Дата документу 11.12.2014
Справа 320/2212/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року
Мелітопольський міськрайонний суд
Запорізької області у складі:

головуючого - судді Купавської Н.М.

при секретарі - Добровольській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Мелітополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
житлового будинку недійсним, визнання
житлового будинку об'єктом спільної
сумісної власності подружжя та
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з уточненим
позовом, в якому просить визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1 від 16 липня 2009 року, що
належить відповідачу ОСОБА_2, визнати
даний житловий будинок об'єктом
спільної сумісної власності
колишнього подружжя, а саме: ОСОБА_1 та
ОСОБА_3. Крім того, просить визнати за
ним право власності на ? частину
даного житлового будинку, а також
поновити йому строк звернення до суду з
позовом.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_4 позов підтримали
повністю та пояснили, що з
відповідачкою ОСОБА_3 позивач з 1985 року
сумісно проживав в будинку, що належав
відповідачці по АДРЕСА_1, але шлюб вони
офіційно зареєстрували лише 05 жовтня
1991 року. За період сумісного
проживання вони разом вели сімейний
бюджет, проводили благоустрій будинку.
До 1991 року були зроблені роботи: у
старому будинку не було підлоги, а вони
замінили на нові дошки, був прибраний
простінок, проведено побілку та
покраску в будинку, замінені віконні
рами, двері з лутками, зроблено
прибудову до будинку розміром 7х7м,
побудовано сарай розміром 4х11м, гараж
розмір 5х5,5м, сарай, туалет, душ. Все
зроблено з цегли, двір забетонований.
Поставлений новий паркан та металеві
ворота. Закінчили будівництво у липні
1991 року. У даному будівництві їм
допомагали друзі та родичі позивача,
брат ОСОБА_5, який помер, ОСОБА_6, сусіди
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, але чеків і квитанцій
на будівельні матеріали в нього не
залишилося. 01 грудня 1997 року брак між
ними розірваний, але сторони
продовжували сумісно проживати, мали
сумісний бюджет та вели сумісне
господарство ще до 2005 року. Крім того, у
2003 році відповідачка прописала
позивача у вищевказаному будинку. Коли
позивач запропонував відповідачці
оформити частину будинку на нього
остання відмовила в цьому та через
деякий час, аби не було позову про поділ
майна подружжя, подарувала даний
будинок своєму сину відповідачу ОСОБА_2
В 2007 році відповідачка його вигнала з
будинку. Письмових договорів про
користування будинком вони не
складали. Позивач вважає, що даний
договір дарування повинен бути
визнаний недійсним, спірний будинок
слід визнати об'єктом спільної
сумісної власності, оскільки під час
сумісного проживання з відповідачкою
за сумісні кошти та працею будинок
суттєво збільшився у вартості.

Крім того, позивач просить поновити
йому пропущений строк позовної
давності для відновлення порушеного
його права на захист.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_4
також просив поновити пропущений
строк позовної давності, оскільки з 2006
року коли позивач дізнався про
порушення свого права він звертався до
суду за захистом своїх прав, але
доводилось позови залишати без
розгляду, так як їм погрожували і тому
вони були змушені забирати заяви.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явилася, про час слухання справи
була повідомлена належним чином. Однак,
в попередніх судових засіданнях та в
письмових запереченнях позов вона не
визнала та зазначила, що вона колишня
власниця житлового будинку АДРЕСА_1.
Даний будинок належав їй з 1981 року на
підставі договору дарування. У даному
будинку позивач був прописаний лише з
1987 року і в якості квартиранта, про що
зазначено в погосподарській книзі. Всі
господарські споруди були зведені її
першим чоловіком, який помер, та його
рідним братом ОСОБА_9 до 1991 року та
введені в експлуатацію, тоді як шлюб
вона зареєструвала з позивачем в
жовтні 1991 року. Крім того, вона вважає,
що позивачем пропущений строк позовної
давності, оскільки у справах про поділ
майна подружжя застосовується позовна
давність у три роки, а шлюб з позивачем
розірваний в 1997 році. Посилання
позивача про проживання однією сім'єю
після розірвання шлюбу є неправдивими,
оскільки залишився він у будинку, так
як не було у нього особистого майна. За
рішенням суду від 2007 року його було
визнано втратившим право користування
житловим будинком. З 2007 року нею
особисто було проведено упорядкування
будинку, а саме встановлені
металопластикові вікна, поміняний
лічильник, придбаний котел, оплачені
роботи по проведенню сантехніки,
проведено газопостачання до житлового
будинку. Тому просить в позові
відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, оскільки відбуває
покарання в місцях позбавлення волі.
Однак, він був допитаний в порядку ч.6
ст.76 ЦПК України та від нього надійшли
заперечення на позов, в яких він вказує,
що всі будівельні роботи в спірному
будинку були проведені до 1991 року,
тобтго до спільного проживання сторін.
Крім того позивач неодноразово
звертався до суду з даного приводу, але
постійно залишав свій позов без
розгляду. Вважає, що законним власником
будинку була його мати, яка правомірно
розпорядилася своїм майном, тому
просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
представника позивача ОСОБА_4,
допитавши свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12,
вивчивши матеріали справи, вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити з
наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні
відповідачці ОСОБА_3 належав житловий
будинок АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування від 17.12.1981 року /а.с.14/.

Як вбачається з погосподарської книги
на даний будинок в ньому з 15.06.1987 року
був прописаний позивач ОСОБА_1,
спочатку як квартирант, пізніше як
чоловік /а.с.109-110/. Офіційно шлюб між
ОСОБА_3 та позивачем був зареєстрований
05.10.1991 року, що підтверджується копією
свідоцтва про укладання шлюбу /а.с.107/.

Згідно оглянутої у судовому засіданні
інвентарної справи будинку АДРЕСА_1
даний будинок зареєстрований за ОСОБА_2
на підставі договору дарування від
16.07.2009 року. Даний будинок є житловим
приміщенням загальною площею 120,3 кв.м.,
житловою площею 80,3 кв.м., має 6 житлових
кімнат. Також є відомості про
переобладнання будинку.

На підставі рішення суду шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний та
свідоцтво про розірвання видано 15.12.2006
року.

16 липня 2009 року позивачка подарувала
спірний будинок своєму сину ОСОБА_2, що
підтверджується копією договору
дарування /а.с.10, 126-128/.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18
грудня 2009 року № 14 встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

У відповідності до вимог п.15 постанови
Пленуму Верховного Суду України №11 від
21.12.2007 р. "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Позивачем та його представником ОСОБА_4
було подано клопотання про поновлення
пропущеного строку позовної давності.
В обґрунтування свого клопотання вони
зазначають, що пропущений строк
позовної давності підлягає поновленню
оскільки з боку відповідача були
постійні погрози. Про порушене право
позивачу було відомо, як він зазначив в
суді, ще з 2006 року. В 2007 році
відповідачка його вигнала зі спірного
будинку.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач тричі звертався з позовом до
суду про визнання договору дарування
житлового будинку недійсним, визнання
даного будинку об'єктом спільною
власністю подружжя та визнання права
власності на частину будинку
/а.с.129,130,131,3/ і за його заявами позови
були залишені без розгляду. Доказів
того, що з боку відповідача були
погрози, суду не надано. З моменту
порушення права пройшло майже 8 років, з
моменту укладання спірного договору
дарування - 5 років. Судом не
встановлено поважних причин пропуску
позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України
залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, суд вважає, що в позові
слід відмовити за пропуском строку
позовної давності.

Оскільки в задоволенні позовних вимог
відмовлено в повному обсязі, понесені
позивачем судові витрати згідно ст. 88
ЦПК України розподілу між сторонами не
підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,
ст.ст.256, 257, 264, 267 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання договору дарування житлового
будинку недійсним, визнання житлового
будинку об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги до
Мелітопольського міськрайонного суду.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ: