Номер провадження: 22-ц/785/6850/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Парапана В.Ф.

при секретарі - Фабіжевській
Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 05 червня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк», третя особа:
ОСОБА_4 про припинення договору поруки,

встановила:

24.03.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», про
визнання договору поруки припиненим,
посилаючись на те, що між ним, як
поручителем, та Банком, як кредитором,
було укладено Договір поруки № 07-15/944
від 19.07.2007 року в забезпечення
Кредитного договору №2007/13-2.06/471 від
19.07.2007 року, укладеного його колишньою
дружиною ОСОБА_4, як позичальником. З
01.07.2008 року Банк в односторонньому
порядку збільшив процентну ставку за
користування кредитом, що, на думку
позивача, є підставою для припинення
договору поруки №07-15/944 від 19.07.2007 року,
так як відповідно до п.3.3.2. цього
договору Банк не має права без згоди
поручителя змінювати умови кредитного
договору з позичальником, внаслідок
яких збільшується обсяг
відповідальності поручителя.

Позивач зазначив, що згоди на зміну
умов кредитного договору він не
надавав, проте Банком та позичальником
було укладено додаткову угоду №1 до
Кредитного договору №2007/13-2.06/471 від
19.07.2007 року, за якою збільшено процентну
ставку за кредитом.

В судовому засідання позивач позов
підтримав, просив суд задовольнити
позовні вимоги, обґрунтовуючи їх
положеннями ч.1 ст.559 ЦК України, згідно
яких порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, унаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Представник відповідача позов не
визнав з підстав, викладених у
письмових запереченнях на позов,
просив суд відмовити у задоволенні
позову.

Третя особа просила у задоволенні
позову відмовити.

Рішенням суду у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу в якій
просить скасувати це рішення та
постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та вірно
послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

19.07.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк», як
кредитором, ОСОБА_4, як позичальником,
та ОСОБА_2, як поручителем, був
укладений Договір поруки №07-15/944, за
умовами якого позивач, як поручитель,
зобов'язався перед кредитором
відповідати за виконання
позичальником усіх його зобов'язань, що
виникли з Кредитного договору
№2007/13-2.06/471 від 19.07.2007 року.

З 01.07.2008 року Банк в односторонньому
порядку збільшив процентну ставку по
Кредитному договору №2007/13-2.06/471 від
19.07.2007.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2
суд правильно виходив з наступного.

Пунктом 1.2 вищенаведеного договору
поруки сторони підтвердили, що
поручителю добре відомі всі умови
кредитного договору.

Крім того, у п.1.1 договору поруки
передбачено, що поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, за всіма зобов'язаннями
останнього за основним договором,
включаючи повернення основної суми
боргу, сплату процентів, комісій,
відшкодування можливих збитків, сплату
пені та інших штрафних санкцій,
передбачених умовами основного
договору.

У п. 3.3.2 договору поруки сторони
передбачили, що кредитор не вправі без
згоди поручителя змінювати умови
кредитного договору з позичальником,
без попереднього письмового
погодження поручителя.

Однак, у договорі поруки сторони
обумовили, що підставою припинення
договору поруки є припинення всіх
зобов'язань позичальника по кредитному
договору.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено,
що зобов'язання припиняється частково
або в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст.ст.599-601,604-609 ЦК України,
зокрема ст.599 України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведених належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, унаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

При цьому суд правильно виходив з того,
що обсяг зобов'язань поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
яких здійснює поручитель.

В даному випадку обсяг зобов'язання
ОСОБА_2, як поручителя, визначається як
умовами договору поруки, так і умовами
основного кредитного договору, якими
визначено обсяг зобов'язання боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель.

При цьому, укладаючи договір поруки,
поручитель погодився з умовами
основного договору щодо збільшення
розміру процентної ставки та
зобов'язався перед банком відповідати
за виконання позичальником усіх його
зобов'язань в повному обсязі, зокрема:
як тих, що виникли з кредитного
договору, так і тих, що можуть виникнути
в майбутньому.

Так, у договорі про надання
відновлювальної кредитної лінії №
2007/13-2.06/471 від 19.07.2007р., укладеному між
ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк», стаття 2,
п.2.13., вказано наступне: «У разі зміни
процентних ставок на кредитному ринку
України, в тому числі внаслідок
прийняття компетентними державними
органами України рішень, що прямо або
опосередковано впливають на стан
кредитного ринку України, а також за
рішенням Правління, Комітету з питань
управління активами та пасивами,
Кредитно-інвестиційного комітету.
Тарифного комітету Кредитора, Кредитор
має право ініціювати зміну розміру
процентів та комісій, визначених в п.
1.1.1. цього Договору» .

Тобто, своїм підписом на договорі
поруки, ОСОБА_2 фактично засвідчив, що
він ознайомлений з умовами договору
кредиту, згідно яким банк залишає за
собою право на зміну розміру процентів
та комісій, та ніяких заперечень, а
також непорозумінь положень
кредитного договору не має.

Як вбачається з п.22 постанови Пленуму
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року №5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
(Із змінами, внесеними згідно з
Постановою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 7 від 07.02.2014р.),
відповідно до частини першої статті 559
ЦК припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя.

Якщо в договорі поруки передбачено,
зокрема, можливість зміни розміру
процентів за основним зобов'язанням і
строків їх виплати тощо без
додаткового повідомлення поручителя
та укладення окремої угоди, то ця умова
договору стала результатом
домовленості сторін (банку і
поручителя), отже, поручитель дав згоду
на зміну основного зобов'язання.

Крім того, як вбачається з п.28
вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», щодо
правомірності підвищення процентної
ставки у зв'язку з прийняттям Закону
України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо заборони банкам
змінювати умови договору банківського
вкладу та кредитного договору в
односторонньому порядку", яким
передбачено, що встановлений кредитним
договором розмір фіксованої
процентної ставки не може бути
збільшений банком в односторонньому
порядку, а також, що умова договору щодо
права банку змінювати розмір
фіксованої процентної ставки в
односторонньому порядку є нікчемною,
суд має виходити з того, що цей закон
набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Отже, виходячи із закріпленого
Конституцією України принципу
незворотності дії в часі законів та
інших нормативно-правових актів
(частина перша статті 58), всі рішення
банку в будь-якій формі (постанова,
рішення, інформаційний лист) щодо
підвищення процентної ставки в
односторонньому порядку є
неправомірними лише з 10 січня 2009 року
(Рішення Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів).

Як випливає з договору поруки № 07-15/944
від 19.07.2007р. стаття 1. п. 1.1.. ОСОБА_2
«зобов'язується перед Кредитором (ПАТ
«Укрсоцбанк») у повному обсязі
солідарно відповідати за виконання
Позичальником (ОСОБА_4) зобов'язань щодо
повернення суми кредиту, сплати
процентів за користування Кредитом, а
також можливих штрафних санкцій, у
розмірі та у випадках, передбачених
договором про надання відновлювальної
кредитної лінії № 2007/13-2.06/471 від 19.07.2007
р.».

Крім того, постановою у справі №6-33цс12
від 23 травня 2012 року Верховний Суд
України вказав, що якщо підвищення
банком в односторонньому порядку
процентної ставки за укладеним
кредитним договором відбулося
відповідно до умов зазначеного
договору і до набрання чинності Закону
України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо заборони банкам
змінювати умови договору банківського
вкладу та кредитного договору в
односторонньому порядку», а також якщо
банк повідомив про це позичальника у
строк, передбачений Законом від 12
травня 1991р. №1023-ХІІ «Про захист прав
споживачів» та кредитним договором,
дії банку щодо зміни процентної ставки
за кредитним договором є правомірними.

Посилання апелянта щодо нібито не
інформованості ОСОБА_2 про збільшення
процентної ставки є такими, що не
відповідають дійсності, з наступних
підстав.

З обставин справи вбачається
інформованість Поручителя і його
фактична дієва згода на збільшення
розміру його відповідальності - адже,
на час 01.07.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були
подружжям, мешкали разом, були
зареєстровані за однією адресою -
АДРЕСА_1, саме на цю адресу й прийшли
листи від ПАТ «Укрсоцбанк» на ім'я
ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про зміну
відсоткової ставки за кредитними
договорами: у сімейному колі були
обговорені ці нові умови банку, усі
платежі по кредитним договорам ОСОБА_2
та ОСОБА_4 здійснювали разом, за рахунок
коштів спільного сімейного бюджету.

Крім того, згідно положень ст. 4 ЦПК
України суд, здійснюючи правосуддя,
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб у спосіб, визначений
законами України.

Перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів міститься в статті 16
ЦК України. Цей перелік не є вичерпним,
і суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений законом або договором.

Припинення правовідношення
застосовується, як правило у разі
невиконання чи неналежного виконання
боржником своїх обов'язків і до них
відносяться позови про розірвання
цивільно-правових договорів, про
визнання угоди недійсною, про визнання
угоди такою, що не підлягає виконанню,
тощо. Таким чином, припинення
правовідносин (зобов'язань)
здійснюється у спосіб визначений
договором чи законом.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов правильного висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилалася як на підставу своєї
позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити, рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 05 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан