Дата документу 18.09.2014
Справа № 334/2628/14-ц
Провадження № 2/334/1501/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року Ленінський районний
суд м.Запоріжжя у складі головуючого
судді Колесник С.Г., при секретарі
Манюхіні О.О., розглянувши позовну
заяву ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «ПриватБанк» про встановлення
реального розміру зобов'язань та
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
Комерційного банку «ПриватБанк» про
встановлення реального розміру
зобов'язань та зобов'язання вчинити
певні дії, при цьому вказав, що 26 серпня
2005 року між Відповідачем та ОСОБА_1 був
укладений Кредитний договір №
2РЕ0ОК50260280 на суму 156 591,00 гривню.

У березні 2014 року Відповідач направив
на адресу Позивача лист в якому
зазначено, що у зв'язку з порушенням
зобов'язань за кредитним договором
прострочена заборгованість ОСОБА_1
складає 17 948,27 грн. Також іншим своїм
листом Відповідач повідомив про те, що
станом на 16 січня 2014 року
заборгованість за кредитом складає 104
117,05 грн.

Вважає, що розмір заборгованості не
відповідає дійсності та умовам
кредитного договору, в зв'язку з чим
звернувся до суду про встановлення
реального розміру заборгованості на
підставі доданого розрахунку та
зобов'язання вчинити відповідача
перерахунок заборгованості.

В судовому засідання представник
позивача за довіреністю пояснила, що
позивач протягом всього часу з моменту
укладення кредитного договору виконує
його умови, сплачуючи належні платежі.
Дійсно були випадки, коли він,
визначений умовами договору
щомісячний платіж в розмірі 2558,62 грн.
платив не в повній мірі через брак
коштів, який відповідач не зараховував
на погашення тіла кредиту, а розподіляв
ці кошти на погашення процентів,
комісії, що і призвело до накопичення
заборгованості. Але позивачем протягом
часу вносились і значно більші суми ніж
щомісячний платіж. Зауважила, що
позичальником отримано у кредит 130 492,00
грн., тоді як станом на січень 2014 року,
згідно інформації відповідача
виплачено 328923,07 грн. Вважає, що
заборгованість, яку відповідач
визначив на 16.01.2014 року в розмірі 104117,05
грн. в своєму листі від 02.03.2014 року є
необґрунтованою і такою, що не
відповідає дійсності, а дії банку
незаконними, бо позивачу незаконно
нараховується комісія за
розрахунково-касове обслуговування в
розмірі 0,16 %, не законно
перерозподіляється внесення платежів
не на погашення тіла кредиту, а на інші
платежі. Тому з цих підстав вважає за
необхідне встановлення судом
реального розміру зобов'язань ОСОБА_1
за кредитним договором від 26.05.2005 року
станом на 30.01.2014 року в розмірі 30493,19 грн.
та зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок суми заборгованості.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти позовних
вимог, вважає, що банк діє у
відповідності до укладеного договору
кредиту, який підписаний обома
сторонами. Просив в задоволенні позову
відмовити.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, 26 серпня 2005 року
між Відповідачем та ОСОБА_1 був
укладений Кредитний договір №
2РЕ0ОК50260280 на суму 156 591,00 гривню.
Цільовим призначенням кредиту згідно
п. 1.1 Кредитного Договору є придбання
квартири - у сумі 130 492,00 грн. та на сплату
страхових платежів у сумі 26 099,00 грн., зі
сплатою за користування Кредитом
відсотків у розмірі 1,75 % в місяць на
суму залишку заборгованості за
Кредитом, і комісії за розрахунково -
касове обслуговування у розмірі 0.16 %
від суми виданого кредиту щомісяця в
період оплати плюс комісія за
дострокове повернення - кредиту у
відповідності до п. 1.5. даного договору.
Відповідно до умов Кредитного договору
позичальник щомісяця сплачує банку
кошти у сумі 2 558.62 грн. Термін дії
договору до 25 серпня 2025 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_1 за Кредитним
Договором, 26.08.2005 р. між ОСОБА_1 та
Закритим акціонерним товариством КБ
«ПриватБанк» укладено Іпотечний
договір № 756 згідно якого в іпотеку
було передано квартиру АДРЕСА_1.

У березні 2014 року Відповідач
направив на адресу Позивача лист №
30.1.0/2-347 від 02.03.2014 р., в якому зазначено,
що у зв'язку з порушенням зобов'язань за
кредитним договором прострочена
заборгованість ОСОБА_1 складає 17 948,27
грн. Також іншим своїм листом
Відповідач повідомив про те, що станом
на 16 січня 2014 року заборгованість за
кредитом складає 104 117,05 грн.

Ухвалою Хортицького районного суду
м.Запоріжжя від 16.06.2014 року призупинено
розгляд цивільної справи № 2/337/1219/2014 за
позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1
про звернення стягнення на предмет
іпотеки до розгляду даної справи.

Згідно зі ст..3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав-це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту
суб'єктивних цивільних прав розуміють
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів передбачений ст..16 ЦК
України.

ч.2 ст.16 ЦК України визначено
способи захисту цивільних прав та
інтересів, а також визначено, що суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

У разі порушення цивільного права
у потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає змісту порушеного права,
характеру його порушення та наслідкам,
спричиненим порушенням.

Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Так, в обґрунтування свого
порушеного права, позивач посилається
не безпідставне стягнення з нього
комісії за розрахунково-касове
обслуговування в розмірі 0,16% від суми
виданого кредиту, бо це порушує вимоги
Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, якою
заборонено встановлення банком
платежів, які споживач має заплатити на
користь банку за дії, які банк здійснює
на свою користь, або за дії, які
споживач здійснює на користь банку.

Також, в позові позивач посилається,
що Відповідачем ані під час укладання
кредитного договору, ані після
прийняття НБУ Постанови №168 від 10.05.2007
року позивачу не надано в письмовій
формі інформацію про умови
кредитування , орієнтовну сукупну
вартість кредиту, а також взагалі не
надано графіку платежів, в якому б було
визначено розподілено коштів
щомісячного платежу окремо за тілом
кредиту, за відсотками та комісією.

Відповідно до вимог ст..526 ЦК України
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, аза відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог , що
звичайно ставляться.

Судом встановлено і не заперечується
представником позивача, що 26.08.2005 року
між сторонами був укладений кредитний
договір, який підписувався
безпосередньо позивачем, він
ознайомлений з усіма суттєвими умовами
договору, позивач використав надані
йому банком грошові кошти на придбання
квартири і протягом більш ніж 8 років
виконувався позивачем, тобто договір є
дійсним.

Відповідно до п.1.1 Кредитного
договору договір № 2РЕ0ОК50260280 від
26.08.2005р. передбачено нарахування
комісії за розрахунково-касове
обслуговування у відповідному
розмірі, при цьому є відповідна зноска
1, якою вказано за які саме дії вона
нараховується, та визначений порядок
та черговість в якому здійснюється
погашення кредиту, що є невід'ємною
частиною договору, і яке узгоджене
сторонами при його підписанні.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання сторонами в момент його
укладення вимог, які встановлені ст.203
ЦК.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за заявою фізичних або юридичних осіб,
у межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів, наданих сторонами й
іншими особами, що беруть участь у
справі.

Посилання в позові на те, що дії
банку щодо стягнення комісії є грубим
порушенням п.1.1 Договору, а тому мають
бути визнані судом недійсними, судом не
приймаються, бо з вказаними вимогами
позивач до суду не звертався та
представником позивача під час
судового розгляду вони не
підтримувались.

Ненадання позивачу письмової
інформації про умови кредитування ,
орієнтовну сукупну вартість кредиту,
та графіку платежів, в якому визначено
розподілено коштів щомісячного
платежу окремо за тілом кредиту, за
відсотками та комісією не впливають на
його обов'язок сплатити допущену
заборгованість за кредитом і його
права можуть бути захищені у іншій
спосіб при розгляді конкретної
цивільної справи про стягненні
виниклої заборгованості, що свідчить
про неправильно обраний спосіб захисту
свого порушеного права, а тому у
задоволенні позову повинно бути
відмовлено.

На підставі викладеного,
керуючись ст..ст. 3,10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, ст..ст.15-16, 204, 526 ЦК України, суд,
-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційного банку «ПриватБанк» про
встановлення реального розміру
зобов'язань та зобов'язання вчинити
певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особа, без участі якої було
постановлено рішення, має право подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя:
Колесник С. Г.