Справа № 359/4837/14-ц Головуючий у І
інстанції Яковлєва Л.В.Провадження №
22-ц/780/7119/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 58
УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Кашперської
Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2
на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 14 листопада 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
Бориспільської районної державної
нотаріальної контори, третя особа
Вишеньківська сільська рада
Бориспільського району Київської
області про виділ частки будинку в
натурі і встановлення порядку
користування земельною ділянкою,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2004 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду із даним позовом,
який мотивували тим, що у жовтні 1993 року
померла ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_8
відкрилася спадщина, що складалася з
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, яку
прийняв батько позивачів ОСОБА_9, але
належним чином дану спадщину не
оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер,
після його смерті позивачі отримали
свідоцтво про право на спадщину за
законом на 1/5 частину спірного будинку;
на 4/5 частини цього будинку видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_3, ОСОБА_3 19 квітня 2002 року ОСОБА_3
та ОСОБА_6 подарували належні їм
частини будинку ОСОБА_7 Посилаючись на
наведене, позивачі просили виділити в
натурі частку, що належить останнім у
будинку за адресою АДРЕСА_1, залишивши
за ними приміщення 1 та 2 згідно
поверхового плану на будинок та
встановити порядок користування
земельною ділянкою, на якій він
розташований.

ОСОБА_7 звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в
якому просила суд припинити їх право
власності на 1/5 частину спірного
домоволодіння № 23 з компенсацією їм 7391
грн. та визнати за нею право власності
на цю частку.

Ухвалою Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 14 листопада 2014 року зустрічний
позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 14 листопада 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
відмовлено в задоволенні позову.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, не
погоджуючись із рішенням
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 14 листопада 2014
року, подали апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення та неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права, просили скасувати рішення та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виділ частки будинку
в натурі і встановлення порядку
користування земельною ділянкою, суд
першої інстанції виходив із того, що
висновками судових
будівельно-технічних експертиз не
встановлено можливості розподілу
житлового будинку на дві окремі
ізольовані квартири згідно часток
співвласників по 1/5 та 4/5 частин у
відповідності до вимог нормативних
документів; дозволу виконавчого
комітету місцевої ради на
переобладнання не надано; встановлення
порядку користування земельною
ділянкою неможливо без проведення
поділу в натурі, виділення частки в
натурі або встановлення порядку
користування житловим будинком разом з
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходяться на цій земельній
ділянці.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що 24 листопада 2001 року ОСОБА_3,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 були видані
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом після смерті їх матері
ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/5
частину будинку АДРЕСА_1, кожному.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у той же день видано
аналогічне свідоцтво на 1/5 частину
будинку, яка належала їх батьку ОСОБА_9,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

19 квітня 2002 року ОСОБА_3, ОСОБА_6
подарували належні їм частки будинку
ОСОБА_7

Домоволодіння АДРЕСА_1 складається із
житлового будинку «А» із приміщеннями
1-1 сіни пл. 6,2 кв.м., 1-2 комора пл. 8,8 кв.м.,
1-3 кухня пл. 12,7 кв.м. 1-4 житлова кімната
пл. 17,7 кв.м., І веранда пл. 7,4 кв.м., ІІ
веранда пл. 27,8 кв.м., веранди «а1» з
ганком, веранди «а2», сараю «Б», огорожі
№1, воріт з хвірткою. Із зазначених
споруд веранда «а2» є самовільно
збудованою, а ворота з хвірткою не
увійшли до переліку будівель та споруд
у свідоцтво про право на спадщину за
законом від 24 листопада 2001 року.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
складеного 29 червня 2011 року Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз, зіставляючи вимоги
нормативних документів з ідеальною
часткою співвласників (1/5), частка
співвласників в житловому будинку пл.
45,4 кв.м. в одиницях площі складає 9,08
кв.м., у тому числі 3,54 кв.м. житлової
площі та 5,54 кв.м. підсобної площі, тому
влаштувати однокімнатну квартиру на
площі 9,08 кв.м. не вбачається за можливе
(а. с. 54 т. 3).

В матеріалах справи наявний
науково-технічний звіт від 13 червня 2012
року, складений науково-технічним
центром експертизи нерухомості без
ухвали суду про призначення експертизи
(а. с. 231 - 239 т. 3), згідно якого розділити
житловий будинок АДРЕСА_1 на дві окремі
ізольовані квартири згідно часток
співвласників по 1/5 та 4/5 частини у
відповідності до вимог нормативних
документів не вбачається можливим, та
запропоновано варіанти розподілу
будинку за умови влаштування
прибудови.

Із клопотаннями про призначення
повторної судової
будівельно-технічної експертизи для
вирішення питання про можливість
виділу 1/5 частини будинку в натурі
позивачі до суду не зверталися.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України
кожен із співвласників має право на
виділ його частки майна, що є у спільній
частковій власності в натурі або його
поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК
України.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів
суди повинні враховувати роз'яснення,
викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 4 жовтня 1991
року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності на житловий
будинок».

Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183,
367 ЦК України та роз'яснень, викладених
у п.п. 6, 7 зазначеної постанови, виділ
частки в натурі (поділ будинку) може
мати місце за наявності технічної
можливості виділення кожній із сторін
відокремленої частини будинку із
самостійним виходом (квартири), яка
відповідає розміру їх часток у
приватній власності або наявності
технічної можливості переобладнання
будинку в ізольовані квартири.

Статтею 152 ЖК УРСР передбачено, що
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності на жилий будинок»
судам роз'яснено, що в спорах про поділ
будинку в натурі учасникам спільної
часткової власності на будинок може
бути виділено відокремлену частину
будинку, яка відповідає розміру їх
часток у праві власності. У тих
випадках, коли для поділу необхідне
переобладнання та перепланування
будинку, він проводиться при наявності
дозволу на це виконкому місцевої ради
(ст. 152 ЖК УРСР).

Однак рішенням виконавчого комітету
Вишеньківської сільської ради
Бориспільського району Київської
області від 24 липня 2014 року № 56
відмовлено ОСОБА_2, ОСОБА_1 в наданні
дозволу на перепланування і
переобладнання житлового будинку по
АДРЕСА_1 (а. с. 91 т. 5).

Таким чином, дозволу виконавчого
комітету місцевої ради щодо можливості
поділу спірного будинку в
передбаченому законом порядку надано
не було, позивачами не було надано
належних та допустимих доказів щодо
наявності технічної можливості
виділення їм відокремленої частини
будинку із самостійним виходом
(квартири), яка відповідає розміру їх
частки у приватній власності та
наявності технічної можливості
переобладнання будинку в ізольовані
квартири, а отже суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що частка
позивачів в праві спільної часткової
власності на будинок виділенню в
натурі не підлягає.

Судом першої інстанції було роз'яснено
позивачам права та обов'язки,
передбачені ст. ст. 10, 27, 31, 57, 60, 61 ЦПК
України, та можливість уточнення
позовних вимог про присудження
грошової компенсації учасникам
спільної часткової власності, оскільки
суд в силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України не
вправі виходити за межі заявлених
позивачами вимог, про що вказано в
рішенні суду.

Відтак, враховуючи, що позивачі не
змінювали позовних вимог про виділ
їхньої частки в натурі, колегія суддів
відхиляє доводи апеляційної скарги, що
судом не враховано роз'яснень п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»,
згідно якого при вирішенні справ про
виділ в натурі часток жилого будинку,
що є спільною частковою власністю,
судам належить мати на увазі, що,
виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо,
якщо кожній із сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку
з самостійним виходом (квартиру). Виділ
також може мати місце при наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири. При
неможливості виділу частки будинку в
натурі або встановлення порядку
користування ним, власнику, що
виділяється, за його згодою
присуджується грошова компенсація.
Розмір грошової компенсації
визначається за угодою сторін, а при
відсутності такої угоди - судом по
дійсній вартості будинку на час
розгляду справи. Для її визначення при
необхідності призначається
експертиза.

Посилання апелянта на висновок
експертного будівельно-технічного
дослідження від 13 червня 2012 року, яким
встановлено можливість розподілити
вказаний житловий будинок на дві
окремі ізольовані квартири колегія
суддів оцінює критично, оскільки
вказана можливість розподілити
будинку обумовлена здійсненням
перебудов, на які дозволу виконавчого
комітету місцевої ради не отримано;
даним дослідженням не було визначено
вартість будівельних робіт по
переобладнанню одноквартирного
житлового будинку у двоквартирний
житловий будинок із відокремленими
входами. Крім того, дослідження не є
висновком експерта, а сам експерт, який
склав це дослідження, не попереджений
про кримінальну відповідальність,
передбачену ст. ст. 384, 385 КК України за
дачу завідомо неправдивого висновку та
за відмову від дачі висновку.

Апелянт посилається також на п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»,
відповідно до якого у тих випадках,
коли для поділу необхідне
переобладнання та перепланування
будинку, він проводиться при наявності
дозволу на це виконкому місцевої Ради
(ст. 152 ЖК). Якщо сторона оспорює рішення
виконкому щодо дозволу на
переобладнання та перепланування і
воно є необґрунтованим, суд може не
погодитись з ним, мотивуючи це в
рішенні.

Разом із тим, апелянтом не зазначено, із
яких підстав суд не повинен
погоджуватися із рішенням виконкому,
оскільки саме по собі заперечення
позивача недостатньо для відхилення
судом рішення виконавчого комітету,
прийнятого в рамках його компетенції.

Посилання апелянта на п. 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право власності громадян на
жилий будинок» будь-яким чином не
спростовують висновків суду першої
інстанції, оскільки регламентує
правовідносини, які виникають при
зміні часток в праві власності в
результаті прибудови, надбудови або
перебудови, яка вже відбулася; крім
того, вимог про зміну часток в праві
власності позивачами не заявлялося.

При цьому колегія суддів враховує, що
позовних вимог про визначення порядку
користування житловим будинком
позивачами не заявлялося, а тому не
підлягає застосуванню п. 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право власності громадян на
жилий будинок», згідно якого якщо виділ
частки будинку в натурі неможливий, суд
вправі за заявленим про це позовом
встановити порядок користування
відособленими приміщеннями
(квартирами, кімнатами) такого будинку.

Таким чином, судом першої інстанції
правомірно відмовлено в задоволенні
позову про виділ частки будинку в
натурі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в
частині відмови позивачам у визначенні
порядку користування земельною
ділянкою, колегія суддів враховує, що
за змістом довідки виконавчого
комітету Вишеньківської сільської
ради Бориспільського району Київської
області від 25 липня 2001 року № 535, згідно
з записом в погосподарській книзі
виконавчого комітету Вишеньківської
сільської ради за № 146 померлій ОСОБА_8
належить на праві власності житловий
будинок, розташований на земельній
ділянці Вишеньківської сільської ради
пл. 0,10 га. і знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 (а. с. 241 т. 4).

За даними паспорту на забудову в
сільському населеному пункті від 10
грудня 2004 року № 440, земельна ділянка
під забудову по АДРЕСА_1 виділена
площею 0,060 га. із земель присадибного
фонду села (а. с. 14 т. 2).

Згідно довідок виконавчого комітету
Вишеньківської сільської ради
Бориспільського району Київської
області від 09 лютого 2010 року № № 299, 300,
відповідно до записів в
погосподарській книзі виконавчого
комітету на день смерті ОСОБА_8 за
погосподарським номером домоволодіння
по АДРЕСА_1 значилась земельна ділянка
пл. 0,24 га., станом на 01 січня 2010 року - пл.
0,11 га. (а. с. 18 т. 3).

З листа виконавчого комітету
Вишеньківської сільської ради
Бориспільського району Київської
області від 16 лютого 2012 року № 2-13-259
вбачається, що згідно даних
погосподарського обліку за
домоволодінням, що знаходиться в с.
Вишеньки по АДРЕСА_1 станом на 01 січня
1996 року рахувалася земельна ділянка пл.
0,24 га.; станом на 01 січня 2012 року - 0,11 га.,
з яких рішенням сесії сільської ради №
164-Х-ХХІV від 24 березня 2003 року наданий
дозвіл на складання проекту відведення
земельної ділянки пл. 0,07 га. для
будівництва та обслуговування
житлового будинку ОСОБА_7, 04 га.
рішенням сесії сільської ради № 203-8-VІ
від 14 липня 2011 року передано в приватну
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку
ОСОБА_3 Інші спадкоємці земельну
ділянку на своє ім'я не переоформили (а.
с. 67 т. 4).

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2008 року, залишеним в цій
частині без змін ухвалою Апеляційного
суду Київської області від 10 лютого 2010
року визнано недійсним державний акт
на право власності на земельну ділянку,
виданий 22 грудня 2005 року на ім'я ОСОБА_7
(а. с. 24 т. 3).

Рішенням Вишеньківської сільської
ради Бориспільського району Київської
області від 08 серпня 2014 року № 02-32-852
відмовлено ОСОБА_10 в виділенні
земельної ділянки по АДРЕСА_1;
роз'яснено ОСОБА_10, що виділення
земельної ділянки та надання дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність для будівництва і
обслуговування житлового будинку
можливе або за спільною заявою всіх
співвласників житлового буднику
(спільна сумісна власність), або після
поділу житлового будинку в натурі і
надання сільській раді відповідних
графічних матеріалів (а. с. 92 т. 5).

Наведене стверджується матеріалами
справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 7
Перехідних положень ЗК України,
громадяни, що одержали у тимчасове
користування земельні ділянки у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
права на ці ділянки.

Разом із тим, в матеріалах справи
відсутні докази виділу земельної
ділянки в натурі на місцевості та
докази, що підтверджують право сторін
на земельну ділянку в конкретних межах
та конкретної конфігурації.

Визначення порядку користування
земельною ділянкою без врахування
даних обставин не ґрунтується на
законі та є неможливим.

Як вбачається із матеріалів справи, при
проведенні судової
будівельно-технічної експертизи і
визначення варіантів користування
земельною ділянкою, технічна і
правовстановлююча документація
сторонами на вимогу експерта надана не
була.

Ухвалою Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 31 березня 2010 року по справі
призначалася судова
будівельно-технічна експертиза, на
вирішення якої ставилося питання
визначення можливих варіантів порядку
користування присадибною земельною
ділянкою відповідно до ідеальної долі
кожного із співвласників будинку. Під
час проведення експертизи експерт
просив надати інструментальну
тахеометричну зйомку із зазначенням
координат поворотних точок та
прив'язок будівель і споруд до меж
земельної ділянки АДРЕСА_1, а також
уточнити площу земельної ділянки,
відносно якої в матеріалах справи
містяться суперечливі дані, однак дане
клопотання сторонами виконано не було
(а. с. 38 - 39, 50, 54 т. 3).

В подальшому клопотань про призначення
повторної судової
будівельно-технічної експертизи для
визначення даного питання позивачами
не заявлялося.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» № 7 від 16 квітня 2004 року при
вирішенні порядку користування
спільною земельною ділянкою у
резолютивній частині рішення в такій
справі суд залежно від її обставин
повинен вказати розміри й межі тих
ділянок, які має використовувати кожна
із сторін, і тих, які виділено для
спільного користування, а також
зазначити, як сторони мають проходити
до будинку, будівель, споруд та на
вулицю.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги в даній частині також не є
доведеними і суд першої інстанції
правильно відмовив у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції не встановив, у чиїй
власності знаходиться земельна
ділянка, якими правами наділені
сторони справи щодо даної земельної
ділянки та чи володіють сторони справи
правом користування та розпорядження
даною земельною ділянкою, відхиляються
колегією суддів, оскільки всупереч
вимог ст. 60 ЦПК України позивачами не
надано належних та допустимих доказів,
які б дозволити встановити ці
обставини.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 14 листопада 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.