Єдиний унікальний номер 205/2590/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан
Д.В.

при
секретарі
Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Управління
Держкомзему у м. Дніпропетровську
Дніпропетровській області, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору: Дніпропетровська
міська рада, про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку та
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
суду з позовною заявою до ОСОБА_3,
Управління Держкомзему у м.
Дніпропетровську Дніпропетровській
області, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Дніпропетровська міська рада, про
визнання недійсним державного акту на
земельну ділянку та зобов'язання
вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач зазначила, що вона,
ОСОБА_1, 15.02. 2007 року за договором
купівлі - продажу придбала
домоволодіння АДРЕСА_1. Далі позивач
зазначає, що ОСОБА_3 (далі - Відповідач)
на підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку від
07.09.2006 року належить суміжня із її
домоволодінням земельна ділянка
площею 0,1500 га. Окрім цього, позивач
вказує, що 22.06.2011 року вона звернулася
до Дніпропетровської міської ради із
заявою про передачу їй, ОСОБА_1, у
власність земельної ділянки площею 0,1
га, на якій розташовані житловий
будинок і господарські споруди. На
підставі такого звернення
Дніпропетровською міською радою було
надано дозвіл на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки.
Однак під час розробки такої
документації було з'ясовано, що межі
земельної ділянки, яка виділена
відповідачу, у державному акті та в
натурі по всій довжині накладаються на
межі земельної ділянки позивача по
справі. В результаті чого земельна
ділянка позивача у встановленому
розмірі в електронному вигляді не
вміщується в Державному земельному
кадастрі. Таким чином, позивач
зазначає, що вона позбавлена
можливості оформити правовстановлюючі
документи на свою земельну ділянку.

У зв'язку з чим, позивач змушена
звернутися до суду та просити суд в
остаточній редакції уточненої
позовної заяви визнати недійсним
державний акт про право власності на
земельну ділянку серія ЯГ № 565741 від
07.09.2006 року (кадастровий номер
:08:665:0040, виданий на ім'я ОСОБА_3 за
земельну ділянку площею 0,15 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 у
звязку з допущенням у ньому технічної
помилки щодо просторового
місцеположення земельної ділянки
площею 0,1500 га, розташовуваної за
адресою: за адресою: АДРЕСА_2, допущену в
результаті неправильного розміщення
вказаної земельної ділянки, та
зобов'язати відповідача повернути
самовільно зайняту земельну ділянку
площею 79 кв.м. по всій довжині межі
наших домоволодінь згідно плану від
12.05.2014 року.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтримали позовні вимоги
у повному обсязі, та просили їх
задовольнити по мотивам, що викладені в
позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач
позовні вимоги не визнала, проти
задоволення позову заперечувала з
огляду на його безпідставність та
необґрунтованість.

Представник відповідача Управління
Держкомзему у м. Дніпропетровську
Дніпропетровській області у судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлялись
належним чином, подали до суду письмову
заперечення на позовну заяву та заяву
про розгляду справи за відсутності
їхнього представника, в задоволені
позові просили відмовити.

Представник третьої особи
Дніпропетровської міської ради у
судове засідання не з'явився, про день
та час розгляду справи повідомлялись
належним чином, причини неявки суду не
повідомили, заяв чи клопотань від
такої особи до суду не находило.

Суд, вислухавши пояснення осіб які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, доходить висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
огляду на нижчевикладене.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі - продажу від 15.02.2007
року, посвідченого Приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрованого в реєстрі під № 211
від 15.02.2014 року, домоволодіння АДРЕСА_1
на праві приватної власності належить
ОСОБА_1 (а.с. 4-6).

Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України та
ст. 120 ЦК України до особи, яка набула
право власності на житловий будинок
(крім багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених
для попереднього землевласника
(землекористувача).

Застосування цього положення також
роз'яснювалось в п/п «г» п.18 Постанови
Пленума Верховного Суду України від
16.04.2004 року №7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», що якщо договором про
відчуження жилого будинку, будівлі або
споруди розмір земельної ділянки не
визначено, до набувача переходить
право власності на ті її частини, одна з
яких зайнята жилим будинком, будівлею
чи спорудою, а інша необхідна для їх
обслуговування.

Судом також встановлено, що спірний
державний акт серія ЯГ № 565741 про право
власності від 07.09.2006 року на земельну
ділянку площею 0, 1500 га, яка розташована
на території мікрорайону Таромське у м.
Дніпропетровську було видано на ім'я
ОСОБА_3 (а.с. 15).

Відповідно до ст.ст. 13, 14, 92 Конституції
України правовий режим власності та
користування землею визначається
законами України. Правовий режим
власності означає врегулювання
нормами закону земельних відносин,
порядку та умов поділу земель на
категорії, правове визначення форм
власності на землю, порядку набуття і
здійснення права власності, а також
права постійного чи тимчасового
землекористування щодо управління
землями тощо, реалізацію та
позбавлення цього права, функції,
компетенцію органів державної влади і
місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин) право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно вимог абзацу першого пункту 12
Розділу Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзацах
другому та четвертому цього пункту) в
межах населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади. У разі видання
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним (стаття 155 ЗК України).

З наведених норм матеріального закону
вбачається, що державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.
У спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

Аналогічні за своїм змістом правові
висновки містяться у постанові
Верховного Суду України від 19 червня 2013
року по справі 6-57цс13 у справі про
перегляд за винятковими обставинами
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 жовтня 2012 року. Згідно з
частиною другою статті 214 ЦПК України
при виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного
Суду України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 цього Кодексу.

У відповідності до частини третьою
статті 152 ЗК України захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом: визнання
прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Матеріалами даної цивільної справи
підтверджено, що під час розроблення
землевпорядною організацією
технічної документації для відведення
земельної ділянки позивачеві у
власність, було виявлено обставину
накладення, як в натурі, так і у
спірному державному акті, геодезичних
меж земельної ділянки площею 79 кв. м. по
АДРЕСА_2 на межі земельної ділянку по
АДРЕСА_1 по всій довжині межі таких
суміжних земельних ділянок про що
складено відповідний висновок та план
(а.с. 30).

Судом роз'яснювались сторонам право на
правову допомогу та положення ст.ст. 10,
11, 18, 57-60 ЦПК України та наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, а також те, що суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених ними
вимог і на підставі наданих доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, про що було зроблено
відповідний запис у журналі судового
засідання.

Суд зауважує, що будь-яких належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх заперечень проти позову, у тому
числі доказів на спростування
відомостей плану розташування
земельних ділянок в частині виявлення
обставини накладення меж суміжних
земельних ділянок, сторона відповідача
суду не надала. При цьому, відповідач
вважала за можливе ухвалите рішення на
підставі наявних в справі доказів.
Разом з цим, відповідно до змісту ч. 4 ст.
60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з огляду на надані суду
стороною позивач докази та вказані
приписи процесуального закону, суд
вважає доведеним обставину порушення
прав позивача, як землекористувача,
адже відповідачем було зайнято
земельну ділянку площею 79 кв.м. по всій
довжині межі домоволодінь АДРЕСА_1,
користувачем якої є позивач.

Згідно із ч. 7 ст. 319 ЦК України
діяльність власника може бути обмежена
чи припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 152 Земельного кодексу
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог п. «г» ч.1 ст.96 ЗК
України землекористувачі зобов'язані
не порушувати прав власників суміжних
земельних ділянок та
землекористувачів.

Таким чином, аналізуючи здобуті у
справі докази, суд приходить до
висновку про те, що вимоги позивача
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Управління
Держкомзему у м. Дніпропетровську
Дніпропетровській області за своєю
правовою природою законні та
обґрунтовані у зв'язку з чим підлягає у
визнанню недійсним у судовому порядку
державний акт про право власності на
земельну ділянку серія ЯГ № 565741 від
07.09.2006 року, що був виданий на ім'я
ОСОБА_3 в частині підтвердження
речового права такої особи на за
земельну ділянку 0,15 га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_2 у зв'язку з
технічною помилкою щодо просторового
місцеположення земельної ділянки на
місцевості та зобов'язати ОСОБА_3
повернути ОСОБА_1 земельну ділянку
площею 79 кв.м. по всій довжині межі
домоволодінь АДРЕСА_1.

Разом з цим, суд не може погодитьсь із
доводами позивача та його представника
щодо обставини самовільного
захоплення відповідачем спірної
частини земельної ділянки, адже таке
зайняття відбулося внаслідок
технічної помилки щодо просторового
місцеположення земельної ділянки на
місцевості під час оформлення
землевпорядної справи та виготовлення
спірного державного акту, що, як
наслідок, не відображає пряме
волевиявлення відповідача на
отримання спірного майна без належних
на те правових підстав (самовільно) у
своє користування та володіння.

Також на підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідачів також слід стягнути на
користь позивача судові витрати, що
були ним понесені, пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог, а
саме: судового збору у розмірі 121 грн. 80
коп. із кожного відповідача окремо.

На підстав викладеного та
керуючись ст.ст. 13, 14, 92 Конституції
України, ст. ст. 319, 328 ЦК України, ст.ст.
96, 126, 152, 155, ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 209, 212-
215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Управління
Держкомзему у м. Дніпропетровську
Дніпропетровській області, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору: Дніпропетровська
міська рада, про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку та
зобов'язання вчинити певні дії -
задовольнити частково.

2. Визнати недійсним державний акт про
право власності на земельну ділянку
серія ЯГ № 565741 від 07.09.2006 року, що був
виданий на ім'я ОСОБА_3 в частині
підтвердження речового права такої
особи на за земельну ділянку 0,15 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2 у
зв'язку з технічною помилкою щодо
просторового місцеположення земельної
ділянки на місцевості.

3. Зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1
земельну ділянку площею 79 кв.м. по всій
довжині межі домоволодінь АДРЕСА_1.

4. В задоволені решти позовних вимог -
відмовити.

5. Стягнути з Управління
Держкомзему у м. Дніпропетровську
Дніпропетровській області на користь
ОСОБА_1 до розміру задоволених позовних
вимог понесенні та документально
підтверджені судові витрати по справі
у вигляді судового збору в розмірі
121(сто двадцять одна) грн. 80 коп.

6. Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 до розміру задоволених позовних
вимог понесенні та документально
підтверджені судові витрати по справі
у вигляді судового збору в розмірі
121(сто двадцять одна) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
міста Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан