РІШЕННЯ Провадження
№2/263/4238/14

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області у складі: судді Ікорської Є.С.
при секретарі Корзініній О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства
«Азовелектросталь» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з даним
позовом до ПрАТ «Азовелектросталь»,
зазначивши, що з 01.12.2010 року по 19.11.2014
року вона перебувала у трудових
відносинах з відповідачем, який не
провів із нею повний розрахунок при
звільненні. Просить стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість по заробітній платів
сумі 13081,56 грн., середній заробіток за
час затримки виплати заробітної плати
при звільненні за період з 20.11.2014 року
по день ухвалення рішення, вихідну
допомогу в розмірі тримісячного
середнього заробітку в сумі 9875 грн. та
моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Ухвалою Жовтневого райсуду м.Маріуполя
від 24.12.2014 р. на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК
України вимоги позивачки в частині
стягнення вихідної допомоги в розмірі
тримісячного середнього заробітку в
сумі 9875 грн. залишено без розгляду.

Позивачка надала на адресу суду заяву
про розгляд справи у її відсутність,
позовні вимоги підтримала і просила
задовольнити.

Представник відповідача у
судове засідання не з'явився, надавши
заперечення, з яких вбачається, що
позовні вимоги визнано лише в частині
стягнення заборгованості по
заробітній платі в сумі 13081,56 грн., а в
решті позовних вимог просила
відмовити.

Вивчивши матеріали справи в
їхній сукупності, суд дійшов висновку
про те, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка з
01.12.2010 року по 19.11.2014 року перебувала у
трудових відносинах в ПрАТ
«Азовелектросталь», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці (а.с.6).

Відповідно до наказу №362к від
19.11.2014 р. ОСОБА_1 була звільнена з
підприємства за власним бажанням на
підставі ст.38 КЗпП України (а.с.6 зворот).

Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Статтею 115 КЗпП України визначено, що
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Наявність факту порушення трудового
законодавства в частині невиплати
позивачці заборгованості по
заробітній платі вбачається з наданої
суду довідки, з якої видно, що за період
з 01.08.2014 р. по 17.11.2014 р. заборгованість
складає 13081,56 грн., з них за серпень 2014 р.
- 2193,26 грн., за вересень 2014 р. - 2809,81 грн.,
за жовтень 2014 р. - 2420,36 грн., за листопад
2014 р. - 5658,13 грн. (а.с.21), у зв'язку з чим суд
приходить до переконання про
необхідність стягнення з відповідача
на користь позивачки зазначеної суми
заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13,
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
непроведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Суд, вважаючи обґрунтованою вимогу
позивачки про стягнення середнього
заробітку за весь час затримки у
розрахунку із нею по заробітній платі
при її звільненні, та задовольняючи
позовні вимоги в цій частині, вирішує
питання про розмір стягуваної суми,
виходячи з наступного.

Розрахунок при визначенні розміру
середнього заробітку за весь час
затримки у розрахунку при звільненні
провадиться відповідно до «Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до наданого суду
відповідачем розрахунку середнього
заробітку позивачки вбачається, що
середньоденна заробітна плата ОСОБА_1
при восьмигодинному робочому дні за
останні повні два місяці роботи перед
її звільненням складала 152,67 грн. (а.с. 16).
Суд бере за основу саме цей розрахунок,
оскільки він відповідає вимогам
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100.

З моменту звільнення ОСОБА_1 з ПрАТ
«Азовелектросталь» по день ухвалення
рішення (з 18 листопада 2014 року по 24
грудня 2014 року) відповідно до
розрахунку норми тривалості робочого
часу на листопад і грудень 2014 р. минуло
27 робочих днів.

З довідки-розрахунку, наданої суду
відповідачем щодо середньоденного
заробітку позивачки, вбачається, що
сума середнього заробітку за період з
часу затримки розрахунку із
позивачкою при звільненні на час
ухвалення рішення становить 4144,09 грн. (27
днів х 152,67 грн. = 4122,09 грн.).

Таким чином, суд встановив, що розмір
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні по день
ухвалення рішення суду складає 4144,09
грн. і саме ця сума підлягає стягненню з
відповідача на користь позивачки.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
відшкодування моральної шкоди, суд
виходить з наступного.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.
2371 КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Ураховуючи, те що Кодекс законів про
працю України не містить будь-яких
обмежень чи виключень для компенсації
моральної шкоди в разі порушення
трудових прав працівників, а ст. 2371
цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди у обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин, то за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин відшкодування
моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП
України здійснюється в обраний
працівником спосіб, зокрема у вигляді
одноразової грошової виплати.

Позивачка просила відшкодувати їй
моральну шкоду в грошовому еквіваленті
в сумі 5000 грн.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд враховує
конкретні обставини справи, характер
порушення прав позивачки, істотність
вимушених змін у її житті через
зусилля, вжиті для відновлення
трудових прав, і приходить до висновку,
що достатньою і справедливою буде
компенсація моральної шкоди в розмірі
500 грн., у зв'язку з чим суд задовольняє
позов в цій частині вимог частково.

Також відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача підлягає стягненню на
користь держави судовий збір в розмірі
243 грн. 60 коп., від сплати якого,
відповідно до закону, звільнена
позивачка.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4, 33 ЗУ "Про оплату
праці", ст. 115,116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,
ст.ст.10,11,60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства
«Азовелектросталь» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні, моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Приватного
акціонерного товариства
«Азовелектросталь» на користь ОСОБА_1
заборгованість по заробітній платі за
період з 01.08.2014 року по 17.11.2014 року в сумі
13081,56 гривень, 4144,09 грн. середнього
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати при звільненні, 500 грн.
моральної шкоди.

Стягнути з Приватного
акціонерного товариства
«Азовелектросталь» на користь держави
судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду Донецької області
через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

Є.С. Ікорська