Справа № 161/6545/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/1416/14 Категорія: 39 Доповідач:
Лівандовської-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Волинської області в складі:

головуючого судді
Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів -Веремчук Л.М., Антонюк К.І.

при секретарі Кирилюку О.О.

з участю:

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третя особа без самостійних вимог,
Піддубцівська сільська рада про
визнання права власності на спадкове
майно, за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_4 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 07 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 07 серпня 2014 року
в позові ОСОБА_4 відмовлено в повному
обсязі.

Не погоджуючись із вищеназваним
рішенням суду, позивач ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, в якій із-за
неповноти з'ясування судом обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, невідповідності
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права,
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким його позов по суті
заявлених вимог задовольнити.

Заслухавши доповідь
головуючого-судді, пояснення
відповідача та його представника,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції - залишенню без
змін з таких мотивів.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив із того, що належних
та допустимих доказів в підтвердження
прийняття спадщини по смерті
спадкодавця позивачем ОСОБА_4 надано не
було, а тому він не може вважатися
таким, що прийняв спадщину.

Такі висновки суду є правильними,
узгоджуються із встановленими судом
обставинами справи та нормами
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

А згідно ст. 1218 цього ж Кодексу до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 1222 ЦК України
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини, а також
особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені після
відкриття спадщини.

У першу чергу, право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народженні після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки
(ст. 1261 цього Кодексу).

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець,
який постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. А в ст. 1269 цього Кодексу зазначено,
що спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщин
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини. Для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК
України).

У відповідно до ч. 2 ст. 1272 ЦК України,
якщо спадкоємець протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її.

Для того, щоб набути право на спадщину,
спадкоємці за заповітом або за законом
мають прийняти її у порядку та у строки,
встановлені законом.

Факт прийняття спадщини
характеризується наступними ознаками:
односторонній характер даного
правочину, оскільки його здійснення
залежить виключно від волі спадкоємця;
безумовність та беззастережність
передбачають, що не можна поставити
факт прийняття спадщини у залежність
від настання або ненастання
якої-небудь умови, рівно як і не
допускається часткове прийняття
спадщини з відмовою від прийняття тієї
її частини, що залишилася; прийняття
спадкоємцем спадщини хоча б у частині
свідчить про те, що спадкоємець прийняв
її у цілому, незалежно від того, у чому
полягає частина, що залишилася, і де
вона знаходиться.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття
спадщини постійно проживали спільно із
спадкодавцем, встановлюється
презумпція прийняття спадщини, яка
може бути спростована лише шляхом
подання ними заяви про відмову від
спадщини до нотаріальної контори. Для
тих спадкоємців, які не проживали разом
із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, єдиним виявом бажання
прийняти спадщину є заява про це,
подана до нотаріального органу (ч. 1 ст.
1269 ЦК України).

Для того, щоб спадкоємець вважався
таким, що прийняв спадщину, самого
факту спільного проживання зі
спадкодавцем на час відкриття спадщини
недостатньо. Необхідно, щоб таке
проживання було постійним.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Належність ОСОБА_5 житлового будинку з
надвірними спорудами, який знаходиться
по АДРЕСА_1 підтверджується довідкою
Піддубцівської сільської ради від 17
квітня 2004 року. Відповідно до довідки
за ОСОБА_5 у відповідності із записом в
погосподарській книзі рахується
вищевказане будинковолодіння (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями
першої черги були ОСОБА_4, ОСОБА_2, як
діти померлого.

Зазначені обставини
стверджуються належними та
допустимими доказами, що містяться в
матеріалах справи та не оспорюються
сторонами.

На випадок своєї смерті спадкодавець
склав заповіт, за змістом якого зробив
розпорядження щодо належної йому на
праві власності ? частини
будинковолодіння по АДРЕСА_1 на користь
сина ОСОБА_4, який зареєстрований за
вищевказаною адресою (а.с. 8).

З відповіді № 392/01-16 від 20.05.2014 року
Луцької районної державної
нотаріальної контори вбачається, що
спадкова справа після смерті ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, не заводилась
(а.с. 24), що свідчить про те, що на протязі
шести місяців із письмовою заявою про
прийняття спадщини до нотаріальної
контори після смерті свого батька
позивач ОСОБА_4 не звертався.

Довідкою № 4839 від 06.06.2014 року, виданої
Луцьким РВ УМВС України у Волинській
встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_1, проте за місцем
реєстрації не проживає близько
шістнадцяти років, що підтверджено
показами свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_1 (а.с.
40-43) та не заперечував в ході розгляду
справи в суді першої інстанції позивач
та його представник.

За таких обставин справи, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність передбачених законом
правових підстав для задоволення
позову, оскільки належних та
допустимих доказів прийняття спадщини
позивачем ОСОБА_4 у встановленому
законом порядку останнім не надано, не
містять таких доказів і матеріали
справи.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, зазначені в ньому висновки
відповідають дійсним обставинам
справи і підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 07 серпня 2014 року
у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді