Справа № 369/5791/14 Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/6361/14 Доповідач у 2
інстанції КашперськаКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участі секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом про
стягнення боргу, посилаючись на те, що у
2011 році під час розгляду справи у
Києво-Святошинському районному суді
Київської області, із заяви, поданої
ОСОБА_3, йому стало відомо про боргову
розписку, за якою 28 жовтня 1998 року
ОСОБА_2 отримав від його батька ОСОБА_4
грошові кошти у розмірі 30000 доларів США
на умовах договору позики строком на
один місяць, проте вказаних грошей його
батько назад не отримав, а ІНФОРМАЦІЯ_3
помер. Спадкоємцями після його смерті
стали він як син спадкодавця, а також
батьки спадкодавця ОСОБА_1, ОСОБА_5, які
померли ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2
відповідно. Спадщину після смерті
ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 він прийняв,
звернувшись із заявами до нотаріальної
контори. Вважає, що оскільки про
наявність боргової розписки йому стало
відомо лише 01 липня 2011 року, саме з
цього моменту розпочався відлік
позовної давності. За прострочення
виконання зобов'язання відповідач
зобов'язаний також сплатити 3 % річних.
На підставі вищевикладеного просив
визнати поважними причини пропущення
строку позовної давності, поновити
строки позовної давності, здійснити
судовий захист порушених прав,
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
351865,11 грн., проценти у розмірі 163617,28 грн.
та судовий збір. Збільшивши позовні
вимоги в серпні 2014 року, просив
стягнути із ОСОБА_2 на його користь
571208,60 грн. та покласти на відповідача
судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
вересня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
вересня 2014 року, подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, які суд вважає встановленими,
порушення та неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до відхилення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вказаним вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 28
жовтня 1998 року ОСОБА_2 написав розписку,
за змістом якої він, ОСОБА_2, отримав в
борг від ОСОБА_4 грошову суму у розмірі
30000 доларів США на умовах договору
позики строком на один місяць та
зобов'язувався повернути зазначену
суму в строк або за першою вимогою
позикодавця, а також провести
нотаріальне посвідчення даної угоди.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача
ОСОБА_4, до майна якого Вишневою
державною нотаріальною конторою була
заведена спадкова справа № 52 за 2001 рік.
Спадщину після померлого позивач, який
на той час був неповнолітнім і діяв за
згодою своєї матері ОСОБА_6, прийняв
шляхом подачі до нотаріальної контори
заяви від 31 серпня 2001 року за № 148 про
прийняття спадщини. Також із заявами
про прийняття спадщини звернулися
батьки померлого ОСОБА_1 та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача ОСОБА_1;
із заявою про прийняття спадщини
звернувся позивач ОСОБА_1; син
померлого ОСОБА_3 відмовився від
спадщини, про що подав відповідну
заяву.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла баба позивача
ОСОБА_5; із заявою про прийняття
спадщини звернувся позивач ОСОБА_1; син
померлої ОСОБА_3 відмовився від
спадщини, про що подав відповідну
заяву.

Вказані обставини підтверджуються
наявними в справі доказами.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України,
Цивільний кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини
виникли до набрання чинності ЦК
України, застосуванню підлягають норми
чинного на той час ЦК УРСР.

Відповідно до ст. ст. 374, 375 ЦК УРСР, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей. Договір позики на суму понад
п'ятдесят карбованців повинен бути
укладений у письмовій формі.

Таким чином, суд першої інстанції
правомірно встановив, що згідно
письмової розписки 28 жовтня 1998 року
ОСОБА_2 отримав від батька позивача
ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 30000
доларів США на умовах договору позики
строком на один місяць.

Вимог щодо безгрошовості договору
позики відповідачем заявлено не було.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Спадкування тягне не заміну сторони за
договором, укладеним між спадкодавцем
та іншою особою, а перехід до
спадкоємців права вимоги до боржника в
тому обсязі, який мав спадкодавець на
час смерті.

Відтак, прийнявши спадщину після
смерті ОСОБА_4, його син ОСОБА_1 та
батьки ОСОБА_1, ОСОБА_7 отримали також
право вимоги за договором позики від
ОСОБА_2 в рівних частках, однак таким
правом жоден із спадкоємців ОСОБА_4 в
межах позовної давності не
скористався, а лише в червні 2014 року
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про
стягнення боргу за розпискою.

05 серпня 2014 року відповідач звернувся
до суду із заявою про застосування
строків позовної давності, вказуючи, що
з моменту видачі розписки ОСОБА_4 до
звернення позивачем до суду минуло
більше ніж 14 років.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.
Такий же строк позовної давності
передбачено ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Аналогічним
чином питання початку перебігу строку
позовної давності визначені і ст. 261 ЦК
України, згідно якої перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР, закінчення
строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Відповідно до ст. 267 ЦК
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що нотаріусами під час
відкриття спадщини і заведення
спадкової справи, а також власне
особами, які приймають спадщину,
встановлюється обсяг спадкового майна,
позивач або його законний представник -
мати ОСОБА_6, яка надавала згоду на
підписання ОСОБА_1 заяви про прийняття
спадщини, - як заінтересовані особи
повинні були дізнатися про існування
боргової розписки, складеної
спадкодавцем, в тому числі шляхом
перевірки особистих речей померлого.

Як вбачається із заяви про прийняття
спадщини ОСОБА_1 від 31 серпня 2001 року,
ОСОБА_1, його мати ОСОБА_6 проживали в
АДРЕСА_1, і за цією ж адресою проживав
померлий ОСОБА_4; будь-яких доказів
того, що в доступі до особистих речей
померлого позивачу або його законному
представнику чинилися перешкоди,
позивачем суду надано не було.

Виходячи із вищенаведеного, колегія
суддів відхиляє доводи апеляційної
скарги, що позивач не міг знати про
існування розписки та весь обсяг прав
та обов'язків спадкодавця.

В матеріалах справи міститься заява
ОСОБА_3 щодо розгляду справи за іншим
позовом ОСОБА_1 (а. с. 13 - 15), в якій
відповідач ОСОБА_3 повідомляв, що ним в
травні 2011 року особисто знайдено серед
інших документів спірну розписку, про
існування якої неповнолітній позивач
не міг знати.

Під час розгляду апеляційної скарги
судом була оглянута заява ОСОБА_3, що
міститься в матеріалах справи № 2-297/11
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті
особи: Фінансово-правовий коледж
Київського національного університету
імені Тараса Шевченка,
Фінансово-правовий ліцей Залізничного
району м. Києва про визнання права
власності на спадщину.

Наявність даної заяви не спростовує
висновків суду першої інстанції щодо
пропуску позивачем позовної давності
для звернення до суду із даним позовом
та не доводить поважності причин для
його поновлення.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1,
будучи неповнолітнім, не міг в межах
строку позовної давності, тобто до 28
листопада 2001 року, звернутися до суду з
позовом про стягнення боргу за даною
розпискою, відхиляються колегією
суддів, оскільки для захисту прав та
інтересів неповнолітніх позивачів
передбачений інститут законного
представництва.

Відповідно до ст. 77 ЦК УРСР зміна осіб у
зобов'язанні не тягне за собою зміни
строку позовної давності. Таке ж
правило передбачено і ст. 262 ЦК України,
відповідно до якої зміна сторін у
зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності.

Таким чином, початок перебігу позовної
давності про стягнення заборгованості
за договором позики почався з дня
виникнення права на позов - з дня
закінчення місячного строку на його
повернення, а саме із 28 листопада 1998
року, а закінчився після смерті
кредитора вже для його спадкоємців 28
листопада 2001 року.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно застосував вимоги
процесуального законодавства щодо
наслідків спливу позовної давності і
відмовив позивачу в задоволенні позову
про стягнення боргу за договором
позики.

Інші доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на доказах та законі і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.