Провадження № 2/361/2711/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року
м. Бровари

Броварський міськрайонний суд
Київської області в складі:

головуючого
судді - Пухної О.М.

при
секретарі -
Якименко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: служба у справах дітей
Дніпровської районної у місті Києві
державної адміністрації про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька,

в с т а н о в и в :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 11
грудня 1996 року по 27 лютого 2007 року. Від
шлюбу сторони мають неповнолітнього
сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час
дитина проживає разом з матір'ю за
адресою: АДРЕСА_1, яка його матеріально
утримує та належним чином піклується
про стан здоров'я, фізичний, духовний та
моральний розвиток сина. З часу
розірвання шлюбу відповідач участі у
вихованні та догляді за дитиною не
бере, розвитком дитини не цікавиться,
матеріальної допомоги на утримання і
розвиток дитини не надає та
безпідставно відмовляється надати у
передбаченому законодавством України
порядку дозвіл на виїзд малолітнього
ОСОБА_3 за кордон для відпочинку та
оздоровлення, оскільки останній часто
хворіє застудними захворюваннями. Крім
того, позивач вказувала, що виїзд
дитини за кордон сприятиме розширенню
світогляду дитини та добре позначиться
на її духовному й інтелектуальному
розвитку як особистості.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 просила надати
ОСОБА_3 дозвіл на виїзд з матір'ю ОСОБА_1
за кордон без згоди та супроводу
другого з батьків, а саме: батька дитини
ОСОБА_2 до досягнення дитиною
повноліття та дозволити ОСОБА_1, без
згоди батька ОСОБА_2, оформлювати
документи для тимчасового виїзду або
супроводу неповнолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн
ближнього та далекого зарубіжжя до
досягнення ним повноліття й допустити
негайне виконання рішення суду.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_4 позов підтримав,
просив його задовольнити та надати
дозвіл на виїзд дитини без згоди батька
до повноліття сина.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
проти позову заперечував у зв'язку з
тим, що позивачка не зазначає ні
держави прямування, ні проміжку
перебування, ні місця відпочинку чи
оздоровлення, як це передбачено п.4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України». Також відповідач зазначив, що
він ніколи не відмовляв ОСОБА_1 у
наданні дозволу на виїзд дитини за межі
України й, зокрема, в 2012, 2013 та 2014 роках
надавав відповідну згоду, що була
посвідчена нотаріально.

До початку розгляду справи по суті від
третьої особи надійшов лист, в якому
зазначено, що служба у справах дітей
Дніпровської районної у місті Києві
державної адміністрації позов
підтримує, просить прийняти рішення з
урахуванням інтересів дитини й чинного
законодавства України та розглянути
справу за відсутності представника
третьої особи.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши письмові матеріали
справи, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 11
грудня 1996 року по 27 лютого 2007 року, про
що свідчить свідоцтво про укладення
шлюбу НОМЕР_1, видане 11 грудня 1996 року
відділом реєстрації актів
громадянського стану Мінського району
міста Києва, та свідоцтво про
розірвання шлюбу НОМЕР_2, що видане 27
лютого 2007 року відділом реєстрації
актів цивільного стану Дніпровського
районного управління юстиції у місті
Києві (а.с. 4, 5).

Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6), що на даний час
проживає разом з матір'ю за адресою:
АДРЕСА_1, яка його матеріально утримує
та належним чином піклується про стан
здоров'я, фізичний, духовний та
моральний розвиток сина.

Статтею 8 Закону України «Про охорону
дитинства» встановлено, що кожна
дитина має право на рівень життя,
достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального,
культурного, духовного і соціального
розвитку. Батьки або особи, які їх
замінюють, несуть відповідальність за
створення умов, необхідних для
всебічного розвитку дитини, відповідно
до законів України.

Здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини (ст. 155 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Відповідно до п.4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57 «Про затвердження Правил
перетинання державного кордону
громадянами України» виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

За правилами вказаного пункту виїзд з
України громадян, які не досягли
16-річного віку, в супроводі одного з
батьків без нотаріально посвідченої
згоди другого з батьків можливий у разі
пред'явлення оригіналу або нотаріально
засвідченої копії рішення суду про
надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Судом встановлено, що 17 травня 2012 року,
23 травня 2013 року та 10 червня 2014 року
відповідач ОСОБА_2 дійсно надавав згоду
на виїзд малолітнього сина ОСОБА_3 в
супроводі матері - ОСОБА_1 за кордон, а
саме до Турецької Республіки,
Республіки Болгарія, що були
нотаріально посвідчені. Вказані
обставини підтверджуються листом
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
від 27 жовтня 2014 року за № 22/01-16 (а.с.64),
довідкою № 88, виданою 24 жовтня 2014 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
(а.с. 65) та довідкою, виданою 06 жовтня 2014
року приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
(а.с. 49).

Крім того, у судовому засіданні
з'ясовано, що ОСОБА_2 періодично
перераховує грошові кошти на рахунок
позивача ОСОБА_1 на утримання сина
ОСОБА_3, що підтверджується копіями
квитанцій (а.с.52 -54).

З матеріалів справи вбачається, що 03
грудня 2013 року ОСОБА_2 звертався до
Служби у справах дітей Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації із заявою про
встановлення графіку відвідування
сина, у зв'язку з тим, що його колишня
дружина - ОСОБА_1 не надає можливості
спілкуватися батьку з сином (а.с. 51).

На підставі наведеної заяви й за
домовленістю сторін на строк з 20 жовтня
2013 року по 01 січня 2014 року було
досягнуто згоди щодо графіку зустрічей
ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 (а.с. 50).

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства» виховання в сім'ї є
першоосновою розвитку особистості
дитини. На кожного з батьків
покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови
для розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

За правилами ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Ст. 153 СК України закріплено, що мати,
батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли таке право обмежене
законом.

Дитина, яка проживає окремо від батьків
або одного з них, має право на
підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих контактів
(ч. 1 ст. 15 Закону України «Про охорону
дитинства»).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
надання дозволу на виїзд ОСОБА_3 за
кордон без згоди батька до його
повноліття порушують закріплені
чинним законодавством права
відповідача ОСОБА_2 на участь у
вихованні сина, підтримання з ними
регулярних особистих стосунків, а
також здійснення контролю за
переміщеннями та місцезнаходженням
дитини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право у порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставі своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Проте, належних та допустимих доказів,
на підтвердження того, що права,
свободи чи інтереси позивача щодо
виїзду неповнолітнього сина ОСОБА_3 за
кордон в її супроводі порушуються,
невизнаються чи оспорюються ОСОБА_2,
суду не надано й у судовому засіданні
не встановлено. Як пояснив представник
позивача у судовому засіданні дійсно
не було з боку відповідача на її
звернення про надання дозволу на виїзд
дитини за кордон жодних відмов.
Підставою ж для звернення до суду з
вказаним позовом є лише фактично
небажання позивача постійно при
можливості виїзду за кордон з дитиною
звертатися до батька дитини із
проханням надати відповідний дозвіл.

Крім того, судом з'ясовано, що
відповідач неодноразово надавав свою
згоду на виїзд сина за кордон. Дані
обставини підтверджуються наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Також, при зверненні з позовом до суду з
вимогою надати дозвіл на виїзд за межі
України дитини без дозволу та
супроводу батька (чи матері), позивачем
не вказано країни, до якої планується
виїзд позивач з сином, та період
перебування, як того вимагають
положення чинного законодавства.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими, оскільки доказів,
які б підтвердили те, що у сторін виник
спір щодо надання дозволу на виїзд за
кордон ОСОБА_3 в супроводі матері, чи
труднощі з оформленням документів на
виїзд дитини, спричинені перешкодами з
боку відповідача, позивачем суду не
надано, й тому позов задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах
дітей Дніпровської районної у місті
Києві державної адміністрації про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
кордон неповнолітньої дитини без згоди
батька відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подачі апеляційної скарги через
Броварський міськрайонний суд до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.М. Пухна