АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7226/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Овчаренко Н.Г. Доповідач -
Черненкова Л.А.Категорія 6
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів - Дерев`янка
О.Г., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 червня 2011 року
та додаткове рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 липня 2011 року по справі за позовом
ОСОБА_6 до Дніпропетровської міської
ради про визнання права власності, -

В С Т А Н О В
И Л А:

27 грудня 2010 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеною позовною заявою, та
з урахуванням уточнень до позову від
18.05.2011 року та від 01.06.2011 року, просив суд
визнати за ним право власності на
нежитлову будівля літ. О-2, загальною
площею 204,1 кв.м. та житловий будинок літ.
П-2, загальною площею 187,8 кв.м., житловою
площею 38,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 без
акту вводу в експлуатацію. В
обґрунтування позову позивач
посилався на те, що він є власником
квартир АДРЕСА_1. Квартиру АДРЕСА_1 було
придбано позивачем 07.07.2006 за договором
купівлі-продажу, який було посвідчено
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий номер 4969. Квартиру АДРЕСА_2
було придбано 29.10.2007 за договором
купівлі-продажу, який було посвідчено
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстровий номер 8491. В подальшому, при
користуванні належними квартирами,
виникла необхідність у будівництві
гаражів у дворі будинку. Так, у 2007 році
позивачем були побудовані два гаражі у
дворі будинку АДРЕСА_1. Будівництво
гаражів відбувалося у межах земельної
ділянки, яка відводилась для
користування та обслуговування
території власникам квартир будинку
АДРЕСА_1. В подальшому у процесу
користування вказані гаражі ним були
переобладнані та відповідно до
технічних паспортів, виготовлених КП
«ДМБТІ», позивачем було зроблені
переобладнання в нежитлову будівлю
літ. О-2, загальною площею 204,1 кв.м. та
житловий будинок літ. П-2, загальною
площею 187,8 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м.
за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з технічним
висновком, зробленим ТОВ
„Дніпропетровським
проектно-конструкторським
технологічним інститутом" (ліценція
серії АВ № 558538, строк дії з 22 вересня 2010
року по 22 вересня 2015 року) в квітні 2011
року технічний стан будівельних
конструкцій будівель знаходяться в
нормальному стані. Приміщення придатні
для подальшої експлуатації за
функціональним призначенням.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 червня 2011 року
ухвалено: позов ОСОБА_6 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності -
задовольнити у повному обсязі: визнати
за ОСОБА_6 право власності на нежитлове
приміщення літ. О-2 загальною площею 204,1
кв.м. та житловий будинок літ. П-2,
загальною площею 187,8 кв.м., житловою
площею 38,9 кв.м., що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 без акту введення в
експлуатацію.

Додатковим рішенням Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 липня 2011 року ухвалено: доповнити
рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 червня 2011 року;
анулювати право власності на нежитлові
будівлі сараї літ. Ж,З, погріб літ. М-1, що
належить міській раді, згідно рішення
виконкому Кіровського району м.
Дніпропетровська № 818 від 16.08.1960 та
виключити реєстраційний запис, який
був зроблений в КП МБТІ в реєстровій
книзі № 9, запис № 3 від 04.10.1961.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, які не приймали участі у
справі, однак вважають, що рішення суду
порушують їх права, інтереси та
свободи, просять рішення суду та
додаткове рішення суду скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В судові засідання суду апеляційної
інстанції позивач ОСОБА_6 неодноразово
не з'являється, хоча належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи в апеляційному суді
Дніпропетровської області. Клопотання
позивача про перенесення судового
засідання у зв'язку з його хворобою,
підтримане його представником за
довіреністю, яка приймає участь у
справі в суді апеляційної інстанції, не
підтверджено належними доказами. Тому
судова колегія не вбачає підстав для
визнання неявки позивача в судове
засідання за поважною причиною. З
урахуванням положень статті 305 ЦПК
України, судова колегія вважає за
можливе розглянути справу у
відсутності позивача ОСОБА_6

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та в межах позовних вимог,
вважає за необхідне її задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду, як
основне так і додаткове, не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_6 є власником квартир АДРЕСА_1.
Квартира АДРЕСА_1 була придбана
позивачем 07 липня 2006 року за підставі
договору купівлі-продажу, який було
посвідчено приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий номер 4969. Квартира АДРЕСА_2
була придбано позивачем 29 жовтня 2007
року на підставі договору
купівлі-продажу, який було посвідчено
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстровий номер 8491. Реалізуючи свої
права власника, задля більш
ефективного використання власного
нерухомого майна позивач в межах
земельної ділянки, яка відводилась для
користування та обслуговування
території власникам квартир будинку
АДРЕСА_1 здійснив добудування об'єктів
нерухомості. Так, відповідно до
технічних паспортів, виготовлених КП
«ДМБТІ», позивачем були побудовані
нежитлова будівля літ. О-2, загальною
площею 204,1 кв.м. та житловий будинок літ.
П-2, загальною площею 187,8 кв.м., житловою
площею 38,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.
Будування нежитлового приміщення та
житлового будинку зроблена у
відповідності з усіма будівельними
нормами. Так, відповідно до
обслідування та оцінки технічного
стану будівельних конструкцій
нежитлового будівлі та житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, яке виготовлено в квітні 2011
року ТОВ „Дніпропетровським
проектно-конструкторським
технологічним інститутом" (ліценція
серії АВ № 558538, строк дії з 22 вересня 2010
року по 22 вересня 2015 року), що технічний
стан будівельних конструкцій нежилого
приміщення та будинку знаходяться в
нормальному стані. Приміщення придатні
для подальшої експлуатації за
функціональним призначенням.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення
про задоволення позову, виходив з того,
що спір між позивачем та іншими
особами відносно зазначеного майна
відсутній. З урахуванням того, що
позивачем були добудовані приміщення в
межах земельної ділянки, яка
відводилась власникам будинку АДРЕСА_1
та власником квартир якого є позивач,
порушення прав та інтересів інших
фізичних та юридичних осіб судом не
встановлено, відповідно до технічного
висновку конструкції приміщень
будівель та споруд придатні до
експлуатації, суд вважає позовні
вимоги такими, що знайшли своє
підтвердження, а тому підлягають
задоволенню, керуючись при цьому
статтями 328, ч.2 ст. 331, ч.1 ст.376 ЦК України.

Але з висновками суду погодитись не
можна, оскільки суд першої інстанції
неправильно визначив спірні
правовідносини та неправильно
застосував норми матеріального права.

Ухвалюючи додаткове рішення про
анулювання права власності на
нежитлові будівлі сараї літ. Ж,З, погріб
літ. М-1, що належить міській раді,
згідно рішення виконкому Кіровського
району м. Дніпропетровська № 818 від
16.08.1960 та виключити реєстраційний
запис, який був зроблений в КП МБТІ в
реєстровій книзі № 9, запис № 3 від
04.10.1961, суд першої інстанції не
обґрунтував свої висновки та в
матеріалах справи відсутні докази
наявності зазначеного права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 376 ЦК
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

За положеннями частини 5 ст. 376 ЦК
України на вимогу власника
(користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на
нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Аналіз наведеної норми свідчить про те,
що критеріями самочинного будівництва
є: будівництво на земельній ділянці,
яка не відведена для цієї мети,
будівництво, здійснене без дозволу або
проекту, будівництво, здійснене з
порушенням норм і правил.

Дозвіл на будівництво дає право
замовникам на отримання вихідних даних
на проектування, здійснення
проектно-вишукувальних робіт та
отримання в інспекції ДАБК дозволу на
виконання будівельних робіт, який
видається на підставі комплексного
висновку щодо відповідності
запропонованого будівництва
містобудівній документації, державним
будівельним нормам, місцевим правилам
забудови, що закріплено у ст.24 Закону
України «Про планування та забудову
територій».

Разом з тим, в порушення зазначених
норм судом першої інстанції також не
було з`ясовано статус земельної
ділянки, кому і з якою метою вона
відведена, її цільове призначення.

Суд першої інстанції на порушення
статей 214, 215 ЦПК на положення
зазначених норм закону уваги не
звернув, в достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та вирішував питання про
визнання права власності на нерухоме
майно, яке є самочинно збудованим і не
введеним в експлуатацію, що не
відповідає вимогам діючого
законодавства.

Рішення суду першої інстанції, як
основне так і додаткове ухвалені у
порушення вказаних вимог закону що є
підставою для його скасування
відповідно до вимог п.п.1-4 ч.1 статті 309
ЦПК України з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Спірні правовідносини виникли щодо
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно без прийняття
його в експлуатацію.

Судова колегія встановила, і це
підтверджуються матеріалами справи, що
будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним
будинком, який належить
Дніпропетровській міській раді.
Позивач є власником двох квартир в
цьому будинку. Апелянти є володільцями
та власниками квартир № 2 та №12 у
вказаному будинку. В 2010 році позивач у
дворі вказаного будинку побудував дві
двоповерхові будівлі з мансардними
поверхами, які є спірним нерухомим
майном в цій справі.

При вирішенні спорів про визнання
права власності на самочинно збудоване
нерухоме майно суди повинні
враховувати роз'яснення, надані у
постанові пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)».

Відповідно до п.12 вказаної постанови, -
у справах, пов'язаних із самочинним
будівництвом нерухомого майна, суди
мають враховувати, що за загальним
правилом особа, яка здійснила або
здійснює таке будівництво, не набуває
права власності на нього (частина друга
статті 376 ЦК).

Встановивши, що спірне нерухоме майно є
самочинним будівництвом, до
експлуатації не прийнято, в
установленому порядку не
зареєстровано, земельна ділянка під
забудоване нерухоме майно у
встановленому порядку позивачу не
надавалась, судова колегія дійшла
висновку про відсутність правових
підстав для визнання за позивачем
права власності на самочинно збудоване
нерухоме майно, у зв'язку з чим у
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на спірне
нерухоме майно необхідно відмовити.

Не є доведеними та є безпідставними і
необґрунтованими позовні вимоги про
анулювання права власності на
нежитлові будівлі сараї літ. Ж,З, погріб
літ. М-1, що належить міській раді,
згідно рішення виконкому Кіровського
району м. Дніпропетровська № 818 від
16.08.1960 року та виключення
реєстраційного запису, який був
зроблений в КП МБТІ в реєстровій книзі
№ 9, запис № 3 від 04.10.1961року, у зв'язку з
чим у задоволенні цієї частини
позовних вимог також необхідно
відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції ухвалює нове
рішення то відповідно змінює розподіл
судових витрат.

У разі залишення позову без
задоволення, понесенні судові витрати
позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 червня 2011 року
та додаткове рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 липня 2011 року -скасувати з ухваленням
нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6
до Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Черненкова Л.А.

Судді
Петешенкова М.Ю.

Дерев’янко О.Г.