційний суд,
виходив із того, що відповідно до ч. 6 ст.
33 Закону України «Про оренду землі»
договір оренди земельної ділянки,
укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_5 від
10 лютого 2007 року необхідно вважати
поновленим на той самий строк і на тих
самих умовах, які були передбачені
договором, оскільки ОСОБА_5 протягом
одного місяця після закінчення строку
дії договору не звернулася до ПП
«Таврія» з листом-повідомленням про
заперечення у його поновленні, а також
матеріали справи не містять доказів
про невиконання ПП «Таврія» умов
укладеного договору оренди, а також те,
що запропоновані орендодавцю умови
оренди земельної ділянки ФГ «Скорук
М.А.» є кращими ніж ті, що були
запропоновані ПП «Таврія».

Визнаючи недійсним договір оренди
земельної ділянки, укладений 26
березня 2012 року між ОСОБА_5 та ФГ
«Скорук М.А», суд першої інстанції, з
яким погодився й апеляційний суд,
виходив із того, що вказаний договір
порушує права ПП «Таврія», оскільки
воно орендує суміжні земельні ділянки
єдиним масивом, а укладення
оспорюваного договору оренди без
визначення межі спірної земельної
ділянки в натурі (на місцевості), тобто
не визначення місця розташування
земельної ділянки, є порушенням
ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі».

Висновки суду першої та апеляційної
інстанцій відповідають вимогам
матеріального й процесуального права,
виходячи з наступного.

Судом установлено, що 10 лютого 2007 року
між ПП «Таврія» та ОСОБА_5 укладений
договір оренди належної останній
земельної ділянки загальною площею 7,7684
га, строк дії якого з урахуванням його
державної реєстрації 23 березня 2007 року
закінчився 23 березня 2012 року (а. с. 7).

26 березня 2012 року ОСОБА_5 уклав договір
оренди вказаної земельної ділянки із
ФГ «Скорук М.Л.» (а. с. 84-86).

Відповідно до ст. 31 Закону України
«Про оренду землі» (далі - Закон)
договір оренди землі припиняється,
зокрема, в разі закінчення строку, на
який його було укладено.

Згідно зі ст. 33 Закону по закінченню
строку, на який було укладено договір
оренди землі, орендар, який належно
виконував обов'язки за умовами
договору, має переважне право перед
іншими особами на укладення договору
оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися
переважним правом на укладення
договору оренди землі на новий строк,
зобов'язаний повідомити про це
орендодавця до спливу строку договору
оренди землі у строк, встановлений цим
договором, але не пізніше ніж за місяць
до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення
договору оренди землі орендар додає
проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі
його умови можуть бути

змінені за згодою сторін. У разі
недосягнення домовленості щодо
орендної плати та інших істотних умов
договору переважне право орендаря на
укладення договору оренди землі
припиняється.

Орендодавець у місячний термін
розглядає надісланий орендарем
лист-повідомлення з проектом
додаткової угоди, перевіряє його на
відповідність вимогам закону,
узгоджує з орендарем (за необхідності)
істотні умови договору і, за
відсутності заперечень, приймає
рішення про поновлення договору оренди
землі (щодо земель державної та
комунальної власності), укладає з
орендарем додаткову угоду про
поновлення договору оренди землі. За
наявності заперечень орендодавця щодо
поновлення договору оренди землі
орендарю направляється лист
повідомлення про прийняте
орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує
користуватися земельною ділянкою
після закінчення строку договору
оренди і за відсутності протягом
одного місяця після закінчення строку
договору листа-повідомлення
орендодавця про заперечення у
поновленні договору оренди землі такий
договір вважається поновленим на той
самий строк і на тих самих умовах, які
були передбачені договором.

У цьому випадку укладання додаткової
угоди про поновлення договору

оренди землі здійснюється із:
власником земельної ділянки (щодо
земель приватної власності);
уповноваженим керівником органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування без прийняття рішення
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування про
поновлення договору оренди землі (щодо
земель державної або комунальної
власності).

Відповідно до положень ч. 6 ст. 33 Закону
заперечення у поновлені договору
повинно бути висловлено протягом
місяця після закінчення строку дії
договору, а не до його закінчення, а
також у формі листа-повідомлення на
адресу орендаря.

Пунктом 2.5 договору оренди землі
від 09 лютого 2007 року передбачено, що по
закінченню терміну договору орендар
має переважне право на поновлення
договору оренди земельної ділянки на
новий термін (а. с. 7).

10 лютого 2012 року, тобто до
закінчення дії вказаного договору,
ПП «Таврія» направило ОСОБА_5
лист-повідомлення та проект додаткової
угоди з пропозицією укласти договір на
новий строк - поновити дію договору
оренди землі (а. с. 22-23).

За таких обставин, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що договір
оренди земельної ділянки, укладений
між ПП «Таврія» та ОСОБА_5 від 10 лютого
2007 року необхідно вважати поновленим
на той самий строк і на тих самих
умовах, які були передбачені вказаним
договором, оскільки ОСОБА_5 протягом
одного місяця після закінчення дії
договору оренди землі від 10 лютого 2007
року, тобто після 23 березня 2012 року,
відповідно до вимог ч. 6 ст. 33 Закону
України «Про оренду землі» не
надсилала на адресу ПП «Таврія»
повідомлення про відсутність наміру на
продовження договору оренди землі та
не заперечувала проти користування
позивачем його землею після закінчення
строку дії договору.

Крім того, судами
правильно встановлено, що відсутні
докази про невиконання ПП «Таврія»
умов укладеного договору оренди, а
також те, що запропоновані орендодавцю
умови оренди земельної ділянки ФГ
«Скорук М.А.» є кращими ніж ті, що були
запропоновані ПП «Таврія».

Колегія суддів не
приймає до уваги посилання заявника
про те, що позивач не надав належних
доказів отримання ОСОБА_5
листа-повідомлення від ПП «Таврія» про
поновлення договору оренди землі з
проектом додаткової угоди, оскільки
Законом направлення орендарем на
адресу орендодавця такого
повідомлення рекомендованим поштовим
листом, під розпис, не вимагається.

Також колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
та апеляційної інстанцій щодо
задоволення позовних вимог, в частині
визнання недійсним договору оренди
землі від 23 березня 2012 року, укладеного
між ФГ «Скорук М.А. та ОСОБА_5, виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч.
4 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі» (в редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин),
істотними умовами договору оренди
землі є об'єкт оренди (кадастровий
номер, місце розташування та розмір
земельної ділянки; невід`ємною
частиною договору оренди є акт
визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Згідно до ч. 2 ст. 15
Закону України «Про оренду землі»
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, є підставою для відмови в
державній реєстрації та визнання
договору оренди недійсним.

Судами попередніх
інстанцій встановлено, що ПП «Таврія»
спірну земельну ділянку орендувало в
єдиному масиві (полем) згідно схеми
поділу, разом з ділянками інших
власників, без встановлення меж для
кожної окремої ділянки та закріплення
їх межовими знаками. Зазначені
обставини не заперечувались сторонами.

До договору оренди
землі від 26 березня 2012 року, укладеного
між ФГ «Скорук М.А. та ОСОБА_5
було додано акт відновлення та
узгодження меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) від 12 березня 2013
року, з якого вбачається, що спірна
земельна ділянка використовується для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
єдиним масивом ФГ «Скорук М.А.», за
бажанням власника ОСОБА_5 межові знаки
не встановлювались.

Отже, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) до підписання договору
оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_5 не
здійснювалося, тому на момент
укладення та реєстрації даного
договору була відсутня невід`ємна його
частина - акт визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості), а отже
не було встановлено місце розташування
земельної ділянки, що є істотною умовою
договору.

За таких обставин,
враховуючи, що ПП «Таврія» орендує
суміжні земельні ділянки єдиним
земельним масивом, а межі спірної
земельної ділянки на момент укладення
оспорюваного договору оренди в натурі
(на місцевості) визначені не були, тому
суди дійшли правильного висновку, що
договір оренди між ФГ «Скорук М.А.» та
ОСОБА_5 порушує права ПП «Таврія», а
тому наявні підстави для визнання його
недійсним.

Таким чином, рішення
суду першої та апеляційного інстанцій
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують, що відповідно до
ст. 337 ЦПК України є підставою для
відхилення касаційної скарги і
залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 344 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фермерського
господарства «Скорук Максим
Анатолійович» відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 11
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 17
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І.
Мартинюк

Г.І.
Мостова

М.І.
Наумчук