Справа № 363/434/14-ц Головуючий у І
інстанції Підкурганний В.В.Провадження
№ 22-ц/780/5994/14 Доповідач у 2 інстанції
СухановаКатегорія 58 17.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 21 травня 2014 року
по справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ТОВ «Кредитні
ініціативи» звернулися до суду із
названим позовом у якому просили
стягнути солідарно із відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за
кредитним договором у розмірі 1604798 грн.
57 коп. та судові витрати у розмірі 3654
грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між
ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 19 серпня 2008
року було укладено кредитний договір,
згідно якого остання отримала 115000
доларів США. В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
того ж дня між банком та
співвідповідачем ОСОБА_1 було укладено
договір поруки.

Відповідно до договорів факторингу від
28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні
ініціативи» набуло статусу кредитора
за договірними зобов'язаннями ОСОБА_2

У зв'язку із тим, що ОСОБА_2 зобов'язання
по кредитному договору щодо повернення
кредитних коштів не виконувала
належним чином, утворилася
заборгованість, яку позивач і просив
стягнути у судовому порядку із
відповідачів по справі разом із
судовими витратами.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив про
його задоволення із викладених у ньому
підстав.

В свою чергу, співвідповідач ОСОБА_1,
який, також, представляв інтереси
ОСОБА_2 заперечував щодо його
задоволення. Звернувся до суду із
зустрічним позовом, у прийнятті якого
до розгляду разом із первісним - суд
відмовив.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 21 травня 2014
року позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» заборгованість за
кредитним договором від 19 серпня 2008
року № 2619/0808/71-079 у розмірі 1 604 798 грн. 57
коп. та судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі 3 654 грн., а
всього стягнути - 1 608 452 (один мільйон
шістьсот вісім тисяч чотириста
п'ятдесят дві) грн. 57 коп.

Не погодившись з висновками наведеними
в рішенні суду, апелянт звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона
обґрунтована та підлягає задоволенню.

У судовому засіданні, в суді першої
інстанції було встановлено, що 19 серпня
2008 року було укладено кредитний
договір № 2619/0808/71-079 між ВАТ «Сведбанк»
та ОСОБА_2 (далі - Кредитний договір),
згідно якого, остання отримала кредит у
розмірі 115000 доларів США на умовах
повернення, сплати процентів за
користуванням кредитом та виконання
зобов'язань за договором (а.с. 38-48).

Також, 19 серпня 2008 року між ВАТ
«Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено
договір поруки за № 2619/0808/71-079-Р-1 (а.с.
59-60)

28 листопада 2012 року було укладено
договір факторингу № 15 між ПАТ
«Сведбанк» та ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс»» та ТОВ
«Кредитні ініціативи», відповідно до
якого, клієнт відступає фактору свої
права вимоги заборгованості по
кредитних договорах (а.с. 17-30)

Того ж дня, 28 листопада 2012 року було
укладено договір факторингу між ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»»
та ТОВ «Кредитні ініціативи»,
відповідно до якого, клієнт відступає
фактору свої права вимоги
заборгованості по кредитних договорах
(а.с. 8-16).

Згідно витягу із додатку до договору
факторингу від 28 листопада 2012 року,
Кредитний договір від 19 серпня 2008 року
№ 2619/0808/71-079 між ВАТ «Сведбанк» та
ОСОБА_2 охоплюється сферою регулювання
договору факторингу (а.с. 37).

1 листопада 2013 року та 15 січня 2014 року на
адресу відповідачів позивачем
направлена вимога про дострокове
повернення кредиту у зв'язку із
неналежним виконанням зобов'язань за
кредитним договором, що
підтверджується відповідними
реєстрами відправленої поштової
кореспонденції (80-85).

Відповідно до договорів факторингу від
28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні
ініціативи» набуло статусу кредитора
за договірними зобов'язаннями ОСОБА_2

У зв'язку із тим, що ОСОБА_2 зобов'язання
по кредитному договору щодо повернення
кредитних коштів не виконувала
належним чином, утворилася
заборгованість, яку позивач і просив
стягнути у судовому порядку із
відповідачів по справі разом із
судовими витратами.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов, обґрунтовував свої висновки тим,
що між сторонами був укладений договір,
який позивач виконав, а відповідачі -
ні, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яку треба стягнути з
відповідачів.

Натомість, суд не врахував важливі
обставини справи, які обумовлюють
неможливість задоволення позову ТОВ
«Кредитні ініціативи» про стягнення з
апелянта заборгованості за кредитним
договором, а саме:

Суд першої інстанції повинен був
надати принципову, процесуальну
оцінку, щодо терміну виконання умов
договору поруки та застосувати
законодавство, яке регламентує,
виниклі між сторонами правовідносини.

Суд повинен був врахувати, що вимога
поручителю, апелянту ОСОБА_1, про
дострокове погашення кредиту з боку
ПАТ «Сведбанк» була направлена лише
14.08.2009 року, а позивач ТОВ «Кредитні
ініціативи» звернувся до суду лише у
січні 2014 року (що є основним в
обчисленні строку), тобто після спливу
шестимісячного строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України,
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Оскільки
договором поруки строк не встановлено,
поруку було припинено через шість
місяців після направлення вимоги до
поручителя.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
29 січня 2014 року № 6-155цс13, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Таким чином, суд не врахував цю суттєву
обставину і ухвалив рішення про
стягнення заборгованості з апелянта,
тоді як в цій частині у задоволенні
позову потрібно відмовити.

Суд першої інстанції повинен був
вивчити питання про наявність у ТОВ
«Кредитні ініціативи» ліцензій на
валютні операції.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, є договори та інші
правочини.

Ст. 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 ЦК
України.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом, а зобов'язання
має виконуватися належним чином до
умов договору та вимог цього Кодексу.

ТОВ «Кредитні ініціативи», разом із
позовною заявою, у якості
обґрунтування позовних вимог, було
надано копії Договорів факторингу від
28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
а також між останньою та ТОВ «Кредитні
ініціативи».

За твердженням позивача ТОВ «Кредитні
ініціативи», об'єктом зазначеного
договору відступлення є, зокрема,
набуття ТОВ «Кредитні ініціативи»
права грошової вимоги по зобов'язаннях,
що виникли та виникнуть у майбутньому,
з укладених кредитних договорів, в тому
числі і з Договору №2619/0808/71-079-Z-1 від 19
серпня 2008 року., підписаного між ОСОБА_2
та ВАТ «Сведбанк».

Боргові зобов'язання у Договорі №
2619/0808/71-079-Z-1 від 19 серпня 2008 року
виражені в іноземній валюті, а саме в
доларах США.

Згідно ч. 2 п. 3 ст. 6 Цивільного Кодексу
України, сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Відповідно, ВАТ «Сведбанк», який є
стороною у Договорі про іпотечний
кредит № 2619/0808/71-079-Z-1 від 19 серпня 2008
року, не міг в односторонньому порядку
змінити валюту зобов'язання.

Відповідно до Договору № 2619/0808/71-079-Z-1
від 19 серпня 2008 року, всі зміни та
доповнення до цього кредитного
договору вносяться за згодою сторін у
письмовій формі шляхом укладення
договору про внесення змін та
доповнень, що є невід'ємною частиною
даного договору.

У той же час, жодних додаткових угод до
договору № 2619/0808/71-079-2-1 від 19 серпня 2008
року, між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» про
зміну валюти зобов'язання, збільшення
розміру щомісячних платежів чи
відкриття рахунків у гривні, для
погашення кредиту між ОСОБА_2 та ВАТ
«Сведбанк» не було підписано.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦК України, види
майна, що вважаються валютними
цінностями, та порядок вчинення
правочинів з ними встановлюються
законом.

Таким законом є Декрет КМУ «Про систему
валютного регулювання та систему
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року N 15-93, в преамбулі якого зазначено:

«Цей Декрет установлює режим
здійснення валютних операцій на
території України, визначає загальні
принципи валютного регулювання,
повноваження державних органів і
функції банків та інших фінансових
установ України в регулюванні валютних
операцій, права й обов'язки суб'єктів
валютних відносин, порядок здійснення
валютного контролю, відповідальність
за порушення валютного законодавства».

Відповідно до приписів ч.2 ст. 2, ст. 5
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання та систему валютного
контролю», для здійснення валютної
операції сторонам необхідно отримати
ліцензію НБУ- генеральну або
індивідуальну. Враховуючи приписи ч.2
ст.178 ЦК України валютні цінності є
об'єктом цивільних прав з обмеженою
оборотоздатністю.

Позивач не надав документів, які
підтверджують право ТОВ «Кредитні
ініціативи» здійснювати операції з
іноземною валютою.

Для здійснення фінансовими установами
Факторингових операцій, предметом яких
є вимоги в іноземній валюті, останні
повинні мати відповідний письмовий
дозвіл НБУ, який є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій згідно з Декретом КМ України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993 р.
№ 15-93 та яка надається фінансовим
установам згідно з Положенням про
порядок надання небанківським
фінансовим установам генеральних
ліцензій на здійснення валютних
операцій, затвердженим постановою
Правління Національного банку України
від 9 серпня 2002 р. № 297.

Відповідно до Договорів факторингу,
Новий кредитор заявляє та гарантує
таке:

а) Новий Кредитор є юридичною особою -
фінансовою установою, створеною за
законодавством України, наділеною
достатнім обсягом правоздатності для
укладення та виконання цього Договору;

б) Він має необхідні дозволи та статус
для укладення та виконання Договору,
включаючи, але без обмежень, для
обслуговування кредитних договорів у
іноземній валюті та отримання від
Первісного Кредитора помилково
сплачених коштів у іноземній валюті, та
не потребує жодних додаткових дозволів
та погоджень органів державної влади
чи третіх осіб, в тому числі, фінансових
установ;

в) Його представник був належним чином
уповноважений підписати цей Договір
від імені Нового Кредитора;

У ст. 6 Договору про передачу прав за
договорами зазначено, набувач права
вимоги має всі права та повноваження на
укладання та виконання цього Договору.
Всі дії з його боку, або з боку
будь-якого органу влади або третьої
особи, необхідні для авторизації
(надання повноважень), укладення та
підписання цього Договору були
здійснені.

Відповідно до Положення «Про порядок
надання небанківським фінансовим
установам, національному оператору
поштового зв'язку генеральних ліцензій
на здійснення валютних операцій», що
затверджене Постановою НБУ № 297 від
09.08.2002 р.: «1.2. Небанківська фінансова
установа, національний оператор
поштового зв'язку має право
здійснювати операції, передбачені
статтею 4 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» (зокрема п. 11 ст. 4
вказаного закону передбачає такий вид
операцій, як факторинг), якщо вони є
валютними операціями тільки після
отримання генеральної ліцензії згідно
з пунктом 2 статті 5 Декрету.»

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.».

Згідно Постанови НБУ №297 від 09.08.2002 р.,
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій небанківським
фінансовим установам, національному
оператору поштового зв'язку надає НБУ.

З матеріалів справи вбачається, що на
адресу суду, НБ України надіслав листа
де, зокрема, повідомляється про те, що
«Національним банком України»
генеральна ліцензія на здійснення
валютних операцій «Кредитні
ініціативи» (код за ) не
надавалась».

Наведене підтверджує факт відсутності
у ТОВ «Кредитні ініціативи»
генеральної чи індивідуальної
ліцензії на здійснення операцій з
іноземною валютою.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що позивач- ТОВ «Кредитні
ініціативи» не має необхідного обсягу
цивільної правоздатності для
здійснення будь-яких операцій з
іноземною валютою, у тому числі
здійснення операцій з факторингу,
нарахування відсотків та штрафних
санкцій за операціями в іноземній
валюті або приймання від позичальника
коштів в іноземній валюті без
отримання генеральної ліцензії на
здійснення операцій з іноземною
валютою.

Відповідно до п. 3. статті 91 ЦК України,
юридична особа може здійснювати окремі
види діяльності, перелік яких
встановлюється законом, після
одержання нею спеціального дозволу
(ліцензії).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
особа набуває статусу фінансової
установи після внесення про неї запису
до відповідного державного реєстру
фінансових установ. У разі, якщо
відповідно до закону надання певних
фінансових послуг потребує
ліцензування, фінансова установа має
право на здійснення таких послуг лише
після отримання відповідних ліцензій.

ТОВ «Кредитні ініціативи» не має
індивідуальної ліцензії НБУ на
здійснення валютних операцій і, в свою
чергу, не лише придбало борг в
іноземній валюті, але й звернулось з
позовною вимогою, за котрою вимагає
стягнення саме іноземної валюти, а не
її еквіваленту.

У зв'язку з відсутністю такої ліцензії,
позивач не має права на отримання
грошових коштів в іноземній валюті.

ТОВ «Кредитні ініціативи», всупереч
заявам і гарантіям, викладеним в
Договорі факторингу, не має повної
цивільної правоздатності, зокрема,
стосовно обслуговування кредитних
договорів у іноземній валюті. Так як,
відповідно до п. 3. ст. 91 ЦК України,
юридична особа може здійснювати окремі
види діяльності, перелік яких
встановлюється законом, після
одержання нею ліцензії.

У ТОВ «Кредитні ініціативи» відсутні
генеральна чи індивідуальна ліцензія
на здійснення операцій з іноземною
валютою, а відтак, відсутнє право
здійснювати операції, передбачені
статтею 4 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», якщо вони є
валютними операціями, а таким чином,
позивач- ТОВ «Кредитні ініціативи» не
має право нараховувати проценти в
іноземній валюті та вимагати від
Позичальників здійснення платежів в
іноземній валюті на свою користь.

Судом першої інстанції не враховано
вказані факти, неправильно застосував
норми права, що призвело до ухвалення
незаконного рішення про стягнення
заборгованості з відповідачів.

Суд першої інстанції повинен був
врахувати ту обставину:- чи мають
відповідачі заборгованість перед ТОВ
«Кредитні ініціативи», оскільки
кредитний договір був укладений з ВАТ
«Сведбанк».

У матеріалах справи є два договори
факторингу, що укладені між ПАТ
«Сведбанк» та ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс», а також між ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
та ТОВ «Кредитні Ініціативи».

Однак відсутні жодні документи, що
підтверджують факт переходу права
вимоги від ВАТ «Сведбанк» до ТОВ
«Кредитні Ініціативи».

Так, згідно з п. 2.3 Договору факторингу
№15 від 28 листопада 2012 року, укладеного
між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
перехід від банку до фактора прав
вимоги заборгованості до боржників
відбувається після сплати фактором
ціни продажу у повному обсязі, після
чого фактор стає новим кредитором по
відношенню до боржників стосовно
заборгованості та набуває відповідні
права вимоги. Надані позивачем
документи не дають можливості
встановити факт оплати зазначеної вище
ціни продажу, і, відповідно, факт
здійснення переуступки прав новому
кредитору.

Оскільки, позивач не надав суду першої
інстанції та колегії суддів будь-які
докази, що підтверджують
правонаступництво і наявність права
вимоги за Кредитним договором у ТОВ
«Кредитні Ініціативи», а тому суд
першої інстанції не мав правових
підстав для винесення рішення про
стягнення заборгованості, не маючи у
своєму розпорядженні документів, які б
підтверджували право вимоги позивача і
взагалі факт порушення його прав.

Не має також доказів того, що
відповідач-апелянт був належним чином
повідомлений про відступлення права
вимоги ВАТ «Сведбанк» на користь інших
осіб.

Згідно ст. 516 ЦК України, заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Згідно ст. 517 ЦК України, первісний
кредитор у зобов'язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються,
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення. Боржник має право не
виконувати свого обов'язку новому
кредиторові до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов'язанні. Таким чином, до
надання доказів здійснення заміни
кредитора у Кредитному договорі,
відповідач має право не виконувати
свої зобов'язання, не ризикуючи при
цьому простроченням їх виконання, та
вважає, що відповідна ситуація повинна
розглядатись, як прострочення
кредитора, яке тягне наслідки,
передбачені ст. 613 ЦК України, що мають
бути підтверджені позивачем.

Окрім цього, відповідно до ч. І ст. 613 ЦК
України, кредитор вважається таким, що
прострочив, якщо він відмовився
прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку.

Також у матеріалах справи жодним чином
не зазначено, що вказаними договорами
факторингу передано від ВАТ «Сведбанк»
до ТОВ «Кредитні ініціативи»
зобов'язання саме ОСОБА_2

Позивач, ТОВ «Кредитні ініціативи»
подало до суду розрахунок
заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ
«Сведбанк», які не ґрунтуються на
припустимих доказах. Позивач не надав
суду жодного документу, який би
підтверджував наявність такої
заборгованості.

Суду не надано жодного доказу, який
може відображати правові підстави для
стягнення відповідних сум і служити
доказом безспірності розміру грошових
вимог позивача до відповідача.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування

Згідно з вимогами ст. 59 ЦПК України, суд
не бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом.

Відповідно до вимог закону,
документами, які можуть підтверджувати
наявність або відсутність
заборгованості, а також встановлювати
розмір зазначеної заборгованості,
можуть бути виключно документи
первинної бухгалтерської
документації, оформлені згідно з
нормами ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», оскільки лише первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій і
складені під час здійснення
господарської операції є правовою
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій.

Натомість, а ні суду першої інстанції, а
ні колегії суддів, не надано навіть
виписок з банківських рахунків, де б
детально можна було б прослідкувати
рух коштів та механізм нарахувань по
спірному кредитному договору.

Надаючи суду розрахунки пені Позивач
розрахував пеню у доларах США.

Натомість, це суперечить нормам
законодавства і принципам
бухгалтерського обліку, який ведеться
у банках України. На відміну від
кредиту і процентів по ньому, які, як
стверджують банки, можуть видаватися і
прийматися у валюті, пеня є неустойкою,
яка виплачується виключно у
національній валюті - гривні.

Курс змінюється кожного дня,
відповідно і сума неустойки повинна
розраховуватися за кожний день у
гривні.

Відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України, пеня
є видом забезпечення виконання
зобов'язання, виходячи зі ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993
року , відповідно до вимог ст. 192 ЦК
України - розрахунок пені має
здійснюватись у грошовій одиниці
України - гривні.

Аналіз вищезазначених норм чинного
законодавства, дає можливість зробити
висновок, що встановлення
максимального розміру пені з
розрахунку облікової ставки НБУ
можливе лише щодо грошової одиниці
України - гривні, оскільки діючим
законодавством Національному Банку
України не надано повноважень на
встановлення облікової ставки для
іноземної валюти, отже вказана норма
Цивільного кодексу України може бути
застосована лише у гривні у випадку
прострочення грошового зобов'язання.

Також, згідно зі ст. 258 ЦК України, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) встановлюється позовна давність
один рік.

Таким чином, позивач повинен був надати
суду розрахунок пені за кожен день у
гривні за період, що не перевищує
одного року. Натомість суд задовольнив
позов про стягнення у тому числі і пені
за значно більший період часу, ніж 1 рік.

Таким чином, колегія суддів прийшла до
висновку, що рішення суду є
необґрунтованим, висновки суду, не
відповідають дійсним обставинам
справи та вимогам чинного
законодавства.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Натомість, колегія суддів не знайшла
підстав для задоволення позову та
прийшла до висновку про
необґрунтованість та недоведеність
позову, у задоволенні якого необхідно
відмовити.

Апеляційна скарга доведена та підлягає
задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 21 травня 2014 року
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення.

Відмовити у задоволенні позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: