У х в а л а

ІМенем УКраїни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» до
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет застави шляхом його продажу
від імені боржника, за касаційною
скаргою ОСОБА_4, який діє від імені
товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс», на
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 квітня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ТОВ «Вердикт Фінанс»
звернулося до суду з указаним позовом.
Зазначало, що 13 липня 2007 року між АКІБ
«УкрСиббанк», правонаступником якого
є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було
укладено договір про надання
споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу № 0,
відповідно до якого банком було надано
позичальнику кредит у розмірі 37 400,00
доларів США для придбання автомобіля
зі сплатою 12,50% річних за користування
кредитними коштами та строком
повернення кредиту до 14 липня 2014 року.
За умовами вказаного договору ОСОБА_3
передав у заставу банку автомобіль
«Toyota Camry», 2007 року випуску, державний
номер НОМЕР_1, вартість якого становить
222 200 грн. ПАТ «УкрСиббанк» на підставі
договору факторингу № 05/12 від 20 квітня
2012 року відступив на користь ТОВ
«Кредекс Фінанс» право вимоги за
кредитним договором № 0 від 13
липня 2007 року. Також 20 квітня 2012 року
між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ
«Вердикт Фінанс» було укладено договір
факторингу № 05/12-КВ, за умовами якого
позивач набув право вимоги за
кредитним договором № 0 від 13
липня 2007 року. У зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за
вказаним кредитним договором станом на
8 січня 2014 року заборгованість
останнього за цим договором становить
454 403 грн 33 коп.. Посилаючись на
викладене, позивач просив задовольнити
вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10 червня
2014 року рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 10 квітня
2014 року змінено в частині правового
обґрунтування відмови у задоволенні
позову. У іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє
від імені ТОВ «Вердикт Фінанс», просить
скасувати оскаржувані рішення суду
першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 13 липня 2007 року
між АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
та заставу транспортного засобу №
0, відповідно до якого банком було
надано позичальнику кредит у розмірі 37
400,00 доларів США для придбання
автомобіля зі сплатою 12,50% річних за
користування кредитними коштами та
строком повернення кредиту до 14 липня
2014 року. За умовами вказаного договору
ОСОБА_3 передав у заставу банку
автомобіль «Toyota Camry», 2007 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, вартість якого
становить 222 200 грн.

Відповідно до договору факторингу №
05/12 від 20 квітня 2012 року ПАТ
«УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ
«Кредекс Фінанс» право вимоги за
кредитним договором № 0 від 13
липня 2007 року. Також 20 квітня 2012 року
між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ
«Вердикт Фінанс» було укладено договір
факторингу № 05/12-КВ, за умовами якого
позивач набув право вимоги за
кредитним договором № 0 від 13
липня 2007 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині правового обґрунтування
відмови у позові апеляційний суд
виходив із того, що договір застави
припинився у зв'язку із загибеллю та
втратою предмета застави.

Однак повністю з такими висновками
погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України, ст. 19
Закону України "Про заставу" у разі
невиконання зобов`язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язанням, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України
право застави припиняється у разі
втрати предмета застави, якщо
заставодавець не замінив предмет
застави.

За змістом ст. 28 Закону України «Про
заставу» застава припиняється в разі
загибелі заставленого майна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін
покладено обов'язок довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, щодо
яких у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Як на доказ в обґрунтування висновку
про загибель предмета застави
апеляційний суд посилався на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 21 червня 2012 року, яке залишено в
силі ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 22 листопада 2012 року, та рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 1 серпня 2011 року,
залишене без змін ухвалою апеляційного
суду Дніпропетровської області від 3
липня 2012 року, в яких зазначено, що 21
квітня 2009 року стався страховий
випадок, а саме незаконне заволодіння
переданим у заставу транспортним
засобом, з приводу чого було порушено
кримінальну справу, у якій відповідача
було визнано потерпілим. Виходячи із
вказаних обставин апеляційний суд
зробив висновок про відсутність
предмета застави про звернення
стягнення на який був поданий позов.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки; попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Втрата предмета застави означає
відсутність предмета договору і
неможливість одержання кредитором
задоволення своїх вимог за його
рахунок. Відтак, із втратою предмета
застави анулюється цінність застави як
способу забезпечення виконання
зобов'язання.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 10, 57, 60, 137,
212, 213 ЦПК України апеляційний суд не
врахував того, що загибель предмета
застави не доведена, не звернув уваги
на ту обставину, що викрадення не може
свідчить про його загибель, і не є
тотожним цьому поняттю.

Із долучених до справи рішень судів,
ухвалених за результатами розгляду
цивільних справ, долучених до справи
доказів, вбачається, що особи, які
неправомірно заволоділи автомобілем
відповідача встановлені, кримінальна
справа щодо них знаходиться на
розгляді в суді.

З огляду на викладене, суду належало
з'ясувати, чи встановлено у процесі
розслідування кримінальної справи що
трапилось з автомобілем після
заволодіння ним, чи зберігся він як річ
матеріального світу, а якщо зберігся,
то його місцезнаходження.

Без з'ясування цієї обставини
зроблений апеляційним судом висновок
про його втрату, як предмета застави, є
передчасним.

Вказані порушення апеляційним судом
норм процесуального права (ст. ст. 10, 60,
179, 212 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, в зв'язку з чим
ухвалене ним рішення не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє від
імені товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс»,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10 червня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук