АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка
подана її представником ОСОБА_2, на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 25 вересня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розірвання договору довічного
утримання,

встановила:

В квітні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3, в якому просить
розірвати договір довічного утримання,
укладений між сторонами 27.08.2012 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу - ОСОБА_4, зареєстрований в
реєстрі за № 948.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 25 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позов в повному
обсязі, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Вказувала, що суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що в матеріалах
справи відсутні будь-які докази
належного виконання умов п. 9 договору
довічного утримання, відповідно до
якого відповідач зобов'язана до 20 числа
кожного місяця передавати позивачу
кошти в розмірі 500 грн., починаючи з
моменту його укладення. Суд першої
інстанції, приймаючи рішення, не
з'ясував, чи передавались зазначені
грошові кошти позивачу.

Зазначала, що висновки суду
ґрунтуються виключно на показах
свідків, які судом перекручені, а також
довідці медичного закладу та листі
Святошинського РУ ГУ МВС України, які є
неналежними доказами, оскільки
фактично не містять інформації щодо
обставин, які мають значення для
справи, зокрема щодо щомісячної
передачі грошових коштів позивачу в
розмірі та в строк, передбачених
договором.

Посилалась на те, що суду надавались
письмові докази про те, що позивач
зверталась до лікарів Слухопротезного
центру Олександрівської клінічної
лікарні м. Києва з проблемами слуху, а
також інших медичних установ, що
підтверджують відсутність допомоги з
боку відповідача у придбанні ліків та
наданні медичної допомоги. Крім того,
суд першої інстанції, приймаючи до
уваги лист Святошинського РУ ГУ МВС
України в м. Києві, не врахував, що
перевірка відносин сторін проведена
без участі самої ОСОБА_1

Крім того, належними доказами
підтвердження виконання умов договору
є письмові докази, а тому покази
свідків з боку відповідача з приводу
виконання умов договору довічного
утримання не можуть бути допустимими
засобами доказування, відповідно до ч. 1
ст. 218 ЦК України.

В судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_5 підтримав апеляційну
скаргу та просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та її представники
ОСОБА_6, ОСОБА_7 вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_1 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що відповідач
ОСОБА_3 не виконує умови укладеного між
ними 27.08.2012 року договору довічного
утримання, відповідно до якого
відчужувач передала у власність
набувачу належну їй на праві власності
квартиру АДРЕСА_1, за що набувач
зобов'язувалась надавати відчужувачу
довічне матеріальне забезпечення.

Позивач вказувала, що вона є людиною
похилого віку, яка має проблеми зі
слухом, їй було важко самостійно
виконувати роботи по господарству та
доглядати за собою, вона потребувала
постійного стороннього догляду та
утримання, а відповідач увійшовши до
неї в довіру, обіцяла, що буде добре
відноситись до неї та допомагати
матеріально та фізично. Однак жодної
сплати відповідно до договору по 500 грн.
не здійснила, не надавала повного
матеріального утримання, фактично з
часу укладання договору позивач
самостійно себе утримувала і
обслуговувала, самостійно купувала
собі продукти, ліки, ходила в магазин,
при цьому відповідач не цікавилась її
станом здоров'я, самопочуттям,
потребами у догляді.

Вказувала, що останнім часом стан її
здоров'я взагалі погіршився, тому її
сестра та племінниця забрали до себе
додому, де надали їй необхідний догляд,
придбали одяг, допомогли зі
встановленням слухового апарату.
Оскільки відповідачем належним чином
не виконуються умови договору
довічного утримання, посилаючись на ст.
ст. 610, 611, 744, 749, 755, 756 ЦК України позивач
просила заявлені позовні вимоги
задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що
27 серпня 2012 року між ОСОБА_1, 1942 року
народження, та ОСОБА_3, 1956
рокународження, було укладено договір
довічного утримання, відповідно до
якого відчужувач ОСОБА_1 передала у
власність набувачу належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1, за що
набувач ОСОБА_3 зобов'язувалась
надавати відчужувачу довічне
матеріальне забезпечення.

Предмет договору - квартира АДРЕСА_1
складається з однієї жилої кімнати,
загальною площею 37,60 кв.м., в тому числі
житловою площею - 19,4 кв.м.

Відповідно до п.9 даного договору
набувач зобов'язувалась довічно
повністю утримувати відчужувача,
забезпечувати її харчуванням, одягом,
доглядом, необхідною допомогою, в тому
числі медичною, на загальну суму 500 грн.,
які будуть передаватись нею
відчужувачу готівкою не пізніше 20
числа поточного місяця. У випадку
інфляції вказана сума змінюється
згідно з інфляцією споживчих цін.

Крім того додатково зобов'язувалась
забезпечити відчужувача, а саме:
організацією похорон та ритуальних
послуг в разі смерті; забезпечити
житлом, шляхом збереження права
безкоштовного довічного користування
предметом договору; підтримувати
предмет договору у належному стані, що
буде відповідати санітарним умовам; у
разі необхідності забезпечувати
побутовою технікою; у разі
стаціонарного лікування забезпечити
медичними препаратами за призначенням
лікаря.

Згідно з довідкою форми № 3 від 23.05.2014
року, у квартирі АДРЕСА_1 постійно
проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 - з
02.09.1993 року, ОСОБА_3 - з 20.02.2009 року.
Відповідно до квитанції по сплаті
квартирної плати та комунальних послуг
в період з 2012 року, оплата надходить за
двох осіб своєчасно.

Відповідно до довідки ТОВ
«Континент-Торг» ОСОБА_3 працює в
товаристві на посаді продавця з 11.12.2012
року, за місцем роботи
характеризується позитивно.

Суд першої інстанції, оцінюючи у
сукупності пояснення сторін, покази
допитаних свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9
(племінниць позивача), ОСОБА_10 ( сусідки
позивача), ОСОБА_11 ( сестри позивача),
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ( співробітниць
відповідача), надаючи оцінку письмовим
доказам, дійшов висновку, що суду не
надано доказів про неналежне виконання
умов договору довічного утримання зі
сторони відповідача, а тому підстав для
задоволення позовних вимог не
вбачається.

При цьому суд вказував, що пояснення
позивача в судовому засіданні 01.08.2014
року про невиконання ОСОБА_3 договору
довічного утримання спростовуються
діями самої ОСОБА_1, оскільки вона в 2006
році дозволила вселення у належну їй
квартиру відповідача, в подальшому в 2009
році зареєструвала відповідача у
спірній квартирі, а в 2012 році уклала з
нею договір довічного утримання. Також
в судовому засіданні 25.09.2014 року
позивач вказувала, що продукти
харчування у неї були завжди , за
квартиру платила ОСОБА_3, купували
продукти як ОСОБА_3, так і вона сама,
придбання ліків не потребувала,
оскільки не хворіла.

Також судом було взято до уваги, що до
січня 2014 року, коли про існування
договору довічного утримання
дізнались родичі позивача, вона не
скаржилась на дії відповідача, не
вчиняла будь-яких дій щодо розірвання
договору, також не ставила питання про
інфляцію коштів, які слід надавати за
даним договором та про невиконання
відповідачем умов договору довічного
утримання.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача є аналогічними
доводам, викладеним в обґрунтування
позовних вимог, вони були предметом
розгляду суду першої інстанції та
отримали належну правову оцінку.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона ( відчужувач)
передає іншій стороні ( набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечити відчужувача утриманням та
(або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 755 ЦК України, договір
довічного утримання ( догляду) може
бути розірваний за рішенням суду,
зокрема, на вимогу відчужувача або
третьої сторони, на користь якої він
був укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини.

В апеляційній скарзі представник
апелянта зазначала, що відповідачем не
надано основного доказу, який
підтверджує факт надання утримання
позивачу, а саме - письмових доказів
передання щомісячно готівкою по 500 грн.

Проте такі доводи колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються іншими наявними у
справі та дослідженими судом першої
інстанції доказами.

Зі змісту договору вбачається, що
сторони, укладаючи договір, діяли
добровільно та перебуваючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміючи значення своїх дій та
правові наслідки укладеного договору,
попередньо ознайомлені нотаріусом з
приписами цивільного законодавства, що
регулюють укладений ними правочин ( а.с.
11).

Зобов'язання набувача ОСОБА_3
викладені у п. 9 договору , яким
визначено, що ОСОБА_3 зобов'язалась
довічно повністю утримувати
відчужувача ОСОБА_1, забезпечувати її
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою, в тому числі
медичною, на загальну суму 500 грн., котрі
будуть передаватися відчужувачу
готівкою не пізніше 20 числа поточного
місяця. У випадку інфляції сума
змінюється згідно індексу споживчих
цін.

Крім того, додатково зобов'язалась
забезпечити відчужувача, зокрема,
житлом, шляхом збереження права
безкоштовного довічного користування
предметом договору; підтримувати
предмет договору у належному стані, що
буде відповідати санітарним умовам; у
разі необхідності забезпечити
побутовою технікою; у разі
стаціонарного лікування забезпечити
медичними препаратами за призначенням
лікаря.

Пунктом 12 договору визначено, що він
може бути розірваний за згодою сторін,
а у випадку невиконання його умов і
відмови від добровільного розірвання
однією із сторін - у судовому порядку.

Відповідно до ст. 637, 213 ЦК України, при
тлумаченні змісту правочину беруться
до уваги однакове для всього змісту
правочину значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів. Якщо
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Таким чином, з умов п. 9 договору
вбачається, що основне щомісячне
зобов'язання набувача за договором, яке
встановлює вартість утримання,
визначене грошовою сумою в 500 грн., яка
включає у себе вартість харчування,
одягу, догляду, необхідної допомоги, в
тому числі медичної. Передача грошової
суми 500 грн. готівкою визначена в строк
до 20 числа поточного місяця.

Виходячи зі змісту цих умов договору,
колегія суддів тлумачить ці умови
договору таким чином, що передача
готівкою зазначеної суми у повному
обсязі обов'язкова лише у тому випадку,
коли набувачем не надається утримання
у натуральному вигляді, тобто продукти
харчування, одяг, догляд, медичні
препарати, загальною вартістю на 500 грн.
щомісяця.

Таким чином, суд першої інстанції,
встановивши, що значна частина
утримання у вигляді продуктів
харчування, забезпечення необхідним
доглядом надавалась відповідачем
позивачу в натуральному вигляді, надав
правильну оцінку тій обставині, що у
даному випадку відсутність квитанцій
чи розписок на суму 500 грн. щомісячно не
надає підстав зробити висновок про
невиконання ОСОБА_3 умов укладеного
договору довічного утримання ОСОБА_1

Разом з тим, як з'ясовано судом першої
інстанції з пояснень самої ОСОБА_1, а
також судом апеляційної інстанції в
судовому засіданні з пояснень
апелянта, ОСОБА_1 не заперечувала тих
фактів, що вона з ОСОБА_14 проживали в
одній квартирі тривалий час, вели
спільне господарство, ОСОБА_14
привозила продукти із села від родичів,
купувала продукти на ринку, готувала
їсти, прибирала у квартирі. Надаючи
пояснення про те, хто купував для неї
продукти харчування, ОСОБА_1 зазначила,
що купували продукти і ОСОБА_3, і вона
також, що в свою чергу свідчить про
виконання відповідачем умов договору
та забезпечення харчуванням позивача.

Судом першої інстанції правильно
прийнято до уваги ті обставини, що до
укладення договору 27.08.2012 року сторони
тривалий період часу (6 років) проживали
разом та вели спільне господарство,
позивач зареєструвала місце
проживання відповідача у належній їй
квартирі, після укладення договору
вони продовжували вести спільне
господарство, ОСОБА_1 будь-яких скарг чи
зауважень своїм родичам не
висловлювала, при цьому пояснюючи в
суді, що родичі досить часто її
відвідували; а її звернення з даним
позовом до суду відбулось лише після
того, як родичі дізнались про укладення
договору довічного утримання та
забрали її проживати до себе.

Крім того, при розгляді справи в суді
апеляційної інстанції встановлено, що
на даний період часу відносини сторін
нормалізувались, позивач ОСОБА_1
повернулась проживати у спірну
квартиру і мешкає разом з ОСОБА_3 При
цьому із наданих відповідачем
квитанцій вбачається, що починаючи із
серпня 2014 року, відповідач надсилає
кошти в розмірі 500 грн. щомісячно
поштовим переказом для вручення ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач ОСОБА_3 не виконувала взятих
на себе зобов'язань щодо забезпечення
позивача медичною допомогою, колегія
суддів також вважає необґрунтованими,
оскільки вони спростовуються наявними
у справі доказами , яким суд надав
належну оцінку. Зокрема, із відповіді
КНЦ «Консультативно-діагностичний
центр» Святошинського району м. Києва
вбачається, що ОСОБА_1 за медичною
допомогою не зверталась, первинна
медична документація позивача у даному
закладі - відсутня. При цьому сама
позивач повідомила суду про те, що
медичної картки у неї немає, до лікарів
вона не зверталась, ліків не приймала і
не купувала.

Ті обставини, що у період проживання
позивача у 2014 році у родичів за адресою
м. Київ, вул. Ареф'єва, 34-б було
зареєстровано кілька викликів швидкої
медичної допомоги до ОСОБА_1 - висновків
суду не спростовують, оскільки жодним
чином не підтверджують факт
невиконання відповідачем умов
договору.

Посилання позивача у позовній заяві, що
родичі допомогли їй зі встановленням
слухового апарату, чим відповідно до
умов договору мала займатись
відповідач, правильно не прийняті до
уваги судом першої інстанції, оскільки
спростовуються поясненнями самої
ОСОБА_1 в судовому засіданні, яка
заперечила факт встановлення їй
слухового апарату.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції в оскаржуваному рішенні
надано належну оцінку зібраним
доказам, оцінено належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, відповідно до положень ст.
212 ЦПК України.

Колегія суддів вважає обґрунтованим
посилання суду першої інстанції на
лист Святошинського РУ ГУ МВС України
в м. Києві від 20.08.2014 року, яким
повідомляється про проведену
перевірку за зверненням представника
відповідача, за результатами якої з
пояснень сусідів ОСОБА_1 з'ясовано, що
відносини у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були
добрі, жодних скарг не надходило,
оскільки зазначені у листі обставини
узгоджуються із показами допитаних в
судовому засіданні свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_12 та ОСОБА_15

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
підтвердила, що ніколи не скаржилась
родичам на дії ОСОБА_3, рішення про
укладення договору приймала
самостійно. При цьому колегія суддів
звертає увагу на ту обставину, що із
заявою до органів внутрішніх справ
щодо неправомірних дій ОСОБА_3
звернулась племінниця позивача ОСОБА_8,
стверджуючи, що відповідач обманним
шляхом домоглась укладення договору
довічного утримання, тоді як сама
позивач ОСОБА_1 на такі обставини не
посилалась та не зазначала про них.

Покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 щодо неналежного на їх думку
виконання зобов'язань ОСОБА_3 по
наданню утримання ОСОБА_1 судом першої
інстанції правильно не прийняті до
уваги, оскільки в показах зазначених
свідків вбачається обурення тим
фактом, що ОСОБА_1 «могла витворити
таке», тобто укласти договір довічного
утримання, та незгода з укладеним
договором, що свідчить про їх
зацікавленість у результатах розгляду
справи. Разом з тим, аналізуючи
покази допитаних судом першої
інстанції інших свідків, вбачається, що
родичі позивача ОСОБА_11, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 не цікавились життям ОСОБА_1, а
стали опікуватись нею лише тоді, коли
дізнались про укладення договору
довічного утримання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов законного
і обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: