Провадження № 2/742/1210/14
унікальний № 742/3702/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року Прилуцький
міськрайонний суд Чернігівської
області

в складі: головуючого судді:
Зарічної Л.А.,

при секретарях :
Риндя Л.А., Хотінь Ж.О., Тищенко О.М.,

представників сторін : позивача:
ОСОБА_1,

відповідачів: Мурзіна В.В., Трач Ю.П.,
Ярославського В.В., Охріменко Н.С.,
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_7 до Громади с.Богданівка в особі
Богданівської сільської ради
Прилуцького району Чернігівської
області, Головного управління
держземагенства в Чернігівській
області, Прилуцької районної державної
нотаріальної контори , ОСОБА_9, третя
особа ОСОБА_10 , про визнання права
власності на майно по спадщині за
заповітом та скасування свідоцтва про
право на спадщину за законом,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 звернувся до суду із
позовною заявою про визнання за ним
права власності на все майно, яке
належало на день смерті його матері
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року , а
також скасувати свідоцтво про право на
спадщину за законом, яке було видано
нотаріусом у 2001 році його покійному
братові ОСОБА_12. Свої вимоги позивач
обґрунтовує тим, що його рідний брат,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, отримуючи
у 2001 році свідоцтво про право на
спадщину після смерті матері приховав
той факт, що окрім нього, є ще й інші
спадкоємці, а саме: ОСОБА_7 - брат, тобто
позивач та сестра - ОСОБА_10, які на той
час проживали в інших населених
пунктах. Дізнавшись про наявність
заповіту матері, позивач вирішив
скористатися своїм правом та звернувся
до Управління Держземагенства, яке
йому повідомило, що земельна ділянка,
яка належала покійній матері на даний
час належить ОСОБА_12, який отримав її
згідно свідоцтва про право на спадщину,
як і будинок в АДРЕСА_1.

Вважаючи порушеним його право
на отримання спадщини після смерті
матері, позивач просить суд скасувати
свідоцтво про право на спадщину за
законом від 09 липня 2001 року видане
Прилуцькою районною державною
нотаріальною конторою, зареєстроване в
реєстрі за №2-1776 на користь ОСОБА_12 та
визнати за ним, ОСОБА_7, право власності
на житловий будинок загальною площею
57,7 кв.м., житловою площею 24,8 та
допоміжною площею 32,9 кв.м. та
господарсько-побутові споруди: сарай
Б-1, сарай б-1, погріб Пг-1, ворота N 1,
колодязь - к, огорожу N 1, що розташовані
по вулиці Садовій будинок АДРЕСА_1 та
земельну частку (пай) на території
Богданівської сільської ради
Прилуцького району Чернігівської
області, які належали за життя ОСОБА_6, в
порядку спадкування за заповітом.
Зважаючи на ті обставини, що під час
розгляду справи було виявлено
спадкоємця, який прийняв спадщину
після смерті матері позивача, яким
виявився ОСОБА_12 та який також на даний
час помер, але спадкоємцем після його
смерті є ОСОБА_9, яка після смерті свого
батька ОСОБА_12 в строк, визначений
законом звернулася до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, що підтверджується
відповідним повідомленням Прилуцької
районної державної нотаріальної
контори та копією нотаріально
посвідченої заяви (а.с.69-70), а тому така
особа за клопотанням сторони позивача
була залучена до участі у справі в
якості співвідповідача по справі.

За клопотанням ОСОБА_9, в якості
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
була залучена ОСОБА_10, яка нарівні із
ОСОБА_7 та ОСОБА_12 зазначена у заповіті
як спадкоємиця майна.

В судовому засіданні позивач та
його представник ОСОБА_1 підтримали
позовні вимоги та просили їх
задовольнити , оскільки ОСОБА_7 у
зв'язку із відмовою ОСОБА_10 від
належної їй частини спадщини на його
користь, а також зважаючи на ті
обставини, що покійний ОСОБА_12
приховав факт наявності інших
спадкоємців вважають, що такий взагалі
не має права на спадщину, а тому просять
визнати право власності в порядку
спадкування на все майно, а не його
частину.

Представники територіальної
громади с.Богданівка Прилуцького
району Чернігівської області,
Головного управління Держземагенства
в Чернігівській області та Прилуцької
районної державної нотаріальної
контори при вирішенні вказаного спору
поклалися на розсуд суду.

ОСОБА_9 та її представник в
судовому засіданні заперечила проти
задоволення позовних вимог зважаючи на
ті обставини, що вказане спадкове
майно було отримано її батьком ще у 2001
році і позивач та третя особа знали про
це, але за життя батька не пред'являли
до нього жодних вимог та претензій, у
зв'язку з чим ОСОБА_9 та її представник
ОСОБА_5 просили застосувати позовну
давність та відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_10 в судовому
засіданні просила задовольнити
вимоги позивача, посилаючись на ті
обставини, що дійсно її брат має право
на спадщину, а з врахуванням того, що в
судовому засіданні вона відмовилася
він належної їй частини, а померлий
брат за її переконанням взагалі не має
такого права, за ОСОБА_7 має бути
визнано право власності на все майно, а
не на окрему його частину.

Вислухавши пояснення сторін,
свідків, дослідивши наявні докази про
справі суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_7 виходячи з
наступних підстав:

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за звернен-нями фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами у відповідності до
вимог ст.57 ЦПК України є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

В той же час, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України.

Як було встановлено в судовому
засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла
ОСОБА_6, що підтверджується копією
повторного свідоцтва про смерть (а.с.7),
яка за твердженням позивача є його
матір'ю, хоча досліджена в судовому
засіданні копія свідоцтва про його
народження не містить такої
інформації, а запис російською мовою
свідчить про народження ІНФОРМАЦІЯ_4
року саме «ОСОБА_7», батьками якого
записані "ОСОБА_14" та "ОСОБА_6" (а.с.8).

Досліджені в судовому засіданні
копія спадкової справи та довідка
Управління Держзем-агенства
підтверджує ті обставини, що на момент
смерті позивачка мала право на
земельну частку (пай) у
КСП«Богданівське» с.Богданівка
Прилуцького район Чергігівської
області розміром 4,64 умовних
кадастрових гектарів, підтверджене
відповідним сертифікатом на право на
земельну частку (пай) (а.с.55) грошовий
вклад, що знаходився на зберіганні у
Богданівській філії ощадбанку №221/012 та
права на майновий пай у Богданівському
СГПК с.Богданівка Прилуцького району
відповідно до свідоцтва про право
власності на майновий пай члена
колективного сільськогоспо-дарського
підприємства (майновий
сертифікат)(а.с.60), та саме на це майно
після смерті ОСОБА_6 Прилуцькою
районною державною нотаріальною
конторою на підставі заяви ОСОБА_12
були видані свідоцтва про право на
спадщину за законом на земельну частку
(пай), що зареєстровано у реєстрі за
№2-1775 (а.с.56), свідоцтво про право на
спадщину за законом на грошові вклади,
що зареєстровано в реєстрі за №2-1661,
свідоцтво про право на спадщину за
законом на право на майновий пай, що
зареєстроване в реєстрі за №2-439 (а.с.61).
Таким чином, ОСОБА_12 після смерті
матері, на окреме майно у нотаріуса
отримувалося окреме свідоцтво про
право на спадщину, яке має свій
відповідний номер у реєстрі. Просячи
визнати за позивачем право власності
на будинок та земельну ділянку,
позивач просить визнати недійсним лише
свідоцтво про право на спадщину за
законом видане 09 липня 2001 року
Прилуцькою районною державною
нотаріальною конторою та
зареєстроване в реєстрі за №2-1776, тобто
лише на житловий будинок, не оспорюючи
свідоцтво, що було видано на земельну
ділянку.

Згідно оглянутої в судовому
засіданні інвентаризаційної справи
було встановлено, що власником будинку
АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва №143
про право особистої власності на
житловий будинок від 18 лютого 1991 року є
ОСОБА_14.

09 липня 2001 року Прилуцькою районною
державною нотаріальною конторою було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом, яким спадкоємцем майна
померлого 18 березня 1991 року ОСОБА_14 є
його син ОСОБА_12, а спадкове майно, на
яке видано дане свідоцтво складається
із житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Вказане свідоцтво зареєстровано в
реєстрі за №2-1776. Відомостей про
належність вказаного майна іншим
особам інвентаризаційна справа не
містить.

Як на підставу визнання за позивачем
права власності в порядку спадкування,
ОСОБА_7 посилається на існування
заповіту матері , в якому вона
висловила своє волевиявлення та
зробила відповідне розпорядження , в
тому числі і на його користь.

В той же час, досліджений в судовому
засіданні оригінал заповіту
підтверджує ті обставини, що саме
ОСОБА_7, а не ОСОБА_6, на випадок своєї
смерті зробила розпорядження, яким все
своє майно, де б воно не було та з чого
не складалося і взагалі все те, що буде
належати їй на день смерті і на що за
законом матиме право, заповідає
ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10. Розбіжності
особи матері позивача, яка вказана у
заповіті та свідоцтві про смерть не
дають можливості суду в межах саме
заявлених позовних вимог
стверджувати, що саме даним заповітом
і саме померла мати позивача здійснила
відповідне розпорядження, оскільки
вимог про належність заповіту саме
матері позивача, стороною заявлено не
було.

Зважаючи на ті обставини, що
батьки позивача померли відповідно у
1991 році та 2000 році , тобто в даному
випадку спадщина відкрилася до 01 січня
2004 року, а тому судом слід
застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року.
Згідно п.5 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України,
який набрав чинності з 01 січня 2004 року,
до спадщини яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом,
застосовуються правила книги шостої
Цивільного кодексу, але оскільки,
відповідно до закону, який діяв до 01
січня 2004 року, спадкоємці визнавалися
такими, що прийняли спадщину у випадку
вчинення дій, передбачених ст.549 ЦК 1963
року, необхідно керуватися нормами
саме даного Кодексу.

Так, ст.524 ЦК УРСР передбачає, що
спадкування здійснюється як за
законом, так і за заповітом.
Спадкоємцями можуть бути особи, які
знаходилися в живих до моменту смерті
спадкодавця, а також діти померлого
зачаті при його житті та народжені вже
після його смерті.

Для прийняття спадщини необхідно,
щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК
УРСР визначено, що особа вважається
такою, що прийняла спадщину у випадку,
якщо остання вступила у фактичне
управління та володіння спадковим
майном або подала до нотаріального
органу за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини і такі
дії мають бути вчинені протягом 6
місяців з дня відкриття спадщини. В той
же час, відповідно до вимог ст. 550 ЦК
УРСР, строк для прийняття спадщини,
встановлений ст.549 ЦК УРСР, може бути
продовжений судом, якщо він визнає
причини пропуску строку поважними.

В той же час, незважаючи на відкриття
спадщини у 2000 році та отримання
відповідного свідоцтва про право на
спадщину покійним братом ще у 2001 році,
яке оспорює позивач, він не звертався
до суду із вимогою про продовження
строку на прийняття спадщини.

Допитані в судовому засіданні
свідки ОСОБА_15 ОСОБА_16 та ОСОБА_17
підтвердили ті обставини, що нині
покійний ОСОБА_12, починаючи із 1996 року
проживав за адресою АДРЕСА_1 разом зі
своєю матір'ю. Після її смерті
продовжував проживати у даному
будинку, здійснював за ним догляд,
проводив косметичні ремонти у будинку,
обробляв земельну ділянку.

Такі дії ОСОБА_12 свідчать про те,
що він фактично вступив в управління
та володіння спадковим майном, а тому
нотаріусом і було прийнято від нього
заяву про вступ у спадщину та видано
відповідні свідоцтва.

Суд не може прийняти як підставу
для визнання за позивачем права
власності на спадкове майно, яке за
заповітом належало б ОСОБА_10, її
письмову відмову від належної їй
частини спадкового майна на користь
ОСОБА_7, яка подана до суду по збігу
майже 14 років від дня відкриття
спадщини, оскільки відповідно до вимог
ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом чи
за заповітом дійсно вправі
відмовитися від спадщини і на користь
кого-небудь із інших спадкоємців, що
покликані до спадкування, в користь
держави та іншого, але така відмова має
бути подана протягом 6 місяців з дня
відкриття спадщини. Вказані
застереженні містяться і в п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
України прав про спадкування» від
24.06.1983 року №4 з відповідними змінами,
яка діяла на час відкриття спадщини,
однак таких дій ОСОБА_10 в даному
випадку вчинено не було.

Даючи свої пояснення в судовому
засідання як позивач, так і третя особа
вказали, що знали як про смерть батька,
так і матері, приїздили на похорони,
але не вчиняли жодних дій по прийняттю
спадщини, оскільки у батьківській хаті
залишався проживати їх брат. В той же
час пояснили, що на день смерті матері
не знали про існування її заповіту, і
звернення саме зараз до суду пов'язано
з тим, що брат, який помер, при
оформленні спадкового майна приховав у
нотаріальній конторі факт наявності
інших спадкоємців. В той же час, жоден
із них не оспорював той факт, що є
спадкоємцем майна покійної матері за
законом, а відтак незалежно від
наявності заповіту, має право на ту ж
саму частину спадкового майна, що і
визначив спадкодавець своїм заповітом.
В даному випадку суд вважає за
доцільне врахувати ті обставини, що
зазначені позивачем та третьою особою
як підстави для звернення до суду за
відновленням свого порушеного права, а
саме юридична необізнаність позивача
щодо строку та порядку прийняття
спадщини, незнання про існування
заповіту не можуть слугувати підставою
для відновлення їх порушеного права.

Як на одну із підстав відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 та
її представник посилається на
застосування позовної давності. При
цьому суд вважає за необхідне
зазначити, що цивільне законодавство
визначає загальний строк для захисту
порушеного права особи, який
встановлюється у три роки. Сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові. Якщо ж суд визнає
причини пропущення позовної давності
поважними, порушене право підлягає
захисту. Про це вказують нам норми
Цивільного кодексу, який діяв на час
відкриття спадщини, а саме статті 71,74,75
,76 80. Однак в даному випадку слід взяти
до уваги, що згідно п.п.6,7 прикінцевих та
перехідних положень правила
Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше не сплив до набрання чинності, а
саме зважаючи на отримання ОСОБА_12
свідоцтв про право на спадщину за
законом 09 липня 2001 року , такий строк
позовної давності станом на 01 січня 2004
року ще не збіг, а тому з даного приводу
суд має керуватися вимогами статей
256,257,261,267 ЦК України 2004 року.

Звертаючись у серпні 2014 року до
суду із позовом про скасування
свідоцтва про право на спадщину, яке
було видане нотаріусом у 2001 році, тобто
по збігу трьохрічного строку для
захисту свого порушеного права,
позивач не вказує про поважність
причин пропущення позовної давності, а
при наявності відповідної заяви
сторони відповідача до винесення
рішення саме із застосуванням строків
позовної давності, суд не вбачає
підстав для захисту, на думку позивача,
порушеного права.

Крім того суд вважає, що стороною
позивач невірно обрано спосіб захисту
порушеного права в частині оспорювання
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки відповідно до вимог ст.1301 ЦК ,
у випадку, коли буде встановлено, що
особа, якій видане свідоцтво про право
на спадщину, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом, таке свідоцтво
за рішенням суду визнається недійсним

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 524-527,529,534,548,549,550,553 ЦК 1963
року, 256,257,267,1301 ЦК, ст.ст. 213-218 ЦПК
України,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_7 до Громади
с.Богданівка в особі Богданівської
сільської ради Прилуцького району
Чернігівської області, Головного
управління держземагенства в
Чернігівській області, Прилуцької
районної державної нотаріальної
контори , ОСОБА_9, третя особа ОСОБА_10 ,
про визнання права власності на майно
по спадщині за заповітом та скасування
свідоцтва про право на спадщину за
законом - відмовити .

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі протягом десяти днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги до Апеляційного суду
Чернігівської області через
Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя: