Ухвала

іменем україни

8 жовтня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дем'яносова М.В.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Тернопільської
міської ради до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, за
касаційною скаргою Тернопільської
міської ради на рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 26 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 20 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Тернопільська міська
рада звернулася до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що в
результаті банкрутства у 2007 року
товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплект-Сервіс»
(далі - ТОВ «Комплект-Сервіс»)
гуртожиток по вулиці Гайова, 29а у
м. Тернополі передано у комунальну
власність міста. Згідно даних
адресно-довідкового бюро УМВС України
у Тернопільській області у зазначеному
гуртожитку зареєстрований відповідач,
однак з моменту передачі приміщення
гуртожитку до комунальної власності та
по теперішній час у гуртожитку він не
проживає, а використовує надані йому
житлові приміщення як готель. Крім
того, згідно інформації товариства з
обмеженою відповідальністю «Міське
бюро технічної інвентаризації» (далі -
ТОВ «Міське бюро технічної
інвентаризації») відповідачу належить
на праві власності домоволодіння
АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що
відповідач тривалий час не проживає у
гуртожитку, має інше житло, позивач
просив суд визнати відповідача таким,
що втратив право користування житловим
приміщенням з підстав, передбачених
ст.ст. 72, 107 ЖК України.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 26 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 20 травня 2014 року, у
задоволенні позову Тернопільської
міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Тернопільська
міська рада просить скасувати
оскаржувані судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем не надано належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, що відповідач без поважних причин
тривалий час не проживає в гуртожитку,
використовує житло не за призначенням
та вибув зі спірного житла на інше
постійне місце проживання.

Проте погодитись із такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Судами установлено, що 6 вересня 1999 року
ВАТ Тернопільський РМЗ «Елеваторпром»
на підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету від 6 вересня 1999 року видало
ОСОБА_3, який працював у ВАТ
Тернопільський РМЗ «Елеваторпром,
ордер на право зайняття з сім'єю жилої
площі в гуртожитку по АДРЕСА_2.

29 листопада 2005 року ТОВ
«Комплекс-Сервіс» на підставі
спільного рішення зборів засновників
товариства та профспілкового комітету
від 20 листопада 2005 року видало
ОСОБА_3, який працював у
ТОВ «Комплекс-Сервіс», ордер № 1 серія 1
на право зайняття з сім'єю з 4
осіб жилої площі в гуртожитку по
АДРЕСА_2 розміром 141,0 кв. м (склад сім'ї:
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 - дружина, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4 - син).

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 7 червня
2007 року по справі №10/Б-485 зобов'язано
ліквідатора ТОВ «Комплекс-Сервіс»
передати до комунальної власності м.
Тернополя в особі Тернопільської
міської ради, а Тернопільську міську
раду прийняти по акту прийому-передачі
від ТОВ «Комплекс-Сервіс» об'єкт
соціальної сфери, без додаткових умов:
гуртожиток по АДРЕСА_2.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого 29
липня 2008 року виконавчим комітетом
Тернопільської міської ради,
Тернопільській міській раді на
підставі рішення виконкому
Тернопільської міської ради №795 від 21
червня 2007 року на праві комунальної
власності належить гуртожиток за
адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 297,7
кв. м.

Відповідно до листа ТОВ «Міське бюро
технічної інвентаризації» від 30 червня
2011 року станом на 25 червня 2011 року
відповідачу на праві приватної
власності належить домоволодіння по
АДРЕСА_1 (а.с.20).

Згідно довідки УДМС України в
Тернопільській області від 5 лютого 2014
року та паспорта ОСОБА_3 останній
зареєстрований в гуртожитку по вулиці
Гайова, 29 у м. Тернополі з 24 вересня 1994
року.

Вироком Тернопільського
міськрайонного суду від 11 липня
2011 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 189, ч.
2 ст. 289, ч. 1 ст. 357, ст. 357 КК України до
п'яти років позбавлення волі з
конфіскацією всього належного йому на
праві власності майна.

Згідно довідки серії ХАР №02196, виданої
ОСОБА_3 начальником Диканівської
виправної колонії Харківської області
(№12), він відбував покарання в
установах ДКВС з 21 травня 2010 року по 25
жовтня 2013 року, звідки звільнений за
постановою Червонозаводського
районного суду м. Харкова від
17 жовтня 2013 року на підставі ст.81 КК
України умовно-достроково від
подальшого відбування покарання у виді
позбавлення волі на строк 1 рік 7
місяців 4 дні і прямує до місця
проживання в АДРЕСА_2.

За положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач
жилого приміщення вправі за згодою
членів сім'ї в будь-який час розірвати
договір найму. У разі вибуття наймача
та членів його сім'ї на постійне
проживання до іншого населеного пункту
або в інше жиле приміщення в тому ж
населеному пункті договір найму жилого
приміщення вважається розірваним з дня
вибуття. Якщо з жилого приміщення
вибуває не вся сім'я, то договір найму
жилого приміщення не розривається, а
член сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли у практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" роз'яснено, що відповідно до
ст. 107 ЖК України наймач або член його
сім'ї, який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,
незалежно від пред'явлення позову про
це. На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це у листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст. 71
або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову
суд вправі тільки за згодою позивача.

За правилами ч. 4 ст. 10 ЦПК суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадах, встановлених цим Кодексом.

Посилаючись на ст.ст. 72, 107 ЖК України,
позивач свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що відповідач
тривалий час без поважних причин не
проживає в гуртожитку, використовує
спірне житло не за призначенням та йому
на праві власності належить
домоволодіння в АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів належними та
допустимими доказами факт не
проживання відповідача в гуртожитку
без поважних причин понад встановлені
законом строки, його вибуття на
постійне проживання в інше жиле
приміщення та використання спірного
приміщення не за призначенням, проте в
порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не
роз'яснив позивачу право на зміну
підстав позову та пред'явлення позову
лише з однієї вказаної позивачем
підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107
ЖК.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
статей 212-214 ЦПК України не встановив
обставини справи, не з'ясував підстави
позову, правовідносини, що склалися між
сторонами, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин та
дійшов передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, всупереч вимог статей 303, 304, 315
ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги,
не зазначив в ухвалі конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи та передчасно залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, оскаржувані судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності і обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Тернопільської
міської ради задовольнити частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 26 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 20 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаГоловуючий
Судді:В.І. Амелін М.В. Дем'яносов В.М.
Коротун О.В. СтупакСудді:В.І. Амелін