Справа № 639/7968/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Харкова

у складі: головуючого - судді
Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної
О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до КП «Шляхрембуд»
про зміну підстав та формулювання
звільнення, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу, вихідної
допомоги та відшкодування моральної
шкоди, суд

ВСТАНОВИВ :

08 серпня 2014 року до Жовтневого
районного суду м. Харкова звернувся
ОСОБА_1 з позовом до КП «Шляхрембуд», в
якому просив суд визнати незаконними
дії відповідача щодо безпідставного
звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України;
зобов'язати відповідача внести
відповідні зміни до трудової книжки;
зобов'язати відповідача надати довідку
про нараховану та виплачену заробітну
плату за період з 01.06.2014 року по 31.06.2014
року; зобов'язати відповідача
обчислити та виплатити позивачу
середній заробіток за весь час
вимушеного пору гулу з 18.06.2014 року по
день фактичного розрахунку,
компенсацію за невикористану
відпустку та вихідну допомогу в
розмірі трьохмісячного окладу;
стягнути з відповідача на свою користь
моральну шкоду у розмірі 4 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що 09.01.2014
року він був прийнятий на роботу до КП
«Шляхрембуд» на посаду водія 3 класу
слюсарем 2 розряду.

Позивач вказує, що 30.05.2014 року ним було
подано заяву про звільнення з роботи за
угодою сторін, яка не була прийнята
відповідачем. 02.06.2014 року ним було
подано другу заяву про звільнення.
Відповіддю відповідача від 13.06.2014 року
позивачу було відмовлено у звільненні
за угодою сторін, у зв'язку з
відсутності такої угоди.

19.06.2014 року позивач направив на адресу
відповідача ще одну заяву про
звільнення за власним бажанням з 02.06.2014
року.

Так, позивач вважає, що його мало бути
звільнено за власним бажанням на
підставі заяви від 19.06.2014 року.

Проте, позивач вказує, що його було
звільнено 23.06.2014 року за прогули без
поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України, у зв'язку з відсутністю на
роботі 16.06.2014 року, з 18 по 20 червня 2014
року, та з 24.06.2014 року.

Наказ про звільнення був отриманий
позивачем 16.07.2014 року.

ОСОБА_1 зазначає, що 09.07.2014 року на його
кратку було перераховано 515,61 грн., а
10.07.2014 року - 501,63 грн. Трудову книжку він
отримав 04.08.2014 року.

Позивач вважає, що його було незаконно
звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України, оскільки, на його думку, він
був звільнений за власним бажанням
02.06.2014 року на підставі його заяви від
19.06.2014 року, а тому формулювання
підстави звільнення має бути змінено
на ч.3 ст. 38 КЗпП.

ОСОБА_1 посилається на те, що діями
відповідачами йому спричинено
моральну шкоду, яку він оцінює у
розмірі 4 000 грн., оскільки з записом про
звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України йому було дуже важко знайти
роботу, формулювання причини
звільнення перешкоджало
працевлаштуванню.

Так, позивач був змушений докладати
додаткових зусиль для організації
свого життя та наглядом за хворою
матір'ю, постійно позичати гроші у
знайомих.

Крім того, на думку позивача, на день
пред'явлення позову він перебуває у
вимушеному прогулі з 18.06.2014 року, та за
цей час роботодавець зобов'язаний
виплатити на його користь заробітну
плату в повному розмірі, плату за
невикористану відпустку, а також
вихідну допомогу у розмірі
трьохмісячного окладу.

У зв'язку з викладеним позивач і був
змушений звернутися до суду з даним
позовом.

15 вересня 2014 року представником
відповідача суду надано письмові
заперечення з проханням відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в
повному обсязі.

В якості обґрунтування заперечень,
представник зазначила, що з 09.01.2014 року
ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в КП
«Шляхрембуд» на посаду водія 3 класу,
слюсаря 2 розряду. Наказом №96 від 30.05.2014
року позивачу було об'явлено догану за
прогули без поважних причин.

06.06.2014 року від позивача було отримано
заяву про його звільнення за угодою
сторін, у чому йому було відмовлено.

Надалі, 16.06.2014 року та з 18 по 20 червня 2014
року позивач був відсутній на роботі,
надати пояснювальну записку з приводу
його відсутності на роботі відмовився.

25.06.2014 року відповідачем було отримано
другу заяву про звільнення ОСОБА_1 за
власним бажанням з 02.06.2014 року, на яку
було надано відповідь.

04.07.2014 року було проведено засідання
профспілкового комітету та прийнято
рішення про надання згоди на
звільнення позивача за прогули.

Після чого, відповідач намагався
повідомити ОСОБА_1 про необхідність
з'явитися до відділу кадрів КП
«Шляхрембуд» для ознайомлення з
наказом про його звільнення та
отримання трудової книжки, а також для
проведення остаточного розрахунку.

09.07.2014 року до позивача було
застосовано дисциплінарне стягнення у
вигляді звільнення за прогул без
поважної причини 16.06.2014 року згідно п. 4
ст. 40 КЗпП України.

Представник відповідача вказує, що
ОСОБА_1 прибув до відділу кадрів лише
22.07.2014 року, однак ознайомитися з
наказом про звільнення та отримати
трудову книжку відмовився. Трудова
книжка було отримана позивачем 04.08.2014
року.

Так, на думку представника відповідача,
ОСОБА_1 не пояснив поважності причин
відсутності на роботі 16.07.2014 року, крім
того, вже після прогулу продовжував
порушувати трудову дисципліну.

Таким чином, відповідачем були
дотримані всі вимоги та норми діючого
законодавства України з питання
звільнення позивача на підставі п.4 ст.
40 КЗпП України.

Представник позивача, ОСОБА_2, який діє
на підставі довіреності від 04.08.2014 року,
в судовому засіданні заявлений позов
підтримав просив суд його
задовольнити.

Представник відповідача, Підвербна
І.В., яка діє на підставі довіреності
від 17.03.2014 року, в судовому засіданні
проти позову заперечувала, просила суд
відмовити в його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, вважає, що
у задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступних обставин.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що згідно наказу №1 від
08.01.2011 року, ОСОБА_1 був прийнятий на
роботу до Комунального підрядного
спеціалізованого підприємства
«Шляхрембуд» з 09.01.2014 року на посаду
водія 3 класу, слюсаря 2 розряду
дільниці механізації. (а.с. 28)

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники
зобов'язані працювати чесно і сумлінно,
своєчасно і точно виконувати
розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Представник відповідача в судовому
засіданні вказувала, що ОСОБА_1 за
період праці у КП «Шляхрембуд»
неодноразово порушував трудову
дисципліну.

Так, на підставі наказу №96 від 30.05.2014
року до ОСОБА_1 було застосовано
дисциплінарне стягнення у вигляді
виговору за прогули без поважної
причини з 23 по 27 травня 2014 року.

Наказом встановлено, що ОСОБА_1 був
відсутній на роботі у вказаний час,
документів про виправдання не надав,
написати пояснювальну записку
відмовився. (а.с. 29)

06 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до КП
«Шляхрембуд» з заявою про його
звільнення за згодою сторін з 02 червня
2014 року. (а.с. 30)

Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
передбачено, що однією з підстав
припинення трудового договору є угода
сторін.

Припинення трудового договору за
угодою сторін можливо лише з наявності
взаємної та спільної ініціативи
працівника та роботодавця.

Отже, на вказану заяву позивача було
повідомлено, що між сторонами така
угода відсутня, а тому припинити
трудовий договір за угодою сторін
відповідач не має можливості.

Представник відповідача в судовому
засіданні посилалась на те, що ОСОБА_1
після цієї заяви почав грубо
порушувати трудову дисципліну, а саме
вчиняти прогули.

Як вбачається зі службових записок
начальника дільниці механізації
Губарева К.В. від 17.06.2014 року та від
23.06.2014 року, ОСОБА_1 був відсутній на
роботі з 8 до 17 години 16 травня 2014 року
та з 18 по 20 червня 2014 року без поважної
причини. На телефонні дзвінки позивач
не відповідав, при виході на роботу
виправдовувальних документів не надав,
від дачі письмових пояснення
відмовився. (а.с. 32, 33)

Дані обставини зафіксовані у
відповідному акті від 23.06.2014 року,
складеному комісією у складі трьох
осіб, працюючих у КП «Шляхрембуд». (а.с.
34)

25 червня 2014 року від ОСОБА_1 до КП
«Шляхрембуд» надійшла друга заява від
19.06.2014 року про звільнення за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України,
та датою звільнення вважати 02.06.2014 року.
В якості підстав звільнення ОСОБА_1
вказав, керівництво підприємства
систематично порушує законодавство
про працю. (а.с. 35)

Згідно положень ст. 38 КЗпП України,
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. Працівник має право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

Відповіддю КП «Шляхрембуд» від 02 липня
2014 року позивачу було повідомлено
наступне: у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не
надано письмових пояснень за прогули
16.06.2014 року та з 18 по 20.06.2014 року, та його
відсутністю на роботі з 24.06.2014 року, а
також у зв'язку з посиланнями на
порушення вимог законодавства про
працю, ОСОБА_1 було запропоновано
терміново з'явитися до відділу кадрів
підприємства для вирішення питання про
звільнення. (а.с. 36)

Відповідь була направлена поштою на
дві адреси позивача. (а.с. 37, 39)

Судом встановлено, що позивач до
відділу кадрів КП «Шляхрембуд» не
з'явився.

Так, на думку представника відповідача,
ОСОБА_1 мав бути звільнений на підставі
п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул
без поважної причини.

Суд погоджується з такими твердженнями
представника відповідача у зв'язку з
наступними обставинами.

Згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку, зокрема,
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на
роботі як на протязі робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно чи
сумарно протягом дня без поважних
причин.

Поважність причини відсутності
працівника на роботі має бути
підтверджена документально чи
показаннями свідків. Питання про
поважність причини відсутності на
роботі вирішується в кожному окремому
випадку, виходячи з конкретної
ситуації.

Звільнення за прогул є дисциплінарним
стягненням, а прогул - грубим
порушенням трудової дисципліни, за яке
роботодавець має право звільнити
працівника і за однократне порушення.

Відповідно до ч.1 ст. 149 КЗпП України, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

Згідно ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктами 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і
3 статті 41 цього Кодексу, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника), первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
крім випадків, коли розірвання
трудового договору із зазначених
підстав здійснюється з прокурором,
працівником органу внутрішніх справ,
Служби безпеки України, Державного
бюро розслідувань України чи органу, що
здійснює контроль за додержанням
податкового законодавства.

04 липня 2014 року первинною
профспілковою організацією
працівників КП «Шляхрембуд» було
проведено засідання з питання про
надання згоди профкому на звільнення
ОСОБА_1

Згідно виписки з протоколу засідання
№207 від 04.07.2014 року, профкомом було
постановлено надати згоду на
звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогул без поважної причини
16.06.2014 року. (а.с. 40-43)

08 липня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено
про необхідність з'явитися 09.07.2014 року
до відділу кадрів КП «Шляхрембуд» для
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримання трудової книжки, а також
оформлення всієї розрахункової
документації. Дана обставина
встановлена Актом від 08.07.2014 року,
складеного комісією у складі трьох
осіб, які є працівниками КП
«Шляхрембуд». (а.с. 43)

Позивач, у свою чергу, 09.07.2014 року до
відділу кадрів КП «Шляхрембуд» не
з'явився, з наказом про застосування
дисциплінарного стягнення не
ознайомлений, в наказі про звільнення,
особистій картці та книзі руху
трудових книжок не розписався, а також
не отримав свою трудову книжку, що
встановлено Актом від 09.07.2014 року. (а.с.
46)

Так, Наказом КП «Шляхрембуд» №117 від
09.07.2014 року день відсутності ОСОБА_1 на
роботі 16.06.2014 року та період з 18 по 20.06.2014
року, а також з 24.06.2014 року по 09.07.2014 року
вважаються прогулом без поважної
причини. Даним наказом ОСОБА_1 було
звільнено останнім робочим днем 23.06.2014
року за прогул без поважної причини
відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.
(а.с. 44)

Від ознайомлення з даним наказом
ОСОБА_1 відмовився.

Трудовий договір було припинено 09.07.2014
року на підставі Наказу (розпорядження)
№232. (а.с. 45)

Відтак, суд приходить до висновку, що
ОСОБА_1 був звільнений за прогул без
поважної причини на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України з дотриманням вимог
чинного законодавства.

ОСОБА_1 в тексті позову посилався на те,
що формулювання причини звільнення є
неправильним, та таке формулювання
причини звільнення в трудовій книжці
перешкоджає працевлаштуванню
працівника, а тому він має право на
виплату йому середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Але, як було встановлено у рішенні вище,
формулювання підстави звільнення саме
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України
відповідає дійсним обставинам
звільнення ОСОБА_1, та є правильним.

Отже, позов в частині визнання
звільнення незаконним та зміни
формулювання підстав такого
звільнення задоволенню не підлягає,
оскільки доводи позивача в даній
частині були спростовані під час
судового засідання.

Щодо посилань ОСОБА_1 та його
представника на те, що відповідач має
сплатити на користь позивача середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу, з 18.06.2014 року по день
розрахунку, заробітну плату в повному
обсязі, плату за невикористану
відпустку, а також вихідну допомогу, то
суд не знаходить підстав для
задоволення і цієї частини позову у
зв'язку з наступним.

Згідно вимог ст. 47 КЗпП України, власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України, у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Згідно п. 4.2 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої Наказом Міністерством
праці України, Міністерством юстиції
України, Міністерством соціального
захисту населення України №58 від 29.07.93
р., якщо працівник відсутній на роботі в
день звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

Відтак, у зв'язку з неявкою позивача до
відділу кадрів підприємства, 09.07.2014
року на адресу позивача було
направлено лист, в якому КП
«Шляхрембуд» повідомляв його про
необхідність терміново з'явитися до
відділу кадрів підприємства для
отримання трудової книжки та
ознайомлення з відповідною
документацією. У випадку неявки,
позивачу було запропоновано надати
письмову згоду на пересилання трудової
книжки за вказаним ним адресом. (а.с. 47,
49)

Даний лист був на направлений на дві
адреси позивача. (а.с. 48, 50)

Актом від 22.07.2014 року встановлено, що
ОСОБА_1 з'явився до відділу кадрів КП
«Шляхрембуд» 22.07.2014 року та відмовився
ознайомитися з наказом про звільнення,
записом в особовій картці, та
відмовився отримати трудову книжку.
Виписка з протоколу засідання профкому
була вручена під розписку. (а.с. 51)

Представник відповідача в судовому
засіданні вказувала, що ОСОБА_1 отримав
трудову книжку на підставі його
письмової заяви 04.08.2014 року. (а.с. 52)

Відтак, судом встановлено, що вина КП
«Шляхрембуд» у затримці видачі ОСОБА_1
трудової книжки у встановлений законом
строк (день звільнення) - відсутня, а
тому і підстави для застосування ч. 4 ст.
235 КЗпП України також відсутні.

Щодо стягнення заробітної плати та
плати за невикористану відпустку, то
судом було встановлено наступне.

Положеннями частини 1 ст. 116 КЗпП
України передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до наданих представником
відповідача розрахункових документів,
КП «Шляхрембуд» виплатило ОСОБА_1 09.07.2014
року, тобто в день звільнення, 515,61 грн.
заробітної плату в якості кінцевого
розрахунку, та 10.07.2014 року - 540,47 грн.
компенсації за невикористану
відпустку. (а.с. 82-89)

Виплата вихідної допомоги у разі
звільнення передбачена ст. 44 КЗпП
України де вказано, що при припиненні
трудового договору з підстав,
зазначених у пункті 6 статті 36 та
пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку; у разі призову або
вступу на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу (пункт 3 статті 36) -
у розмірі двох мінімальних заробітних
плат; внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку; у разі
припинення трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 5 частини
першої статті 41, - у розмірі не менше ніж
шестимісячний середній заробіток.

У рішенні вище було встановлено, що
позивач був звільнений на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України, що у свою чергу не
надає йому права на отримання вихідної
допомоги.

Так, в даній частині позов ОСОБА_1 також
не знайшов свого обґрунтованого
підтвердження, а отже задоволенню не
підлягає.

Крім того, позивач просив суд стягнути
з КП «Шляхрембуд» моральну шкоду у
розмірі 4 000 грн., оскільки з записом про
звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України йому було дуже важко знайти
роботу, та формулювання причини
звільнення перешкоджало
працевлаштуванню. Позивач був змушений
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя та наглядом за
хворою матір'ю, постійно позичати гроші
у знайомих.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 4 від 31.03.95
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП
України, за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Але, в судовому засіданні було
встановлено, що порушення прав ОСОБА_1,
як працівника в даному випадку
відсутні.

Навпаки, судом було встановлено, що
ОСОБА_1 за час роботи у КП «Шляхрембуд»
систематично порушував трудову
дисципліну.

Отже, суд не вбачає підстав для
стягнення моральної шкоди.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК
України; ст. ст.8, 43 Конституції України;
ст. ст.1, 2, 4, 10, 13, 18, 21, 24, 36, 38, 40, 41, 43, 44, 47, 116,
117, 139, 149, 235 КЗпП України; Інструкцією
про порядок ведення трудових книжок
працівників, затверджена Наказом
Міністерством праці України,
Міністерством юстиції України,
Міністерством соціального захисту
населення України №58 від 29.07.93 р.; п. 13
Постанови Пленуму Верховного Суду
України N 4 від 31.03.95 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до КП
«Шляхрембуд» про зміну підстав та
формулювання звільнення, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, вихідної допомоги та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні у той же
строк з моменту одержання його копії.

Суддя
В.В. Труханович