Справа № 367/5300/14 Головуючий у І
інстанції Оладько С. І. Провадження №
22-ц/780/6804/14 Доповідач у 2
інстанції МережкоКатегорія 58
УХВАЛА

Іменем України

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою Ректора
Національної медичної академії
післядипломної освіти імені П.Л. Шупика
- ОСОБА_2 на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 23
жовтня 2014 року по справі за позовом
Ректора Національної медичної
академії післядипломної освіти імені
П.Л. Шупика - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист
честі, гідності та ділової репутації,
відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся із
зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
відповідач ОСОБА_3, яка працювала в
Національній медичній академії
післядипломної освіти імені П.Л. Шупика
на посаді головного лікаря
стоматологічної поліклініки академії,
систематично та ціле направлено
поширює відомості, що ганьблять ділову
репутацію медичної академії і ректора,
як керівника закладу, у зв"язку з чим
ректор змушений звернутися за захистом
порушеного права.

На підтвердження завдання діями ОСОБА_3
немайнової шкоди керівнику інституту
позивач зазначав, що з 2010 року ОСОБА_3
працювала в Національній медичній
академії післядипломної освіти імені
П.Л. Шупика на посаді головного лікаря
стоматологічної поліклініки академії.

Постановою КМ України від 16 травня 2011
року № 501 Затверджено Перелік закладів
охорони здоров"я та програм у галузі
охорони здоров"я, що забезпечують
виконання загальнодержавних функцій,
видатки на які здійснюються з
державного бюджету, та визнання такими,
що втратили чинність деяких постанов
КМ України. До переліку закладів
входить Стоматологічний практично -
навчальний центр Національної
медичної академії післядипломної
освіти імені Л.П. Шупика м. Київ.

ОСОБА_3 20 травня 2011 року було звільнено
у зв'язку зі скороченням штату
працівників.

ОСОБА_3 поширювала недостовірну
інформацію, щодо ректора академії,
котра принижує його честь, гідність та
ділову репутацію, яка була викладена в
численних заявах, листах та скаргах до
судових органів, правоохоронних
органів та Міністерства охорони
здоров'я України, як органу управління
академією.

ОСОБА_3 неодноразово зверталася і
продовжує звертатися до судових
органів з безпідставними позовами до
НМАПО імені П.Л. Шупика, яку очолює
ректор ОСОБА_2, в тому числі про
поновлення на роботі, відшкодування
моральної шкоди (справа за № 2-1436/2011),
виплату матеріальної шкоди за затримку
виконання рішення суду (справа №
1013/6284/2012), про визнання частково
незаконним пункту 6.3. Положення про
стоматологічний практично-навчальний
центр НМАПО імені П.Л. Шупика (справа №
761/15065/13-ц).

Справи неодноразово розглядалися
Ірпінським міським судом Київської
області, Шевченківським районним судом
міста Києва, судами апеляційної та
касаційної інстанцій, а також
Європейським судом з прав людини.

Ректор НМАПО імені П.Л. Шупика виступає
в цих позовах в якості третьої особи та
змушений постійно в судовому порядку
доводити безпідставність та
необґрунтованість вимог ОСОБА_3

Також академію неодноразово
перевіряла державна виконавча служба з
приводу виконання рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 23
вересня 2011 року про поновлення ОСОБА_3
на посаді головного лікаря
стоматологічної поліклініки НМАПО
імені П.Л. Шупика, яке в подальшому було
скасовано 13 серпня 2013 року, але не
знайшла підстав умисного невиконання
академією рішення суду.

Виконавче провадження у цій справі
закінчено, у зв'язку з чим 16 лютого 2012
року винесено постанову про закінчення
виконавчого провадження та внесено
подання до прокуратури
Шевченківського району м. Києва для
притягнення боржника (службових осіб
академії) до відповідальності за
невиконання рішення суду.

Перевірка прокуратури завдала ректору,
як керівнику НМАПО імені П.Л. Шупика,
значних моральних страждань та
розпачу, оскільки рішення суду в
частині поновлення ОСОБА_3 на роботі
неможливо було виконати та поновити її
на неіснуючій посаді головного лікаря
стоматполіклініки академії, яка була
єдиною у штатному розписі та скорочена
після реорганізації
стоматполіклініки. Рішення суду
створило юридичну колізію, адже його
виконання та поновлення ОСОБА_3 на
посаді, яка відсутня у штатному
розписі, є порушенням чинного
законодавства; водночас невиконання
рішення суду тягне за собою
адміністративну та кримінальну
відповідальність.

У зв'язку з перевіркою прокуратури
необхідно було надавати пояснення та
доводити відсутність умислу у діях
ректора, як службової особи,
уповноваженої на видання наказів про
прийом, в т.ч. поновлення на роботі, в
частині невиконання рішення суду про
поновлення ОСОБА_3 на посаді головного
лікаря.

В результаті перевірки подання
державного виконавця ВДВС
Шевченківського РУЮ у м. Києві щодо
притягнення посадових осіб НМАПО імені
П.Л. Шупика до кримінальної
відповідальності за невиконання
рішення суду, прокуратурою
Шевченківського району м. Києва було
винесено постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи щодо
службових осіб академії за ознаками ст.
382 КК України, на підставі п. 2 ст. 6 КПК
України, за відсутністю в їх діянні
складу злочину. Також прокуратурою
було проведено додаткову перевірку, за
результатами якої було винесено
аналогічну постанову.

ОСОБА_3 27 березня 2014 року звернулась до
Міністерства охорони здоров'я України
зі скаргою на дії ректора Національної
медичної академії післядипломної
освіти імені П.Л. Шупика щодо не
виконання останнім чинного
законодавства. В своїй скарзі
відповідачка зазначає, що ректор
академії вважає, що він може не
виконувати закони, вони для нього не є
обов'язковими, що він переслідує мету
розправитися з ОСОБА_3, як з неугодним
працівником, та помститися їй, а також
те, що ОСОБА_2 є порушником законів. Як
на доказ викладеного позивач
посилається на наступні тези:

1. «Оскільки я почала вести боротьбу з
лікарями, які порушували фінансову
дисципліну та протиепідеміологічний
режим, ректором академії ОСОБА_2 проти
мене було розгорнуто компанію по
виживанню мене з роботи.» ( у скарзі
стор. 1, аб. 3);

2. «Переслідуючи мету звільнення мене з
роботи ректор замість посади
головҐного лікаря ввів посаду
директора Центру, яку має право займати
особа, яка має науковий ступінь та стаж
науково-педагогічної діяльності не
менше 5 років....» ( у скарзі стор. 1, аб. 4);

3. «...ректор Академії, академік ОСОБА_2
вважає, що він може не виконувати
названі вище закони, вони для нього не є
обов'язковими» ( у скарзі стор. 2, аб. 2);

4. «Переслідуючи мету розправитися зі
мною, як з неугодним працівником, він
звільняє мене з роботи у травні 2011 року
за скороченням штату...» (у скарзі стор.
2, аб.3);

5. «...ректор Академії ОСОБА_2, грубо
порушуючи закони України - ст. 124
Конституції України, ст. 14 ЦПК України,
відмовився виконати рішення суду» (у
скарзі стор. 2, аб. 4);

6. «...на захист порушника ОСОБА_2 стали
окремі працівники органів прокуратури
та державної виконавчої служби...» (у
скарзі стор. 2, аб. 5);

7. «Переслідуючи мету не виконувати
законне рішення суду, ректор Академії
почав звертатися до судових органів із
численними заявами та скаргами...,
посилаючись на те, що виданий мені
листок непрацездатності був незаконно
анульований через 5 місяців після його
видачі на «замовлення» ректора
Академії ОСОБА_2..» (у скарзі стор2, аб. 6);

8. «...невиконанням рішення суду про
поновлення мене на роботі ректором
ОСОБА_2 спричинена Україні значна
матеріальна шкода, його незаконними
діями завдана шкода авторитету Україні
на міжнародному рівні...» (у скарзі .стор
3, абз 3.)

9. «...ректор ОСОБА_2 відмовляється
виконувати рішення Європейського суду
з прав людини від 19.01.2014...» ( у скарзі
стор. 3, аб. 3);

10. «Таким чином, протягом трьох років
ректор Академії ОСОБА_2 з помсти веде зі
мною боротьбу невідомо для чого та за
що, наче в Академії не існує інших
проблем, які необхідно вирішувати.» (у
скарзі стор. 3, аб. 4).

Позивач зазначає,що такі твердження
ганьблять його честь та гідність, та
грубо порушують його репутацію перед
Міністерством охорони здоров'я
України, як органом управління.

Деякі твердження зазначені ОСОБА_3 в
своїй скарзі є недостовірними, а саме
те, що ректор відмовляється виконувати
рішення Європейського суду з прав
людини від 19 січня 2014 року.

Позивач зазначає, що Європейський суд з
прав людини, постановив, що протягом
трьох місяців держава-відповідач має
виконати рішення національних судів,
ухвалених на користь заявників, які
досі підлягають виконанню та сплатити
2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику
або його/її спадкоємцю, в якості
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

Тобто, мають бути виконані лише ті
рішення національних судів, які досі
підлягають виконанню, а в нашому
випадку рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 23.09.2011 року
не підлягає виконанню, оскільки воно
скасоване за нововиявленими
обставинами.

За змістом статті 32 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, юрисдикція Європейського суду
з прав людини поширюється на питання
тлумачення і застосування Конвенції, а
не перевірку законності рішень
національних судів.

Інформація, яка вказана в скарзі ОСОБА_3
доведена до певного кола осіб,
стосується саме ректора академії, не
відповідає дійсності, тобто є
недостовірною та порушує право ректора
на недоторканість ділової репутації.

Позивач просить визнати інформацію про
ректора НМАПО імені П.Л. Шупика, ОСОБА_2,
яка міститься у скарзі ОСОБА_3 до
Міністерства охорони здоров'я України
від 27 березня 2014 року, недостовірною та
такою, що порочить його честь, гідність
та ділову репутацію, а саме інформацію
наступного змісту:

«Оскільки я почала вести боротьбу з
лікарями, які порушували фінансову
дисципліну та протиепідеміологічний
режим, ректором академії ОСОБА_2 проти
мене було розгорнуто компанію по
виживанню мене з роботи.»
«Переслідуючи мету звільнення мене з
роботи ректор замість посади головного
лікаря ввів посаду директора Центру,
яку має право займати особа, яка має
науковий ступінь та стаж
науково-педагогічної діяльності не
менше 5 років....»

«...ректор Академії, академік ОСОБА_2
вважає, що він може не виконувати
названі вище закони, вони для нього не є
обов'язковими»

«Переслідуючи мету розправитися зі
мною, як з неугодним працівником, він
звільняє мене з роботи у травні 2011 року
за скороченням штату...»

«...ректор Академії ОСОБА_2, грубо
порушуючи закони України - ст. 124
Конституції України, ст. 14 ЦПК України,
відмовився виконати рішення суду»
«...на захист порушника ОСОБА_2 стали
окремі працівники органів прокуратури
та державної виконавчої служби...»
«Переслідуючи мету не виконувати
законне рішення суду, ректор Академії
почав звертатися до судових органів із
численними заявами та скаргами...,
посилаючись на те, що виданий мені
листок непрацездатності був незаконно
анульований через 5 місяців після його
видачі на «замовлення» ректора
Академії ОСОБА_2..» «...невиконанням
рішення суду про поновлення мене на
роботі ректором ОСОБА_2 спричинена
Україні значна матеріальна шкода, його
незаконними діями завдана шкода
авторитету Україні на міжнародному
рівні...» «...ректор ОСОБА_2
відмовляється виконувати рішення
Європейського суду з прав людини від
19.01.2014...»

«Таким чином, протягом трьох років
ректор Академії ОСОБА_2 з помсти веде зі
мною боротьбу невідомо для чого та за
що, наче в Академії не існує інших
проблем, які необхідно вирішувати.»

Зобов'язати відповідачку протягом
тижня з дня набрання рішенням суду
законної сили спростувати
недостовірну інформацію шляхом
направлення на адресу Міністерства
охорони здоров'я України листа
наступного змісту:

«Я, ОСОБА_3, цим листом спростовую
недостовірну інформацію щодо ректора
НМАПО імені Л.П.Шупика, ОСОБА_2, поширену
мною у скарзі до Міністерства охорони
здоров'я України від 27 березня 2014 року,
а саме інформацію про звільнення
ректором мене з роботи з мотивів
розправи, як з неугодним працівником;
щодо грубого порушення ректором
законів; щодо звернення ОСОБА_2 до
судових органів з мотивів
переслідування; щодо завдання
незаконними діями ректора ОСОБА_2
Україні значної матеріальної шкоди, а
також шкоди авторитету України на
міжнародному рівні; щодо відмови
ректора виконувати рішення судових
органів, в т. ч. рішення Європейського
суду з прав людини, та визнаю
неправомірність поширення такої
інформації».

Стягнути з ОСОБА_3 на його користь на
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 24 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 23 жовтня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду,
посилаючись на його незаконність, та
ухвалити нове рішення, яким його вимоги
задовольнити. В апеляційній скарзі
посилався на неповне з"ясування судом
обставин, що мають значення для
вирішення справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, має
місце недоведеність обставин справи,
які суд вважав встановленими, зокрема
щодо того, що викладена відповідачем
інформація не є оціночними судженнями.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право у порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх
порушених,невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. У
випадках,встановлених законом, до суду
можуть звертатися органи та особи, яким
надано право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси.

Відповідно до ч 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа,щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 277 ЦК України
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію. Поширювачем інформації,
яку подає посадова чи службова особа
при виконанні своїх посадових
обов"язків, вважається юридична особа,
у якій вона працює.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №
1, згідно з положеннями статті 277 ЦК
України і статті 10 ЦПК України
обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від
27 лютого 2009 року» Про судову практику
у справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
при поширенні недостовірної
інформації стосовно приватного життя
публічних осіб вирішення справ про
захист їх гідності, честі чи ділової
репутації має свої особливості. Суди
повинні враховувати положення
Декларації про свободу політичних
дебатів у засобах масової інформації
(далі - Декларація), схваленої 12 лютого
2004 року на 872-му засіданні Комітету
Міністрів Ради Європи, а також
рекомендації, що містяться у Резолюції
1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради
Європи про право на недоторканість
приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції
зазначається, що публічними фігурами є
особи, які обіймають державні посади і
(або) користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті (у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується,
що оскільки політичні діячі та
посадові особи, які обіймають публічні
посади або здійснюють публічну владу
на місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
"виставити" себе на публічне політичне
обговорювання, то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики
щодо політичного діяча чи іншої
публічної особи є значно ширшою, ніж
окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

В силу ч. 4 ст. 32 Конституції України,
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї та права вимагати вилучення
будь-якої інформації, а також право на
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 працювала у Національній
медичній академії післядипломної
освіти імені П.Л.Шупика на посаді
головного лікаря стоматологічної
поліклініки національної медичної
академії післядипломної освіти імені
П.Л.Шупика. ОСОБА_3 була звільнена із
роботи 20 травня 2011 року.

Рішенням Ірпінського міського суду від
23 вересня 2011 року ОСОБА_3 було поновлено
на роботі на посаді головного лікаря
стоматологічної поліклініки
національної медичної академії
післядипломної освіти імені П.Л.Шупика.
Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 08 грудня 2011 р. рішення
Ірпінського міського суду від 23
вересня 2011 року залишено без змін.

Рішенням Ірпінського міського суду від
13 серпня 2013 року було скасовано у
зв"язку із нововиявленими обставинами
рішення Ірпінського міського суду від
23 вересня 2011 року у позові про
поновлення на роботі ОСОБА_3 було
відмовлено. Ухвалою апеляційного суду
Київської області від 02 грудня 2013 року
рішення Ірпінського міського суду від
13 серпня 2013 року залишено без змін.
Наведені обставини справи не
заперечуються сторонами по справі.

Відповідно до ст. 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова,на вільне вираження своїх
поглядів і переживань.

Відповідно до ст. 40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади,органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов"язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Позивач на обгрунтування своїх
позовних вимог посилається на ті
обставини, що відповідачка
неодноразово зверталась і продовжує
звертатись до судових органів із
різними позовними заявами, у зв"язку з
чим позивач залучається по справі в
якості 3-ї особи. Академію неодноразово
перевіряла виконавча служба з приводу
виконання судового рішення про
поновлення ОСОБА_3 на роботі. Перевірки
проводились прокуратурою,у зв2язку з
чим позивач змушений був надавати
пояснення. Всі ці дії завдають шкоди
його честі, гідності, діловій
репутації.

Суд вірно вважав дані обґрунтування
надуманими та безпідставними,
поскільки звернувшись до суду із
відповідними позовами, відповідачка
використала своє конституційне право
на судовий захист порушеного чи
невизнаного права та законних
інтересів.

Крім того, у судовому засіданні було
встановлено, що рішенням Ірпінського
міського суду від 23 вересня 2011 року про
поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді
головного лікаря стоматологічної
поліклініки національної медичної
академії післядипломної освіти імені
П.Л.Шупика, яке ухвалою апеляційного
суду Київської області від 08 грудня 2011
року було залишено без змін та набрало
законної сили і було обов"язковим до
виконання до часу його скасування у
зв"язку із новоявмиленими обставинами,
у передбаченому законом порядку та
строки у частині поновлення
ОСОБА_3 на роботі тривалий час не
виконувалось. Внаслідок рішення суду,
державною виконавчою службою, у межах
Закону України «Про виконавче
провадження» вчинялись дії по
виконанню зазначеного рішення,
направлялись подання у прокуратуру,
якою також здійснювались перевірки у
межах наданих повноважень. Тому
зазначені позивачем у позовній заяві
обставини не можуть бути підставою для
задоволення позову про захист честі,
гідності і ділової репутації.

Позивач у позовній заяві зазначає, що у
своїй скарзі на адресу МОЗ України від
27 березня 2014 року відповідачка
поширила інформацію, яка не відповідає
дійсності, порочить його честь та
гідність.

Відповідно до роз'яснення п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №
1, під гідністю слід розуміти визнання
цінності кожної фізичної особи як
унікальної біопсихосоціальної
цінності, з честю пов'язується
позитивна соціальна оцінка особи в
очах оточуючих, яка ґрунтується на
відповідності її діянь (поведінки)
загальноприйнятим уявленням про добро
і зло, а під діловою репутацією
фізичної особи розуміється набута
особою суспільна оцінка її ділових і
професійних якостей при виконанні нею
трудових, службових, громадських чи
інших обов'язків. Під діловою
репутацією юридичної особи, у тому
числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи,а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» 1)
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).
При розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин:

а) поширення інформації, тобто
доведення її до відома хоча б одній
особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується
певної фізичної чи юридичної особи,
тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності;

г) поширення інформації, що порушує
особисті немайнові права, тобто або
завдає шкоди відповідним особистим
немайновим благам, або перешкоджає
особі повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право.

Відповідно до п 16 Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
від 27 лютого 2009 року № 1 у випадку,коли
особа звертається із заявою,в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі,якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина на
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
ст. 40 Конституції України, а не
поширення недостовірної інформації».

Відповідно до п.19. Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого
№ 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» Вирішуючи
питання про визнання поширеної
інформації недостовірною, суди повинні
визначати характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй частиною
першою статті 277 ЦК України та
відповідним законодавством правом на
відповідь, а також на власне тлумачення
справи (стаття 37 Закону про пресу,
стаття 65 Закону України "Про
телебачення і радіомовлення") у тому ж
засобі масової інформації з метою
обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачка ОСОБА_3, використовуючи
своє конституційне право, передбачене
ст. 40 Конституції України, 27.03.2014 року
звернулась до компетентного органу, а
саме до Міністерства охорони здоров"я
України із листом,відповідно до якого
виклала обставини, якими вважала, що
позивачем по справі порушуються її
права. Суду першої інстанції не було
надано доказу тих обставин, що
Міністерство охорони здоров"я України
здійснило перевірку інформації, яка
була викладена у даному зверненні та
надала відповідь за результатами
проведеної перевірки.

В наданому позивачем до суду
апеляційної інстанції, листі-відповіді
Міністерства охорони здоров"я України
на ім"я ОСОБА_3 від 30 квітня 2014 року,
зазначено, що у Академії відсутні
підстави для поновлення ОСОБА_3 на
роботі .( а.с. 139-141).

Заперечуючи проти апеляційної скарги,
ОСОБА_3, зазначала, що в листі на ім"я
Міністерства охорони здоров"я від 27
березня 2014 року, вона виклала свої
погляди і переконання щодо дій і
бездіяльності ректора Академії ОСОБА_2,
які підтверджуються наявними в
матеріалах справи доказами.

Враховуючи положення ст. 34 Конституції
України, що кожному гарантується право
на свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переживань
та право, передбачене ст. 40 Конституції
України, суд першої інстанції вірно
вважав, що відсутні підстави для
задоволення вимог позивача в частині
визнання недостовірною інформацію,
викладеною ОСОБА_3 у її скарзі від 27
березня 2014 року

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання недостовірною
інформації,викладеної у скарзі від
27.03.2014 року, суд вірно прийшов до
висновку, що не підлягають до
задоволення і вимоги в частині
зобов"язання відповідача спростувати
дану інформацію та вимоги про
стягнення моральної шкоди.

За таких обставин, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції відповідно до
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України , колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Ректора
Національної медичної академії
післядипломної освіти імені П.Л. Шупика
- ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 23 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: