РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10544/14-ц

пр. № 2/759/4110/14

29 жовтня 2014 року

м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді
Миколаєць І.Ю.

при секретарі
Руденко Ю.Ф.

за участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

позивача за зустрічним позовом
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у
справах дітей Святошинської в м. Києві
районної державної адміністрації,
ОСОБА_5 про вселення в житлове
приміщення, встановлення конкретного
порядку користування житлом та
зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, третя особа: Відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Святошинського району м.
Києва про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом в якому
просить визнати за нею та її сином
ОСОБА_6 право користування та
проживання в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1; усунути перешкоди в праві
користування житловим приміщенням
шляхом вселення їх у дану квартиру;
встановити порядок користування
житлом шляхом виділення позивачу з
дитиною для проживання окремої
кімнати, а допоміжні приміщення
квартири залишити у спільному
користуванні сторін, а також надати
ключі від вищезазначеної квартири.
Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем, від якого у них
народився син. Сторони проживали у
квартирі АДРЕСА_1, куди позивачка була
зареєстрована та вселена як член сім»ї
власника. Після погіршення сімейних
стосунків з листопада 2012 р. позивачка з
сином залишили житло. Після розірвання
шлюбу у лютому 2013 р., досягти
домовленості з ОСОБА_3 щодо її
проживання з сином у спірній квартирі
не вдалося.

У липні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали
зустрічний позов, в якому просять, з
урахуванням уточнених позовних вимог
від 15.07.2014 р., визнати ОСОБА_1 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
В обгрунтування своїх позовних вимог
відповідачі посилаються на
домовленість між власниками квартири
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про реєстрацію
останньої у вказаній квартирі, а також
посилаються на факт залишення 30.08.2012 р.
ОСОБА_1 спірної квартири у
добровільному порядку за домовленістю
сторін, не проживання ОСОБА_1 з цього
часу у квартирі та відсутність
намагань та практичного бажання
проживання ОСОБА_1 у спірному житловому
приміщенні.

У судовому засіданні позивач та її
представник підтримали заявлені
вимоги та просять їх задовольнити,
проти зустрічного позову заперечують.
ОСОБА_1 зазначила, що з 2008 р. стосунки
між нею та ОСОБА_3 сильно погіршились,
що стало причиною постійних та
систематичних сварок і конфліктів між
нею та відповідачем, внаслідок чого їх
спільне подальше проживання у серпі 2012
р. стало неможливим. В результаті цього
та задля збереження психічного
здоров»я сина позивач разом із сином
виїхала зі спірного помешкання,
забравши з собою частину речей та
меблів. За ініціативи позивачки
рішенням Святошинського районного
суду м. Києва 06.12.2013 р. їх шлюб було
розірвано, визначено місце проживання
дитини було з позивачкою, та було
вирішено питання про стягнення
аліментів. За браком коштів, позивачка
вирішила повернутись в спірне
помешкання для проживання, але
відповідачі чинять перешкоди.

ОСОБА_3 та його представник проти
позову ОСОБА_1 заперечують, зустрічний
позов просять задовольнити. Причиною
подачі зустрічного позову ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 є заперечення проти тих
обставин, які викладені у основному
позові, оскільки позивачка сама
добровільно 30.08.2012 р. залишила спірну
квартиру через вкрай негативні
відносини між ними та сама згодом
ініціювала розірвання шлюбу. Також
пояснили, що ОСОБА_1 через неадикватну
та агресивну поведінку почала постійно
та систематично ініціювати сварки та
шукати поводи для конфліктів,
внаслідок чого сама ж позивачка
створила умови неможливі для спільного
проживання. Виїжджаючи з квартири,
ОСОБА_1 робила це з власної ініціативи
та добровільно, при цьому власноручно
написавши розписку, за якою забрала
речі та меблі. ОСОБА_1 була
зареєстрована в даній квартирі
тимчасово - до березня 2013 р. за
проханням самої позивачки для
врегулювання її питань з роботою.
Також додатково зазначили, що
проживання ОСОБА_1 в спірній
двокімнатній квартирі є неможливим,
оскільки на даний час ОСОБА_3 перебуває
в шлюбі з ОСОБА_7, від якого ІНФОРМАЦІЯ_4
народилась дитина.

ОСОБА_5 та її представник проти позову
ОСОБА_1 заперечують, зустрічний позов
просять задовольнити. В обгрунтування
своїх позовних вимог та заперечень
ОСОБА_5 посилається на своє з ОСОБА_3
право власності на спірну двокімнатну
квартиру, в якій вона проживає разом з
сином та його сім»єю, а тому проживання
ОСОБА_1 в даній квартирі є неможливим.
Також наголосила, що ОСОБА_1
добровільно залишила спірне
приміщення без створення зі сторони
ОСОБА_3 перешкод у її користуванні
квартирою.

Служба у справах дітей Святошинської
РДА в м. Києві, як третя особа за
основним позовом, явку свого
представника в судове засідання не
забезпечила, про місце та час розгляду
справи повідомлена належним чином.

Відділ громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Святошинського району м. Києва, як
третя особа за зустрічним позовом, явку
свого представника в судове засідання
не забезпечив, про місце та час
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи прийшов до висновку, що у
задоволенні позову ОСОБА_1 про вселення
слід відмовити, зустрічний позов
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, задовольнити.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право власності на житло від 30.07.1999
року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3
та ОСОБА_5 в рівних частках на праві
спільної власності (а.с. 36, Том І).

Згідно технічного паспорту спірна
квартира АДРЕСА_1 є двохкімнатною
квартирою жилою площею 29,7 кв. м. (а.с. 85-87,
Том І).

14.07.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3
зареєстрували шлюб, про що Виконкомом
Локнистенської сільської ради
Менського району Чернігівської
області зроблено актовий запис № 5,
обставина чого встановлена рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 06.02.2013 р. (а.с.4, Том І). Від шлюбу
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають неповнолітнього
сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що
Відділом реєстрації актів
громадянського стану Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
зроблено актовий запис за № 1744 та
видано свідоцтво (а.с.7, Том І). За даними
паспорта ОСОБА_1 була зареєстрована за
адресою АДРЕСА_1 з 10.03.2011 р. Як пояснила
ОСОБА_1, до цього часу вона була
зареєстрована за адресою місця
проживання її батьків.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Сторони не заперечували того факту, що
30.08.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була
досягнута згода на поділ спільного
сумісного майна набутого за час шлюбу,
про що сторонами складена розписка, у
якій сторони зазначили як обсяг такого
майна, так і обсяг майна, що належить
ОСОБА_1 при залишенні нею спірної
квартири (а.с. 65, Том І).

У судовому засіданні ОСОБА_1 свій виїзд
з квартири пояснила тим, що вона
тимчасово виїзджала з неї та мала намір
повернутись тоді, коли її стосунки з
відповідачем покращаться.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заперечували цю
обставину наполягаючи на тому, що
ОСОБА_1 добровільно та цілеспрямовано
здійснила пошук іншого житлового
приміщення, наполягала на поділі майна
та 30.08.2012 р. вивезла крупно-габаритні
речі, що забезпечували її звичний
рівень комфорту у іншому житловому
приміщенні.

06.02.2013 року рішенням Святошинського
районного суду м. Києва, за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,
шлюб укладений 14.07.2001 року, між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 було розірвано, з ОСОБА_3
вирішено стягнути аліменти на користь
ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини всіх
видів заробітку та визначено місце
проживання дитини з ОСОБА_1 На вимогу
позивача її прізвище було змінене з
«ОСОБА_1» на «ОСОБА_1» (а.с.4, Том І)

Суд вважає, що пояснення ОСОБА_1 щодо її
бажання та намірів примирення з ОСОБА_3
та бажання і у подальшому проживати у
спірному житловому приміщенні
спростовуються тим, що саме ОСОБА_1
виступила ініціатором розірвання
шлюбу зі зміною прізвища, стягнення
аліментів та визначення місця
проживання дитини. Отже всі дії
позивачки підтверджують те, що вона не
мала намір миритися з відповідачем, що
і було умовою, зазначеною самою ОСОБА_1
у судовому засіданні для повернення до
спірної квартири для їх спільного
проживання.

Судом встановлено, що з 26.09.2014 р. ОСОБА_7
та ОСОБА_3 перебувають у
зареєстрованому шлюбі, про що Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Святошинського управління юстиції м.
Києва зроблено актовий запис № 1523 та
видано відповідне свідоцтво (а.с. 240, Том
І). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_4, про що Відділом
реєстрації актів громадянського стану
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві зроблено актовий
запис за № 3187 та видано свідоцтво (а.с.5,
Том ІІ).

Як слідує із пояснень ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
після народження дитини, ОСОБА_5
тимчасово проживає у спірній квартирі
допомагаючи ОСОБА_7 доглядати за
новонародженим ОСОБА_10. Хоча дане
твердження як не доведене, так і не
спростоване доказами, суд виходить із
правила вільного вибору особою свого
місця проживання, а у даному випадку
проживання ОСОБА_5 за місцем
розташування житлового помешкання, яке
належить їй на праві приватної
власності, відмінної від місця її
реєстрації. Твердження ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 про визначення порядку
користування кімнатами квартири між
ними: ОСОБА_3 з дружиною та дитиною
мешкають в одній кімнаті, а ОСОБА_5 в
іншій, суд також приймає до уваги,
оскільки це не протирічить ч. 2 ст. 358 ЦК
України про те, що співвласники можуть
домовитись про порядок володіння і
користування майном, що є їхньою
частковою власністю.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_1 про визнання за нею права
користування спірною квартирою та
вселення, суд виходить із встановленої
судом обставини про домовленість між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про відсутність
бажання у ОСОБА_1 з 30.08.2012 р. проживати у
спірній квартирі яким би способом це не
було б виражене.

Відповідно до акту від 07.05.2014 року,
затвердженого Філією № 809, 811 КП
«Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району м. Києва» у
квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 мешкає
його цивільна дружина ОСОБА_7 (а.с. 206,
Том І). Отже при ухваленні рішення суд
виходить із обставини спільного
проживання у спірній квартирі
власників квартири ОСОБА_5, яка
користується однією кімнатою, ОСОБА_3,
який користується іншою кімнатою разом
із членами його родини - ОСОБА_7 та
ОСОБА_10

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Як доказ не проживання ОСОБА_1 у спірній
квартирі позивачі за зустрічним
позовом надали акти від 17.04.2013 р. та
12.03.2013 р., якими було встановлено, що
ОСОБА_1 у спірній кваритрі не проживає
(а.с. 39, 40, Том І).

Крім того доказом не проживання у
спірній квартирі є також пояснення
самої ОСОБА_1

Відповідно до ст. 383 Цивільного кодексу
України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

З вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України вбачається,
що умовою втрати права на користування
житлом - є відсутність члена сім'ї без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником. Оскільки судом
встановлено, що між сторонами була
домовленість, а саме: ОСОБА_1 не бажала з
30.08.2013 р. проживати у квартирі, що
належить ОСОБА_3, а останній прийняв
таку її пропозицію, то можна вважати, що
ОСОБА_1 втратила право на користування
житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене суд вважає, що
позовна вимога про визнання ОСОБА_1
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 є законною та обґрунтованою, а
тому підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 358, 383, 391, 405 ЦК України,
ст.ст. 10, 57, 60, 130, 174, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
треті особи: Служба у справах дітей
Святошинської в м. Києві районної
державної адміністрації, ОСОБА_5 про
вселення в житлове приміщення,
встановлення конкретного порядку
користування житлом, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, третя особа: Відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Святошинського району м.
Києва про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, що брали
участь у справі, але не були присутні
під час проголошення рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя: