Провадження № 2/344/1408/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю представника позивача Кендиш
В.Ф., представника третьої особи Грабар
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_9, Управління Державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області, третя
особа - орган опіки і піклування
м.Івано-Франківська про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
примусове виселення мешканців із
житлового будинку та скасування їх
реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Банк
«Фінанси та Кредит» звернулось в суд з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_9, управління Державної
міграційної служби в
Івано-Франківській області про
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення боргу, скасування
державної реєстрації місця проживання
та примусове виселення з житлового
приміщення, зобов'язання управління
Державної міграційної служби в
Івано-Франківській області зняти з
місця реєстрації відповідача 1,2,3,4,5 та
повернення понесених судових витрат по
справі.

У позовній заяві зазначено, що 27.10.2006
року між Банком «Фінанси та Кредит» та
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
№1695pv-06 за умовами якого надано кредит у
розмірі 38000 доларів США, з кінцевим
терміном повернення 27.10.2021 року. З метою
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання, що виникло на підстав
кредитного договору, між Банком
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 та
ОСОБА_9, законними представниками яких
були ОСОБА_4 та ОСОБА_5, було укладено
договір іпотеки, посвідченого
приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_8за №Д-1203.
Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 22.08.2011 року стягнуто з
позичальника 516 429.7 грн., однак дане
рішення не виконане позичальником,
тому позивач використовуючи право на
звернення, просить звернути стягнення
на предмет іпотеки з іпотекодавців -
відповідача 4,5, які є відмінними від
позичальника, шляхом проведення
прилюдних торгів, примусово виселити
із скасування реєстрації місця
проживання відповідача1,2,3,4,5 та
зобов'язати відповідача 6 зняти всіх
відповідачів з реєстрації.

Ухвалою суду від 31.03.2014 року залучено до
участі в справі в якості третьої особи
без самостійних вимог орган опіки та
піклування виконкому
Івано-Франківської міської ради.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив позов задовольнити в
повному обсязі, уточнивши що сума боргу
за кредитним договором по даній
цивільній справі становить 516 429.7 грн.
(незмінна сума боргу встановлена
рішенням суду).

Відповідачі 1,2,3,4,5 в судові засідання
31.03, 15.05, 03.07, 06.08, 06.10, 19.11, 25.11 та 16.12.2014 року
не з'явилися, хоча про час і місце
судового розгляду повідомлялися у
встановленому порядку, а тому, виходячи
з того, що відповідачі про причини
неявки суд не повідомили, а позивач
подав достатньо матеріалів, які
свідчать про взаємовідносини сторін,
суд вважав за можливе завершити
розгляд даної справи без їх участі.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні 31.03.2014р. позов не визнав, а в
судовому засіданні 06.08.2014 року усно
клопотав про застосування закону про
мораторій на стягнення іпотеки,
засідання на 06.10.2014р. просив відкласти,
в подальшому в судові засідання 19.11, 25.11
та 16.12.2014 року (попередньо 09.12.2014р.
ознайомлювався з матеріалами справи)
не з'явився, причини неявки суду не
повідомив, а тому суд вважає, що неявка
представника відповідача 1 є фактом
затягування розгляду даної справи та
неналежне виконання процесуальних
обов'язків представника щодо участі у
даній справі, тому суд вважав за
можливе завершення розгляду даної
справи без участі представника
відповідача 1.

Відповідач 6 подав заяву про розгляд
справи за відсутності представника, не
заперечуючи про задоволення позову.

Представник третьої особи ООП поклався
на розсуд суду, зазначивши, що дозвіл на
укладення договору іпотеки, ООП
надавав з врахуванням того, що
неповнолітні на той час діти, мали бути
забезпеченими житлом, що було
дотримано батьками (відповідачем 1,2) та
зареєстровано право власності на дітей
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на домоволодіння в
АДРЕСА_1.

Заслухавши пояснення представника
сторін, дослідивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення частково,
виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.10.2006 року між
Банком «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір №1695pv-06
за умовами якого надано кредит у
розмірі 38000 доларів США, з кінцевим
терміном повернення 27.10.2021 року (а.с.7-8).

З метою забезпечення виконання
кредитного зобов'язання, що виникло на
підстав кредитного договору, між
Банком «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 та
ОСОБА_9, законними представниками яких
були ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 27.10.2006 року було
укладено договір іпотеки, посвідченого
приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_8за №Д-1203
(а.с.6). Предметом іпотеки є нерухоме
майно - двохкімнатна квартира АДРЕСА_2,
загальною площею 52.5 м.кв., що належить
малолітнім (на той час) ОСОБА_7 та
ОСОБА_9, на підставі Свідоцтва про право
власності на житло, виданого 21.05.2002 року
госпрозрахунковою групою приватизації
державного житлового фонду, що
зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ
за №76811, Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 12.04.2006р. за
реєстром №6-592, Договорами дарування
частини квартири від 12.04.2006р. та від
25.10.2006р., вартістю предмету іпотеки за
згодою сторін - 226070 грн.

Пунктами 3.3.4 та 3.3.5 договору іпотеки
передбачалося право іпотекодержателя
звернути стягнення на предмет іпотеки
у випадку невиконання зобов'язань
кредитного договору та в т.ч.
достроково звернути стягнення на
предмет застави у разі невиконання
зобов'язань більше ніж три місяці.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» (п.44) згідно
зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею
17 Закону України від 26 квітня 2001 року №
2402-III «Про охорону дитинства» батьки не
мають права без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. У зв'язку із наведеним
суди повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Перед укладанням даного договору
іпотеки від 27.10.2006 року, на підставі
відповідних звернень ОСОБА_4 та ОСОБА_5
до органу опіки та піклування про
отримання згоди на укладення угод від
імені неповнолітніх ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,
було прийнято розпорядження міського
голови від 04.10.2006 року №555-р, яким надано
дозвіл на оформлення кредиту під
заставу нерухомого майна, що належить
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а.с.73). При цьому, даним
розпорядженням зобов'язано батьків
забезпечити набуття дітьми у власність
житла в с.Радча Тисменицького району.

Судом зобов'язано представника
відповідача 1 надати докази реєстрації
права на житло на відповідача 4,5 за
іншою адресою відмінною від адреси
предмета іпотеки, та представником
було підтверджено (усно) реєстрацію
проживання ОСОБА_7, та ОСОБА_9 в с.Радча
Тисменицького району, хоча таке
твердження представника відповідача 1
спростовується довідкою КП «ЄРЦ»
згідно з якою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (на
час розгляду справи досяг повноліття)
зареєстрований за місцем проживання в
спірній квартирі з 05.08.2011 року, а
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, (неповнолітня) в
цій квартирі зареєстрована під час
розгляду справи - 06.06.2014 року (а.с.116).

Судом також отримано, в підтвердження
наявності іншого житла у відповідачів
4,5, довідку Івано-Франківського ОБТІ
від 04.12.2014 року (а.с.170) про те, що станом
на 01.01.2013 року (введення Реєстру прав
власності на нерухоме майно органами
Реєстраційної служби) за ОСОБА_7 та
ОСОБА_9 зареєстроване право власності
на домоволодіння АДРЕСА_1, а на вимогу
суду до Тисменицького районного
управління юстиції на отримання
інформації з Державного реєстру прав
на нерухоме майно, станом на час
розгляду справи, така інформація від
даного органу надана не була,
обмежившись відпискою цього органу до
суду (а.с.168-169).

Заочним рішенням Івано-Франківського
міського суду від 22.08.2011 року, яке
набрало законної сили 14.02.2012 року (а.с.11)
стягнуто з позичальника ОСОБА_4
заборгованість за кредитним договором
в сумі 516 429.7 грн., однак дане рішення не
виконане позичальником, тому позивач
використовуючи право на звернення,
просить звернути стягнення на предмет
іпотеки з іпотекодавців - відповідача
4,5, які є відмінними від позичальника,
шляхом проведення прилюдних торгів,
примусово виселити із скасування
реєстрації місця проживання
відповідача1,2,3,4,5 та зобов'язати
відповідача 6 зняти всіх відповідачів з
реєстрації.

Постановою Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
(п.9) передбачено, що право вибору
способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).
Задоволення позову кредитора про
стягнення заборгованості з поручителя
не є перешкодою для пред'явлення позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена.

Згідно ст..14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються в межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином і у
встановлений строк відповідно до умов
договору.

Згідно зі ст..611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

За вимогами ст..1054, 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася.

Відповідно до ст..33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної
статті звернення стягнення на предмет
іпотеки може здійснюватися, зокрема, на
підставі рішення суду.

Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у
разі порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

У зв'язку з порушенням строків сплати
кредиту та відсотків користування ним,
та на виконання вищевказаного рішення
суду та не отримавши виконання по
даному рішенню, АТ «Банк «Фінанси та
кредит» надіслав відповідачам 17.10.2012
року повідомлення-вимогу про прийняте
кредитором рішення про звернення
стягнення на нерухоме майно та
добровільне звільнення протягом
одного місяця квартиру, що є предметом
іпотеки (а.с.12), яке належним чином
отримане адресатами та залишено
останніми без задоволення та без
відповіді (а.с.13-14). Станом на час
розгляду судом даної справи
заборгованість не погашалася, рішення
суду позичальник не виконала, на
спростування цього відповідачами
інших доказів не надано.

Оцінюючи обставини справи у їх
сукупності, суд приходить до висновку
про те, що внаслідок невиконання своїх
зобов'язань позичальником ОСОБА_4 щодо
сплати кредиту за рішенням суду,
позивач має право на звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст..39 Закону України «Про
іпотеку» у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рішенні суду повинен
бути зазначений спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
публічних торгів або із застосуванням
процедури продажу, встановленої ч. 1
ст.38 цього Закону.

Позивач просив суд звернути стягнення
на предмет іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів із початковою ціною,
встановленою на рівні не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

Враховуючи вимоги ч.6 ст.38 Закону
України «Про іпотеку», ціна продажу
предмета іпотеки встановлюється за
згодою між іпотекодавцем і
іпотекодержателем або на підставі
оцінки майна суб'єктом оціночної
діяльності, на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна. У разі
невиконання цієї умови
іпотекодержатель несе
відповідальність перед іншими особами
згідно з пріоритетом та розміром їх
зареєстрованих прав чи вимог та перед
іпотекодавцем в останню чергу за
відшкодування різниці між ціною
продажу предмета іпотеки та
звичайною ціною на нього.

Отже, вибраний позивачем спосіб
та ціна відповідають вимогам
законодавства.

Що стосується позовної вимоги на
примусове виселення відповідачів з
житлового приміщення, то п. 43 Постанови
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
вказує на те, що згідно з ч.4 ст. 9, статті
109 Житлового кодексу України, статей 39-40
Закону України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і порядку, передбачених
законом.

Разом з тим ч. 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» зазначено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
в порядку, встановленому законом.

У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону
законодавець встановлює певний
порядок дій банку: після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК.

Як вбачається з позовних вимог, при
зверненні з позовом до суду така вимога
до грудня 2013 року не надсилалася
відповідачам, виселення є передчасним
до набрання рішення суду законної сили,
а також з підстав чинності
законодавства про мораторій, про що
зазначатиметься нижче, тому ці вимоги
позивача не підлягають до задоволення.

Пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки, позивачем
не надано суду.

Вимога про скасування реєстрації місця
проживання та зняття з місця
реєстрації відповідачів 1-5 також не
підлягає до задоволення, оскільки
вимоги про покладення зобов'язання
провести зняття з реєстрації є
передчасними, тому що відповідно до
вимог статті 7 Закону України від 11
грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду.

Згідно Закону України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 03.06.2014 року №
1304-VII встановлено, що протягом дії цього
Закону не може бути примусове
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку. Цей
Закон набирає чинності з дня його
опублікування та втрачає чинність з
дня набрання чинності законом, який
врегульовує питання особливостей
погашення основної суми
заборгованості, вираженої в іноземній
валюті, порядок погашення (урахування)
курсової різниці, що виникає у
бухгалтерському та/або податковому
обліку кредиторів та позичальників, а
також порядок списання пені та штрафів,
які нараховуються (були нараховані) на
таку основну суму заборгованості.
Протягом дії цього Закону інші закони
України з питань майнового
забезпечення кредитів діють з
урахуванням його норм.

З врахуванням того, що на час розгляду
даної справи судом, не було остаточно
з'ясовано, чи даний предмет іпотеки є
єдиним житлом і місцем постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя, а також, що позивач подав
заяву про відстрочку виконання рішення
суду в зв'язку з даним Законом (а.с.151),
суд враховує, що за наявності загальних
правових підстав для примусового
стягнення на належне відповідачам 4,5
майно, таке стягнення підлягає
зупиненню в порядку визначеному ст..217
ЦПК України на час дії Закону.

За таких обставин та доказів, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Тому з
відповідачів 4,5 також слід стягнути на
користь позивача понесені ним судові
витрати.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. 11, 14, 15, 16, 526, 530, 589-592, 610-612, 1049-1050, 1054 ЦК
України, ст..33-40 Закону України «Про
іпотеку», Законом України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті»,
керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215, 217 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки,
в рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_4, жительки АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_3, за
кредитним договором №1695 pv-06 від 27.10.2006
року на користь ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» (м.Київ, вул. Артема, 60, ) в сумі 516492 грн 70 коп
(п'ятсот шістнадцять тисяч чотириста
дев'яносто дев'ять гривень 70 копійок), а
саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_2,
загальною площею 52,5 м.кв., яка належить
ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1) ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер
- НОМЕР_2) на підставі Свідоцтва про
право власності на житло, виданого
Госпрозрахунковою групою з
приватизації державного житлового
фонду м.Івано-Франківська, 21.05.2002 року
згідно з розпорядженням міського
голови від 30.04.2002 року за №285-р,
Свідоцтва про праву на спадщину за
заповітом, виданого державним
нотаріусом Першої Івано-Франківської
ДНК Дмитрук С.Д. від 12.04.2006 року за
реєстром №6-592., Договором дарування
частини квартири посвідченого
державним нотаріусом Першої
Івано-Франківської ДНК Дмитрук С.Д. від
12.04.2006 року за реєстром №6-589, Договору
дарування частини квартири,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Івано-Франківської ДНК Антонюк
Л.І.. від 25.10.2006 року за реєстром №1-2617,
шляхом проведення прилюдних торгів із
початковою ціною, встановленою на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Відстрочити виконання рішення суду на
час дії Закону України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя
АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,
жительки АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер - НОМЕР_2, законними
представниками якої є ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, в
солідарному порядку на користь ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» (м.Київ, вул.
Артема, 60, ), судові
витрати по сплаті судового збору в сумі
229,40 грн.

В задоволенні решти заявлених вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 19 грудня 2014 року.

Суддя:
Польська
М.В.