Справа № 510/1146/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.08.2014
Ренійський районний суд
Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник
В.І.;

- при секретарі Пройка С.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні в м. Рені цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на нерухоме
майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні
вимоги визнали, щодо їх задоволення не
заперечували, просили розглянути
справу в попередньому судовому
засіданні за їхньої відсутності.

Позивачка на задоволенні позову
наполягала, просила розглянути справу
без її участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що
рішення у справі можливо постановити
при проведенні попереднього судового
засідання.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України
при визнанні позову ухвалюється судове
рішення в порядку, встановленому ст. 174
цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК
України у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того
законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були
дослідженні наступні докази: копія
розписки ОСОБА_3 про отримання грошей
за проведені будівельні роботи на
належній йому земельній ділянці від
05.06.1973р.; копія технічного паспорту на
житловий будинок АДРЕСА_1, оформленого
на ім'я ОСОБА_3; копія договору житлової
забудови від 17.08.1972р., оформленого на
ім'я ОСОБА_3; копія акту від 20.07.1972р. про
відведення в натурі земельної ділянки.

Судом в ході судового розгляду справи
встановлено, що позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із вищевказаними
вимогами, зазначивши, що на підставі
договору житлової забудови від 17.08.1972р.
відповідачу ОСОБА_3 на праві власності
належала земельна ділянка, виділена
під індивідуальне будівництво,
розташована по АДРЕСА_1. Побудувавши
сарай, басейн та огорожу на виділеній
земельній ділянці, ОСОБА_3 відмовився
від подальшого будівництва будинку та
господарських споруд, передавши
оплатно за розпискою у 1973 році право
житлової забудови вищевказаної
земельної ділянки ОСОБА_2 Відповідач
ОСОБА_2 на правах фактичного
забудовника побудував житловий
будинок та господарські споруди на
переданій йому земельній ділянці, з
1973р. безперешкодно володів земельною
ділянкою та побудованою ним
нерухомістю. У 2001р. ОСОБА_2 продав
позивачці вищевказаний житловий
будинок. З того моменту позивачка стала
мешкати та господарювати у будинку,
вважаючи себе власником нерухомості.
Отже, з 2001 року по теперішній час
позивачка фактично, відкрито володіє
житловим будинком із господарськими
спорудами, розташованим по АДРЕСА_1,
стежить за його технічним станом,
сплачує за утримання комунальні
послуги та ін. На момент фактичного
укладення угоди про купівлю-продаж
нерухомості сторони не оформили її у
письмовому вигляді та не засвідчили
нотаріально. Пізніше позивачка
дізналася, що дійсним власником
проданої їй нерухомості є ОСОБА_3, а
ОСОБА_2 був лише фактичним власником
житлового будинку, свого часу технічну
та правовстановлюючу документацію на
себе не переоформив та не мав право на
відчуження нерухомого майна. У зв'язку
із вищевикладеними обставинами ОСОБА_1
вважає, що має право на об'єкт
нерухомості, оскільки з 2001 р. володіє та
безперервно користується ним, слідкує
за його технічним станом, несе витрати
у зв'язку із його утриманням, отже з
підстав ст. 344 ЦК України набула право
власності на вищевказаний житловий
будинок.

Вивчивши матеріали справи та надані
документи, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивачки
обґрунтовані і підлягають задоволенню,
оскільки її доводи знайшли своє
належне підтвердження в судовому
засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин
справи сторони не заперечують,
визнають їх, суд вважає, що факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги і мають
значення для справи встановлені, у
зв'язку із чим немає необхідності у
підтвердженні їх доказами засобом
дослідження показань свідків.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено
цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК
України право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем
чужого майна є особа, яка фактично
тримає його у себе. Фактичне володіння
майном вважається правомірним, якщо

інше не випливає із закону або не
встановлено рішенням суду.

Як виходить з доводів позивачки, у 2001р.
між нею та ОСОБА_2 фактично була
досягнута домовленість про продаж
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1. Письмово та в нотаріальному
порядку сторони цю угоду не оформляли.
Таким чином, з 2001р. по теперішній час
позивачка безперервно, відкрито
володіє житловим будинком, сплачує всі
належні платежі, зробила поточний
ремонт, провела опалювання та
встановила газовий котел, як власник
нерухомості, розпоряджається ним. За
весь час володіння позивачкою
будинком, відповідачі, як дійсний та
фактичний власники, не пред'являли до
позивачки жодних вимог про
витребування будинку, не брали участі у
його утриманні та не несли витрат по
сплаті належних платежів. На момент
розгляду справи в суді ОСОБА_2, ОСОБА_3
не заперечували щодо фактів, вказаних
у позові, визнали позовні вимоги в
повному обсязі.

Таким чином, суд встановив, що
володіння позивачкою житловим
будинком із надвірними спорудами є
добросовісним (тобто позивачка
вважала, що вона володіє нерухомістю з
законних підстав, оскільки була
фактично досягнута домовленість про
продаж нерухомості), правомірним,
відкритим (позивачка, вважаючи себе
власником, сплачувала комунальні
платежі за утримання будинку,
розпоряджається житлом та ін.) та
безперервним. Таким чином, суд вважає,
що житловий будинок цілком з законних
підстав було передано у володіння та
користування ОСОБА_1, внаслідок чого
остання набула право власності на
нього за набувальною давністю.

З урахуванням викладених позивачкою та
досліджених у судовому засіданні
обставин, суд вважає можливим
задовольнити вимоги позивачки щодо
визнання за нею права власності на
нерухомість.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213
ЦПК України, ст. ст. 15, 328, 344, 397 ЦК
України, -

В И Р І Ш
И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною
давністю право власності на житловий
будинок із надвірними спорудами (окрім
самочинно побудованих), розташований
по АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_3.

Строк оскарження рішення в Апеляційний
суд Одеської області через Ренійський
районний суд Одеської області: 10 днів -
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
В.І. Дудник