РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Крижанівської Г.В.,

суддів
Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі: Пацалі
А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Діамантбанк" до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання договору недійсним
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Діамантбанк", ОСОБА_2 про відшкодування
завданих збитків за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 11 липня 2014
року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 позивач звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
захист майнових прав, в якому з
урахуванням уточнень та доповнень
просив визнати недійсним договір про
виплату винагороди.

Свої вимоги обґрунтував тим, що
12.07.2013 р. між ПАТ «Діамантбанк» в особі
голови Спостережної ради ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 укладено договір про виплату
винагороди. Згідно умов вказаного
договору ОСОБА_2 передбачалася виплата
винагороди за виконання обов'язків
голови Правління ПАТ «Діамантбанк» у
розмірі 12 000 000 гривень, з яких 5 648 405 грн.
89 коп. виплачувалося у день його
звільнення, а 6 351 594 грн. 11 коп. - на першу
вимогу відповідача.

Вказував, що з 16.03.2006 р. по 12.07.2013 р.
між позивачем та ОСОБА_2 існували
трудові правовідносини. Рішенням
Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк»,
викладеним у протоколі № 164 від 12.07.2013
р., задоволено заяву ОСОБА_2 від 11.07.2013 р.
про звільнення за угодою сторін, а
рішенням Спостережної ради ПАТ
«Діамантбанк», викладеним у протоколі
№ 165 від 12.07.2013 р. визнано доцільним
укладення оспорюваного договору.

Позивач зазначив, що ОСОБА_2 свідомо
приховав від Голови спостережної ради
ту обставину, що виплата грошової
винагороди за виконання ним своїх
трудових обов'язків не передбачалася, а
також повідомив неправдиву інформацію
щодо особистої участі у значному
покращенні показників
фінансово-господарської діяльності
банку. Разом з тим, дані факти мали
вирішальне значення при ухваленні
рішення про укладення оспорюваного
договору.

Також позивач посилався на те, що
винагорода за виконання головою
Правління своїх трудових обов'язків
визначається виключно умовами
трудового договору (контракту) та не
може бути предметом цивільно-правової
угоди, якою за своєю природою є
оспорюваний договір.

Справа № 757/16737/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/12627/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Вовк С.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Крижанівська Г.В. .
Вимоги до ОСОБА_1 обґрунтовувалися тим,
що останній не перевірив достовірність
відомостей щодо особистої участі
ОСОБА_2 у значному покращенні
показників фінансово-господарської
діяльності банку та наявність підстав
для виплати грошової винагороди.

У свою чергу ОСОБА_1 звернувся із
зустрічним позовом до ПАТ
«Діамантбанк», ОСОБА_2 про
відшкодування збитків у розмірі 24 000 000
грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що
12.07.2013 р. між ПАТ «Діамантбанк» в особі
голови спостережної ради ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 укладено договір про виплату
винагороди.

Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2
передбачалася виплата винагороди за
виконання обов'язків голови Правління
ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 12 000 000
гривень, з яких 5 648 405 грн. 89 коп.
виплачувалося у день його звільнення, а
6 351 594 грн. 11 коп. на його першу вимогу.
Згодом позивач за зустрічним позовом
передав ОСОБА_2 власні грошові кошти у
готівковій формі у сумі 12 000 000 грн.

Також ОСОБА_1 вказував, що
оспорюваний правочин був вчинений під
впливом обману, а відтак, сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду.

Рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 11.07.2014 р. позовну заяву
ПАТ «Діамантбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання договору недійсним
задоволено. Визнано недійсним договір
про виплату винагороди від 12.07.2013 р.,
укладений між ПАТ «Діамантбанк» в
особі голови Спостережної ради ПАТ
«Діамантбанк» ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ
«Діамантбанк», ОСОБА_2 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму в розмірі 12 000 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що
судом першої інстанції було порушено
норми процесуального права та
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Апелянт зазначив, що ПАТ «Діамантбанк»,
як роботодавець, приймаючи рішення про
звільнення ОСОБА_2 із займаної посади,
відповідно до статутних документів
Банку та норм чинного законодавства
мав право прийняти рішення про виплату
йому винагороди за результатами
роботи. Крім того, вказував, що ОСОБА_1,
підписуючи договір про виплату
винагороди, діяв не від свого імені, а
від імені ПАТ «Діамантбанк», як Голова
Спостережної ради, а відтак виконував
доручення Спостережної ради та не міг
помилятися щодо будь-яких обставин, які
мають істотне значення.

Також вказував, що встановлення судом
фінансової можливості ОСОБА_1 сплатити
ОСОБА_2 відповідну суму не свідчить про
факт передачі вказаних коштів, а
припущення відносно того, що ОСОБА_2
отримав зазначену в договорі
винагороду, оскільки звільнився з
посади, не є належним доказом.

Посилаючись на вищевикладене,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив
скасувати рішення Печерського
районного суду м. Києва від 11.07.2014 в
частині задоволення первісного позову
та в частині задоволення зустрічного
позову і ухвалити нове рішення, яким
повністю відмовити у задоволенні
первісного та зустрічного позовів.

У свою чергу представник ОСОБА_1 -
ОСОБА_4 також звернувся із апеляційною
скаргою, мотивуючи її тим, що судом
першої інстанції було порушено норми
процесуального права та неправильно
застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що при ухваленні
оскаржуваного рішення судом було
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Стверджував, що збитки, завдані ОСОБА_2
та ПАТ «Діамантбанк» в розмірі 12 000 000
грн., підлягають стягненню у подвійному
розмірі, а відтак, просив апеляційну
скаргу задовольнити, рішення суду
першої інстанції скасувати, ухвалити
нове рішення, яким позовну заяву ПАТ
«Діамантбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ
«Діамантбанк», ОСОБА_2 задовольнити.

В судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_8 доводи
апеляційної скарги підтримав, просив
оскаржуване рішення скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні як первісного, так і
зустрічного позову.

Представник ПАТ «Діамантбанк»
проти задоволення апеляційних скарг
заперечував, просив їх відхилити,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
заслухавши пояснення учасників
процесу та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає
задоволенню, апеляційна скарга
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судом та вбачається
з матеріалів справи, на підставі
рішення Спостережної Ради ПАТ
«Діамантбанк», викладеного у
протоколі № 02-2006/06 від 01.02.2006 р.,
телеграми Головного управління НБУ по
м. Києву та Київській області № 09-116/5771
від 15.03.2006 р., наказу АТ «Діамантбанк» №
86-К від 15.03.2006 р. відповідач ОСОБА_2 з
16.03.2006 р. вступив на посаду голови
Правління ПАТ «Діамантбанк» (а.с. 159-162,
т. 1).

Рішенням Спостережної ради ПАТ
«Діамантбанк», викладеним у протоколі
№ 164 від 12.07.2013 р., задоволено заяву
ОСОБА_2 від 11.07.2013 р. про звільнення за
згодою сторін (а.с. 171, т. 1).

12.07.2013 р. між ПАТ «Діамантбанк» в
особі голови Спостережної ради ОСОБА_1
та ОСОБА_2 укладено договір про виплату
винагороди. Згідно умов вказаного
договору сторони домовились про
виплату ОСОБА_2 винагороди за виконання
обов'язків голови правління ПАТ
«Діамантбанк» у розмірі 12 000 000 гривень,
з яких 5 648 405 грн. 89 коп. повинно було
виплачуватися у день його звільнення, а
6 351 594 грн. 11 коп. - на першу вимогу
відповідача ОСОБА_2(а.с. 24, 25, т. 1).

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1, 4 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України
передбачено, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилялася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язку
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Разом з тим, позивач не надав суду
доказів на підтвердження тієї
обставини, що укладаючи оспорюваний
договір, він діяв під впливом помилки,
яка, відповідно до наведеної вище норми
ЦК України, є істотною та може бути
підставою для визнання правочину
недійсним, а також тієї обставини, що
правочин був вчинений під впливом
обману, оскільки юридична особа
повинна бути обізнана щодо показників
своєї діяльності та діяльності її
працівників і посадових осіб. А відтак,
дані посилання обґрунтовано не
прийняті до уваги судом першої
інстанції.

Суд також надає оцінку тій обставині,
що відповідно до статуту ПАТ
«Діамантбанк», зареєстрованого 31.05.2011
р., та Положення про Спостережну Раду
ПАТ «Діамантбанк» від 08.04.2011 р. контроль
за реалізацією основних напрямів
діяльності вказаного акціонерного
товариства та прийняття рішень щодо
його фінансово-господарської
діяльності належить до компетенції
Спостережної Ради ПАТ «Діамантбанк».

Крім того, умови зазначеного вище
договору не містять посилань на те, що
виплата ОСОБА_2 винагороди
передбачалася саме за особисту участь
останнього у значному покращенні
показників фінансово-господарської
діяльності банку, про які він повідомив
на засіданні Спостережної ради ПАТ
«Діамантбанк» від 12.07.2013 р., як
стверджував позивач.

Водночас, та обставина, що виплата
грошової винагороди за виконання
обов'язків голови Правління банку не
була раніше обумовлена сторонами та не
передбачена трудовим контрактом чи
іншими угодами, не є підставою для
визнання правочину недійсним в
розумінні положень ст. 215 ЦК України.

Посилання позивача на те, що підстави
виплати грошової винагороди можуть
бути визначені виключно умовами
трудового договору (контракту)
суперечать ч. 4 ст. 62 Закону України «Про
акціонерні товариства», згідно якої
посадовим особам органів
акціонерного товариства виплачується
винагорода лише на умовах,
передбачених цивільно-правовими або
трудовими договорами (контрактами),
укладеними з ними.

Суд першої інстанції наведеного не
врахував, внаслідок чого дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для визнання оспорюваного
договору недійсним.

Посилання апелянта ОСОБА_1 на ч. 2 ст. 230
ЦК України як на підставу
відшкодування збитків та моральної
шкоди у розмірі 24 000 000 грн. не
приймаються судом до уваги з огляду на
наступне.

Згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Як вбачається зі змісту оспорюваного
правочину, останній був укладений між
ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_2 Підписуючи
договір, ОСОБА_1 діяв від імені
юридичної особи ПАТ «Діамантбанк»,
отже, він не є стороною вказаного
договору.

Суд також надає оцінку тій обставині,
що договір про виплату грошової
винагороди не покладав особисто на
ОСОБА_1 обов'язку щодо виплати ОСОБА_2
власних коштів.

З огляду на те, що визначення поняття
збитків і сутності моральної шкоди
законодавець пов'язує з наявністю
порушення права особи, та у зв'язку з
тим, що факту порушень прав ОСОБА_1
встановлено не було, підстави для
відшкодування збитків та моральної
шкоди у даному випадку відсутні.

Вирішуючи питання про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми у розмірі
12 000 000 грн., суд першої інстанції
керувався тим, що вказаними коштами
відповідач ОСОБА_2 заволодів без
відповідної правової підстави,
оскільки оспорюваний договір
укладався між відповідачами за
зустрічним позовом, а винагорода
виплачувалася з власних коштів ОСОБА_1

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за вершенням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог.

Враховуючи ту обставину, що позивач за
зустрічним позовом не заявляв вимоги
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, суд першої
інстанції при застосуванні положень ч.
1 ст. 387 ЦК України вийшов за межі
позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317,
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_4» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 11 липня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства "Діамантбанк"
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору
недійсним та у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Діамантбанк",
ОСОБА_2 про відшкодування завданих
збитків відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Г.В. Крижанівська

Судді:
В.А. Шебуєва

М.І. Оніщук