Справа №2-1450/11
Провадження №2/442/18/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2014 року

Дрогобицький міськрайонний суд
Львівської обл.

в складі: головуючого - судді
Дубеля Р.М.

при секретарі
Півала І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дрогобичі справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дюамель Фін Ар»
(Франція) про визнання договору
доручення недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом,
в якому просять суд визнати недійсним
договір доручення, укладений 21 липня 2005
року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з
однієї сторони, та ОСОБА_10 та
Товариством "Дюамель Фін Ар" (попередня
назва - Г.Г.Д.), згідно якого довірителі
доручають повіреним бути їх
представниками на всіх етапах
реалізації Проекту, визначеного в
Преамбулі спірного договору.

В обґрунтування позову покликаються на
те, що спірний договір доручення в
частині, що стосується позивачів, є
неукладеним, а тому не створює для них
будь-яких прав та обов'язків. Далі,
позивачі вважають договір недійсним
через те, що він укладений без згоди
інших спадкоємців - позивачів. Як
вбачається з матеріалів справи,
об'єктом спадщини є скульптура ОСОБА_17
«ІНФОРМАЦІЯ_1», яка знаходиться на
могилі родички ОСОБА_12 в Парижі. В коло
спадкоємців входить шестеро осіб, а
саме позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Відповідно до ч.1. ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Як підставу для визнання
договору недійним наводять ч. 4 ст. 369 ЦК
України, згідно з якою правочин щодо
розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом іншого співвласника у разі
відсутності у співвласника, який
вчинив правочин, необхідних
повноважень. У письмових поясненнях
представник позивачів просить суд
визнати спірний договір недійсним як
вчинений відповідачами без
необхідного обсягу цивільної
дієздатності, тобто без погодження з
іншими спадкоємцями - позивачами, що
вважають порушенням загальних вимог,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину згідно ч. 2 ст. 203 ЦК
України. Крім того, позивачі
стверджують, що спірний договір
порушує їх законні права та інтереси,
оскільки відповідач Товариство
Дюамель Фір Ар в Суді Вищої Інстанції
міста Париж вимагає стягнення з
позивачів коштів в розмірі 50% від
частки чистого прибутку з суми,
отриманої від продажу скульптури,
базуючись на спірному Договорі.

У судовому засіданні представник
позивачів за довіреністю ОСОБА_13
позовні вимоги підтримав. Додатково
звертає увагу суду на обставину, що
відповідно до ст. 1299 ЦК України момент
набуття права власності на нерухоме
майно пов'язується з моментом
державної реєстрації цього майна.
Посилаються на постанову ВСУ від 23.01.2013
року, де зазначено, що якщо у складі
спадщини, яку прийняв спадкоємець, є
нерухоме майно, право розпорядження
нерухомими майном виникає з моменту
державної реєстрації цього майна. Так
як на момент укладення спірного
договору доручення відповідачі не були
власниками нерухомого майна, то вони не
мали права укладати правочин щодо
розпорядження цим майном. Просить суд
позов задоволити та договір доручення
від 21 липня 2005 року визнати недійсним.

Відповідач ОСОБА_4, що проживає в
Російській Федерації, на судове
засідання не з'явився, його інтереси
представляє ОСОБА_5 на підставі
довіреності.

Відповідач ОСОБА_10, що проживає в місті
Париж, Франція, на судове засідання не
з'явилася, належно повідомлялася про
дату та час судового розгляду, у заяві
просить суд слухати справу за її
відсутності та без участі її
представника.

Відповідачі ОСОБА_5, яка діє від свого
імені та від імені свого брата ОСОБА_4,
та ОСОБА_6 позовні вимоги не визнають,
договір вважають дійсним та просять
суд у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Товариства
Дюамелю Фін Ар за довіреністю Сорока
Н.Є. проти позову заперечила. Вважає, що
підстав для визнання договору
доручення недійним немає. Заявила про
застосування норм законодавства
Франції при вирішення спору,
посилаючись на Закон України «Про
міжнародне приватне право», зокрема ч. 2
ст. 42 Закону України «захист права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно здійснюється
відповідно до права держави, у якій це
майно знаходиться», ст. 71 «спадкування
нерухомого майна регулюється правом
держави, на території якої знаходиться
це майно». Крім того, відповідно до ст. 32
та ч. 1 ст. 44 «до змісту правочину
застосовується право, яке має більш
тісний зв'язок із договором тобто право
держави, у якій сторона, що повинна
здійснити виконання, яке має
вирішальне значення для змісту
правочину (в даному випадку повірений -
за договором доручення), має своє
постійне проживання або
місцезнаходження». Враховуючи, що
скульптура знаходиться в м. Париж, а
обидва повірені за договором доручення
мають постійне місце проживання у
Франції, захист прав позивачів повинен
здійснюватись відповідно до права
Франції. Підстав для визнання договору
доручення недійним немає і згідно
законодавства України. Представник
відповідача Товариства Дюамелю Фін Ар
доводить, що позивачі подають невірну
інформацію про правовий статус майна
та неправильно визначають вид права
спільної власності. Спірний договір
стосується майна, яке перебуває у
спільній частковій (а не сумісній)
власності позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 їх частки - по 1/6 кожному
спадкоємцеві - закріплені у свідоцтвах
про право на спадщину, копії яких
містяться в матеріалах справи. Ч. 4 ст.
369, яку позивачі наводять як підставу
для визнання договору доручення
недійсним, стосується права спільної
сумісної власності, в той час, як
спадкоємці володіють скульптурою на
праві спільної часткової власності.
Відповідно до ст. 361 ЦК України
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності, а відтак
- правових підстав для визнання
договору недійсним немає. Заперечуючи
проти позову, наголошує на
необхідності врахування правової
природи спірного договору. Адже мова
йде про договір доручення, а не
розпорядження, як це помилково
стверджують позивачі. Договір
виконаний згідно вимог французького
законодавства з метою використання на
території Франції. Згідно договору
троє спадкоємців доручили Товариству
Дюамель Фін Ар представляти їх
інтереси на всіх етапах реалізації
Проекту, першими з яких були отримання
необхідних дозволів, документів, які
підтверджують спадкові права,
експертиза фізичного стану скульптури
тощо. В законодавстві немає жодних
обмежень щодо права особи видавати
довіреність на вчинення від її імені
певних юридичних дій. Так, троє
спадкоємців, а саме ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, видали довіреність Товариству
Дюамель Фін Ар 21 липня 2005 року на
представництво їх інтересів, в той час,
як троє інших видали аналогічну
довіреність іншій юридичній особі -
фірмі Товариству СВВ Міллон і Ассосьє 18
жовтня 2005 року. Тому заява представника
позивачів про те, що відповідачі уклали
договір від імені усіх спадкоємців,
вийшовши за межі своїх повноважень, не
має під собою жодних підстав.
Представник відповідача також
спростувала твердження позивачів про
те, що спірний договір порушує їх
законні права та інтереси, так як
Товариство Дюамель Фін Ар просить суд у
Франції стягнути з них певні суми ніби
то на підставі договору. Насправді
вимоги щодо сплати винагороди,
заявлені Товариство Дюамель Фін Ар до
позивачів, базуються не на договорі
доручення, а на французькому
законодавстві про позадоговірні
зобов'язання, яке передбачає
відшкодування за вчинення дій в
майнових інтересах іншої особи без її
доручення. Щодо вимоги державної
реєстрації відповідно до ч. 2 ст. 1299 ЦК
України, без якої, за твердженням
представника позивачів відповідачі
ніби то не мали права підписувати
Договір доручення - відповідно до
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене виключно
на території України, тому дана вимога
не може поширюватися на нерухомість,
розташовану у Франції. Крім того, ще раз
наголосила, що спірний договір -
Договір доручення за своєю природою -
був підписаний відповідачами ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передусім саме з метою
оформлення своїх спадкових прав (а не
розпорядження майном); це, зокрема
підтверджується ухвалою ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних прав
у справі № 6- 6693св10 від 13.04.2011 року.

Далі представник Товариства Дюамель
Фін Ар заявила про те, що позивачі
втратили право на позов про визнання
договору доручення недійсним у зв'язку
зі спливом позовної давності. Позивачі
були особисто присутні 21 липня 2005 року
на зустрічі, спеціально призначеній
для підписання Договору, проте від
підписання Договору відмовилися. Отже,
для позовних вимог позивачів перебіг
позовної давності розпочався 21 липня
2005 року і закінчився 22 липня 2008 року. Як
видно з матеріалів справи, позов подано
до Дрогобицького міськрайонного суду 19
серпня 2009 року, тобто через рік після
закінчення строку позовної давності.
Тому представник просить суд відмовити
в позові відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК
України.

Враховуючи такі мотиви, представник
Товариства Дюамель Фін Ар просить у
позові відмовити за безпідставністю
позовних вимог та у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Відповідач ОСОБА_5 дала переконливі
пояснення суду про те, що для
підписання договору доручення ОСОБА_10
та ОСОБА_18 прибули до Львова особисто.
Відбулися кількаденні перемовини, під
час яких до первинного тексту договору
були внесені численні правки, як з її
ініціативи, так і з ініціативи ОСОБА_2
Підписання договору було призначене на
21 липня 2005 року; після прочитання
договір був підписаний ОСОБА_5 від
свого імені та на підставі довіреності
від імені свого брата ОСОБА_4; ОСОБА_6;
ОСОБА_10 та ОСОБА_18. ОСОБА_2 підписувати
договір доручення відмовився, просив
час на роздуми. Це вкрай здивувало
ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_2 особисто вів
переговори з ОСОБА_18, їздив для цього в
Париж навесні 2005 року, погодив з ним 50%
ставку гонорару та повідомив про це
родину. За таких обставин ОСОБА_2 було
вручено примірник договору з п'ятьма
підписами. Через деякий час ОСОБА_2
повідомив від свого імені та від імені
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, що вважає умови
договору неприйнятними, тому вони
підписувати його не будуть. Натомість 18
жовтня 2005 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1
уклали аналогічний договір доручення з
товариством Міллон. ОСОБА_2 настійно
намагався переконати ОСОБА_5 та ОСОБА_6
відмовитися від договору з ОСОБА_18 та
співпрацювати з товариством Міллон,
від чого вони категорично відмовилися.
В результаті ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1
звернулися до Суду Вищої інстанції
міста Париж з вимогою продажу
скульптури з публічному аукціоні.

Відповідач ОСОБА_6 у своїх поясненнях
суду підтвердила факти, викладені
ОСОБА_5, та наголосила, що ОСОБА_2
отримав підписаний примірник договору
ще 21 липня 2005 року.

Позивач ОСОБА_2 факт отримання договору
доручення 21 липня 2005 року заперечив. На
запитання коли, від кого та за яких
обставин отримав договір, підписаний
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_18, копія
якого була додана до позовної заяви,
чіткої відповіді суду не дав.

Представник позивачів за довіреністю
звернув увагу суду на те, що факт участі
ОСОБА_2 в переговорному процесі та його
присутності на зустрічі під час
підписання договору ще не свідчить про
його обізнаність про підписання
договору. Навіть якщо припустити, що
ОСОБА_2 було відомо про договір,
недоведеним є факт, що про підписання
договору знали решта позивачів ОСОБА_1
та ОСОБА_3

Натомість представник відповідача
Товариства Дюмель Фін Ар звернула
увагу суду на те, що про даний договір
чітко зазначено у позовних вимогах, які
ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали до Суду
Вищої інстанції міста Париж 13 червня 2006
року; копія договору доручення,
підписаного трьома спадкоємцями із
шести, є додатком до позовної заяви.
Позовні вимоги містяться в матеріалах
справи, були подані до суду як додаток
№ 2 до клопотання Товариства Дюамель
Фін Арт про закриття провадження від 29
листопада 2011 року. Тому навіть якщо
взяти до уваги заперечення
представника позивачів щодо
обізнаності позивачів про підписання
договору 21 липня 2005 року, факт подачі
ними копії договору до Суду Вищої
інстанції міста Париж 13 червня 2006 року
дає чіткі підстави визначити цю дату як
початок перебігу позовної давності.
Відтак строк позовної давності
закінчився 14 червня 2009 року, а позов
подано до Дрогобицького
міськрайонного суду 19 серпня 2009 року. У
зв'язку зі спливом позовної давності,
відсутністю поважних причин для
поновлення строку та відповідної заяви
позивачів просить у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
відповідачів, їх представників, суд
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_12 - родичка позивачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - померла в Парижі у 1910
році та була похована на кладовищі
Монпарнас на ділянці, придбаній її
батьком ОСОБА_2. На місці поховання
ОСОБА_12 встановлена скульптура роботи
ОСОБА_11 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Відповідач Товариство Дюамель Фін Ар
(колишня назва Г.Г.Д.) в особі директора
ОСОБА_18, спеціаліста із витворів
мистецтва, шляхом проведення власних
досліджень та з допомогою ОСОБА_10, яка
виконувала роботу генеалогіста та
перекладача, розшукав нащадків батька
ОСОБА_12 - ОСОБА_2. За результатами
пошукової роботи було встановлено, що
спадкоємцями ОСОБА_12 та її батька
ОСОБА_2 є шестеро осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Цей
факт визнається позивачами та
відповідачами.

ОСОБА_18 представив спадкоємцям свій
проект щодо розпорядженням
Скульптурою, а саме запропонував
замінити оригінал на могилі копією, а
сам оригінал з метою збереження
перенести у захищене місце, а потім
продати Скульптуру за найкращою ціною
та розподілити гроші між спадкоємцями.
Після переговорів 21 липня 2005 року у
Львові між спадкоємцями ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, з одного боку, та Товариством
Дюамель Фін Ар і ОСОБА_10, з другого боку,
був підписаний договір доручення щодо
представництва довірителів на всіх
етапах реалізації проекту. ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписати договір
відмовилися, вважаючи його умови
невигідними та неприйнятними.
Натомість 18 жовтня 2005 року ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали аналогічний
договір доручення з товариством СВВ
Міллон і Ассосьє.

13 червня 2006 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 звернулися до Суду Вищої
інстанції міста Париж з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вимогою
продажу скульптури з публічному
аукціоні. Протягом розгляду цієї
справи в Суді Вищої Інстанції Парижа
(справа № R.G. 06/09275) у неї вступили як
треті особи: Товариство Дюамель Фін Ар,
пан ОСОБА_18 особисто, ОСОБА_10 та місто
Париж в особі мера міста пана ОСОБА_15.
Наказом Міністерства культури Франції
від 4 жовтня 2006 року Скульптуру
віднесено до категорії національних
надбань Франції. Постановою Суду Вищої
Інстанції Парижа від 2 липня 2007 року в
якості запобіжних заходів суд наклав
арешт на Скульптуру та заборонив її
відчуження. Рішенням судді з
підготовки справ до розгляду суду
Вищої Інстанції міста Париж від 27
лютого 2013 року скульптура ІНФОРМАЦІЯ_1,
встановлена на кладовищі Монпарнас,
визнана нерухомістю. Як вбачається з
матеріалів справи, станом на даний
момент рішення по суті спору у справі №
R.G. 06/09275 не винесено.

Розглянувши заяву представника
відповідача Товариства Дюамель Фін Ар
про застосування норм цивільного права
Франції при вирішення спору, виходячи з
положень Закону України «Про
міжнародне приватне право», та
заслухавши думку представника
позивачів, який наполягає на
застосуванні норм законодавства
України, суд прийняв рішення
застосовувати до спірних
правовідносин право України. Суд
погодився з доводами представника
позивачів про те, що 13.04.2011 року ухвалою
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ у справі № 6-6693св10
встановлено, що спір з приводу визнання
недійсним договору доручення, який
виник між позивачами та відповідачами,
є спором, що виникає з цивільних
правовідносин, обґрунтований нормами
цивільного кодексу України, сторонами
є фізичні особи - громадяни України, а
відтак даний спір належить розглядати
в порядку цивільного судочинства
України. Оскільки ухвала ВССУ від 13.04.2011
року набрала законної сили, з огляду на
положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України дана
обставина не потребує додаткового
доказування. Таким чином, питання про
застосування до спірних правовідносин
права України чи Франції уже в судовому
порядку досліджувалося та судом
касаційної інстанції встановлено, що
спір між сторонами підлягає розгляду
за законодавством України.

Суд виходить з того, що при визначенні
обґрунтованості та підставності
позовних вимог визначальним є
правильна кваліфікація спірного
договору. У судовому засіданні було
встановлено, що спірний договір за
своєю природою є договором доручення,
за яким довірителі доручають повіреним
здійснювати представництво їх
інтересів на всіх етапах реалізації
проекту. На останній сторінці договору
містяться підписи довірителів з
приміткою «доручаю», а також підписи
повірених ОСОБА_10 та ОСОБА_18 від імені
Товариства Дюамель Фін Ар (колишня
назва Г.Г.Д.) з приміткою «доручення
приймаю». Згідно договору троє
спадкоємців ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
доручили Товариству Дюамель Фін Ар
виконувати від їх імені певні юридичні
дії, зокрема отримувати необхідні
дозволи, документи, які підтверджують
спадкові права, провести експертизу
фізичного стану скульптури тощо.
Відповідно до ст. 3 договору з метою
виконання адміністративних
формальностей в рамках реалізації
проекту довірителі можуть видавати
повіреним додаткові довіреності.

Таким чином, спірний договір є
договором доручення з метою оформлення
спадкових прав, а не договором про
розпорядження майном, як помилково
стверджують позивачі. Це підтверджує і
ухвала ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних прав у справі № 6-6693св10
від 13.04.2011 року, якою було встановлено,
що позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
право власності на спірне майно не
оформили, спірний договір укладений з
метою оформлення своїх спадкових прав.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України «за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії» та
«договором доручення може бути
встановлено виключне право повіреного
на вчинення від імені та за рахунок
довірителя всіх або частини юридичних
дій, передбачених договором».

Відповідно до ч. 2 ст. 1008 ЦК України
довіритель або повірений мають право
відмовитися від договору доручення у
будь-який час. Відмова від права на
відмову від договору доручення є
нікчемною.

Таким чином, чинне законодавство не
містить жодних обмежень щодо права
особи видавати довіреність на вчинення
від її імені певних юридичних дій, а
довіритель має право відмовитися від
договору доручення у будь-який час без
будь-яких погоджень.

Суд критично оцінює твердження
представника позивачів, що те, що
правочин є недійсним відповідно до ч. 2
ст. 203 ЦК України, оскільки вчинений
спадкоємцями без необхідного обсягу
цивільної дієздатності, так як
позивачі не давали згоди на укладення
спірного договору та не уповноважували
відповідачів на таке укладення.
Посилання представника позивачів на
лист ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26.7.2011 року не
має відношення до справи, оскільки
стосується вчинення представником на
підставі довіреності третейського
застереження в договорі
купівлі-продажу, тобто дій, які
виходять за межі наданих йому
повноважень. Виходячи з обставин
справи, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 видали доручення Товариству
Дюамель Фін Ар та ОСОБА_10 з правом діяти
виключно від їх імені та в їх інтересах,
вони не укладали договору від імені
усіх спадкоємців, а тому володіли
достатнім обсягом цивільної
дієздатності та не виходили за межі
своїх повноважень.

Наведена представником позивачів ч. 4
ст. 369 ЦК України, яка регулює питання
здійснення права спільної сумісної
власності, не може бути взята до уваги
судом як підстава для визнання
договору недійсним. Системний аналіз ч.
2 та ч. 4 ст. 369 ЦК України свідчить про
наявність підстави для визнання
правочину недійсним у випадку
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, у разі відсутності
у співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень. Суд виходить з
того, що спірний договір є договором
доручення, а не договором щодо
розпорядження спільним майном. Другою
важливою обставиною є те, що договір
доручення стосується майна, яке
перебуває у спільній частковій
власності позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 Цей факт підтверджують самі
позивачі, які в додаток до апеляційної
скарги від 25 травня 2010 року на ухвалу
Дрогобицького міськрайонного суду
додали копію свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого 29 серпня
2005 року державним нотаріусом П'ятої
львівської державної нотаріальної
контори за № 1844 намайно ОСОБА_16. У
даному документі чітко визначені
частки, належні кожному позивачеві у
майні ОСОБА_16, а саме кожен з них має
право на ? від ?, тобто 1/6 спадкового
майна. Відповідно до ст. 361 ЦК України
"співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності"; за таких
обставин суд повністю погоджується з
позицією представника відповідача
Товариства Дюамель Фін Ар стосовно
того, що навіть якщо б договір
стосувався розпорядження спільним
майном, відповідачі мали право
укладати правочин, спрямований на
розпорядження належними їм частками у
спільній частковій власності, без
додаткових повноважень з боку решти
співвласників, що свідчить про
відсутність правових підстав для
визнання договору недійсним.

Суд критично оцінює твердження
представника позивачів про те, що
спірний договір порушує їх законні
права та інтереси, оскільки Товариство
Дюамель Фін Ар просить суд у Франції
стягнути з них певні суми на підставі
договору. Такий висновок не відповідає
обставинам справи. В матеріалах справи
є заява Товариства Дюамель Фін Ар від 19
грудня 2006 року про вступ в якості
третьої сторони із самостійними
вимогами у справу № R.G. 06/09275, яка
розглядається Судом Вищої Інстанції
міста Париж. У прохальній частині заяви
чітко зазначено: «стягнути з ОСОБА_16 та
співпозивачів на користь Дюамель Фін
Ар (колишня назва Г.Г.Д.) з частини, яку
вони отримають після розподілу, 50 % від
чистого доходу, який вони отримають
після продажу скульптури на підставі
вчинення дій в майнових інтересах
іншої особи без її доручення». Отже, з
матеріалів справи слідує, що вимоги
щодо сплати винагороди, заявлені
Товариство Дюамель Фін Ар до позивачів,
базуються не на договорі доручення, а
на французькому законодавстві про
позадоговірні зобов'язання. За таких
обставин заява представника позивачів
про те, що спірний договір доручення
порушує законні права та інтереси
позивачів, а тому останні мають право
звертатися до суду з позовом з позовом
про визнання його недійним, в судовому
засіданні доведена не була.

При дослідженні судом пояснень
представника позивачів щодо
застосування ст. 1299 ЦК України, згідно
якої момент набуття права власності на
нерухоме майно пов'язується з моментом
державної реєстрації цього майна, суд
дійшов висновку про те, що така заява не
відповідає обставинам справи.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 року обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України. За таких обставин
дана вимога не може поширюватися на
майно, розташоване у Франції. Крім того,
Законом України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України у
зв'язку із запровадженням державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 04.07.2013 року
статтю 1299 з ЦК України було виключено.

Відповідно до ст. 204 ЦК України
закріплюється презумпція дійсності
правочинів, а саме «правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним».
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Враховуючи наведені вище обставини суд
встановив, що позивачі не довели
наявність підстав для визнання
спірного договору доручення недійсним,
що свідчить про необґрунтованість
позовних вимог та є підставою для
відмови в позові.

Розглянувши заяву представника
відповідача Товариства Дюамель Фін Ар
про застосування позовної давності та
заслухавши пояснення сторін, суд не
може взяти до уваги доводи
представника позивачів про те, що факт
участі ОСОБА_2 в переговорному процесі
та його присутності на зустрічі під час
підписання договору не свідчить про
його обізнаність про підписання
договору. Відповідно до ст. 261 ЦК
України "перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права". Аналіз обставин
справи, пояснень ОСОБА_5, ОСОБА_6,
поведінки позивачів під час та після
підписання договору свідчить про те, що
ОСОБА_2 було відомо про підписання
договору вже 21 липня 2005 року. Однак
заслуговує на увагу зауваження
представника позивачів про те, що факт
обізнаності решти позивачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 про підписання договору
доручення в судовому засіданні
доведеним не був. Натомість аналіз
матеріалів справи свідчить про те, що 13
червня 2006 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_1 подали позовні вимоги до Суду
Вищої інстанції міста Париж про продаж
скульптури на публічному аукціоні та
поділ отриманої винагороди.

Зазначені вимоги містяться в
матеріалах справи. До даних вимог була
додана копія договору доручення,
підписаного трьома спадкоємцями із
шести. Тому факт подачі позивачами
копії спірного договору доручення до
Суду Вищої інстанції міста Париж 13
червня 2006 року дає чіткі підстави
визначити цю дату як початок перебігу
позовної давності. Відтак позовна
давність закінчилася 14 червня 2009 року,
а позов подано до Дрогобицького
міськрайонного суду 19 серпня 2009 року.
Доказів поважності причин пропуску
такого строку позивачами не подано,
рівно ж як і не подано заяви про
поновлення такого строку.

Відповідно до положень ч.4 ст. 267 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Подавши позов до Дрогобицького
міськрайонного суду 19 серпня 2009 року,
позивачі пропустили встановлений ст. 257
ЦК України строк звернення до суду, у
зв'язку з чим у позові слід відмовити у
зв'язку зі спливом позовної давності.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд приходить до переконання про те, що
в задоволенні позову слід відмовити в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 204, 257, 261, ч.4 ст. 267, ч. 4 ст.
355, 361, 1000, ч. 2 ст. 1008 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дюамель Фін Ар»
(Франція) про визнання договору
доручення недійсним відмовити за
безпідставністю позовних вимог та за
спливом позовної давності.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, з подачею
її копії до апеляційної інстанції.

Суддя
Р.М.Дубель