Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Кашицьку С. А. , при секретарі Сініловій
Г.О., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча
про визнання дій незаконними,
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
даним позовом. В обґрунтування позову
позивач зазначив, що 10.12.2002 року він був
прийнятий на роботу до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча (далі - ПАТ «ММК
ім.Ілліча») , що підтверджується
наказом №198-к від 09.12.2002 року, та з
вказаного часу обіймав різні посади
відповідно до записів в його трудовій
книжці, в тому числі й в Управлінні
безпеки. 14.11.2011 року він був переведений
начальником бюро (бюро
адміністративного контролю) відділу
режиму, контролю та профілактики
Управління безпеки. Свої трудові
обов"язки він виконував сумлінно,
скарги та догани з боку роботодавця не
отримував. За зразкову працю йому
неодноразово оголошувалась подяка та
виплачувалась заохочувальна премія.
Наказом №71-к від 13.02.2014 року позивача
14.02.2014 року було звільнено на підставі
п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці. З випискою з цього позивач був
ознайомлений під розпис в день
звільнення. Позивач вважає, що його
звільнення не було викликане
виробничою необхідністю, ґрунтувалося
на рішенні окремих осіб, є незаконним
та таким, що не відповідає вимогам
чинного законодавства. Так, відповідно
до витягу з наказу №71-к від 13.02.2014 року
підставою для звільнення є наказ №151
від 01.03.2013 року «Про зміну
організаційної структури ПАТ «ММК
імені Ілліча». Пунктом 2,3 цього
документу передбачена ліквідація
структурного підрозділу Управління
безпеки, який нараховував 95 штатних
одиниць, та одночасне утворення нового
- Управління безпеки та контролю. При
утворенні нового структурного
підрозділу штатний розклад Управління
безпеки та контролю нараховував 76
штатних одиниць, а на момент звільнення
позивача - більше 100 штатних одиниць.
Позивач вважає , що фактично відбулися
не зміни в організації виробництва і
праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація, банкрутство або
перепрофілювання підприємства,
скорочення чисельності або штату
працівників, а зміна організаційної
структури підприємства. Таким чином,
вважає своє звільнення незаконним як
таке, що не було обумовлене змінами в
організації виробництва і праці,
зокрема, скороченням чисельності або
штату працівників та відбулося без
пропозиції усіх штатних посад, які були
вакантними на час звільнення та без
додержання правила переважного права
на залишення на роботі. Просить визнати
незаконними дії ПАТ «ММК імені Ілліча»
щодо його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці,
скасувати наказ ПАТ «ММК імені Ілліча»
№71-к від 13.02.2014 року в частині
звільнення його за п.1 ст.40 КЗпП України
у зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці, поновити його на
роботі на посаді начальника бюро (бюро
адміністративного контролю) відділу
режиму, контролю та профілактики
Управління безпеки ПАТ «ММК імені
Ілліча», стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з моменту його звільнення по
день постановлення рішення , виходячи
із середньоденної заробітної плати - 477,
84 грн. та стягнути 10000 грн. у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні обставини
викладені в позові підтримав повністю
та просив визнати незаконними дії ПАТ
«ММК імені Ілліча» щодо його
звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці, скасувати наказ
ПАТ «ММК імені Ілліча» №71-к від 13.02.2014
року в частині звільнення його за п.1
ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці,
поновити його на роботі на посаді
начальника бюро (бюро
адміністративного контролю) відділу
режиму, контролю та профілактики
Управління безпеки ПАТ «ММК імені
Ілліча», стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з моменту його звільнення по
день постановлення рішення , виходячи
із середньоденної заробітної плати - 477,
84 грн та стягнути 10000 грн. у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Представники позивача : ОСОБА_2, ОСОБА_3 ,
які діють на підставі довіреності, в
судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 підтримали в повному обсязі та
просила їх задовольнити, оскільки
вважають , що звільнення ОСОБА_1 є
незаконним як таке, що не було
обумовлене змінами в організації
виробництва і праці, зокрема,
скороченням чисельності або штату
працівників та відбулося без
пропозиції усіх штатних посад, які були
вакантними на час звільнення та без
додержання правила переважного права
на залишення на роботі.

Представники відповідача ПАТ «ММК
імені Ілліча» : Новгородська В.В.,
Щербакова Н.В., які діють на підставі
довіреності в судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та
пояснили в судовому засіданні , що
позивач працював начальником бюро
адміністративного контролю відділу
режиму, контролю та профілактики
управління безпеки ПАТ «ММК імені
Ілліча». 14.02.2014 року на підставі наказу
№71-к від 13.02.2014 року позивач був
звільнений у зв'язку зі змінами в
організації виробництва та праці, як це
передбачено п.1 ст.40 КЗпП України.
Згідно зі статутом ПАТ «ММК імені
Ілліча» до компетенції Наглядової Ради
Товариства належить затвердження
організаційних структур (зокрема
прийняття рішень відносно створення,
реорганізації та ліквідації філіалів,
представництв, відділень та інших
відокремлених підрозділів) Товариства.
Генеральний директор має право
видавати накази, розпорядження та інші
організаційно-розпорядні документи
відносно діяльності публічного
акціонерного товариства. 01.03.2013 року на
підприємстві був виданий наказ №151
«Про зміни організаційної структури
ПАТ «ММК імені Ілліча» за підписом
Генерального директора підприємства.
Згідно п.2 цього наказу була
передбачена ліквідація Управління
безпеки, де працював позивач. Пунктом 3
цього наказу було передбачено
створення управління безпеки та
контролю. Обов'язок ознайомити
працівників підлеглих структурних
підрозділів під підпис був покладений,
зокрема на директора по безпеці
Комісарова Е.А. (п.11 наказу). Таким чином,
було ліквідовано сім відділів у складі
Управління безпеки комбінату та
створено п'ять відділів у складі
управління безпеки та контролю, що
підтверджується штатним розкладом,
який діяв з 01.07.2012 року і тим, який
затверджено 01.03.2013 року та Положеннями
про «Управління безпеки», «Управління
безпеки та контролю». На виконання
вищевказаного наказу, як це
передбачено ч.1 ст.49-2 КЗпП України,
ОСОБА_1 19.03.2013 року був ознайомлений з
ним шляхом вручення повідомлення, про
що мається розписка з підписом
позивача, а також він розписався в
повідомленні. Оскільки посада позивача
була виведена із штатного розпису, йому
03.04.2013 року, 21.05.2013 року, 07.08.2013 року,
11.09.2013 року, 17.12.2013 року, 08.01.2014 року
згідно із чинним законодавством в
межах існуючого штатного розпису було
запропоновано інші посади, а саме ті,
які були вільні у знов створеному
управлінні безпеки і контролю, так і
інші вільні посади на комбінаті, від
яких ОСОБА_1 відмовився, про що було
складено відповідні протоколи. Те, що
ПАТ «ММК імені Ілліча» усіма засобами
намагався здійснити працевлаштування
позивача підтверджує і той факт, що в
Управлінні безпеки та контролю
додатково був створений відділ
спеціалізованого управлінського
контролю з переліком посад,
затверджений директором з персоналу і
соціальним питанням Бойченко В.С.
Затверджений перелік посад в
Управлінні безпеки та контролю, а також
перелік усіх вакантних посад на
комбінаті були надані позивачу на
засідання комісії Управління безпеки
17.12.2013 року та 08.01.2014 року. Позивач дав
згоду на працевлаштування на посаду
начальника бюро аналізу діяльності
відділу спеціалізованого
управлінського контролю Управління
безпеки та контролю, однак йому було
відмовлено, оскільки він не має
практичного досвіду на протязі двох
років керівника з організації
колективної роботи у сфері контролю за
виробничою та фінансово-економічною
діяльністю на крупному металургійному
підприємстві. Однак , крім посади
начальника бюро у відділі
спеціалізованого управлінського
контролю Управління безпеки були і
інші посади, однак ОСОБА_1 не погодився
ні на одну з них. Саме про необхідність
пропонування працівнику, який підлягає
вивільненню у зв"язку із скороченням
штату, іншої роботи, яка б відповідала
його кваліфікації йдеться у Постанові
Верховного суду України від 07.11.2011 року.
Що ж до оцінки поняття кваліфікації як
такого, що включає в себе не лише
освітній рівень працівника та стаж
його роботи, а і здатність виконувати
особливі доручення, то це поняття є
оціночним, такого рівня кваліфікації
позивача не встановлено. Більш того,
діюче законодавство не зобов'язує
відповідача запропонувати позивачу
посаду із збереженням окладу.
Ненадання позивачу переважного права
на залишення на роботі як працівника з
більш високою кваліфікацією, на що
також як на підставу для поновлення на
роботі посилається ОСОБА_1, не свідчить
про незаконність звільнення, оскільки
таке право на підставі ч.1 ст.42 КЗпП
України надається при скороченні
чисельності чи штату працівників, а
посада, яку займав позивач до
звільнення, не скорочувалась. На
підприємстві відбулися зміни в
організації виробництва і праці, які
призвели до скорочення чисельності та
штату працівників. До того ж питання
про доцільність залишення позивача на
роботі суд обговорювати не повинен, що
також роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у ч.4 п.19 постанови «Про
практику розгляду судами трудових
спорів». При працевлаштуванні осіб, які
підлягають вивільненню у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, переведення робітників, які
підлягають вивільненню, на вакантні
посади і робочі місця не діють правила
про переважне право на залишення на
роботі, що встановлені ст.42 КЗпП
України. Переважне право на залишення
на роботі не є тотожнім праву на
працевлаштування на нову посаду. Право
прийняття на роботу належить
працедавцеві та не підлягає судовому
врегулюванню. Приймаючи до уваги, що
позивач не надав згоди на переведення
його на запропоновані вакансії, було
прийнято рішення підготувати подання
до профспілкового комітету відділу
управління комбінату на звільнення
ОСОБА_1 від 13.01.2014 року, яке на підставі
п.3 ст.43 КЗпП України було розглянуте на
засіданні профспілкового комітету
управління ПАТ «ММК імені Ілліча».
Позивач на засіданні не був присутній,
про дату та час був заздалегідь
проінформований, про що свідчать
повідомлення від 24.01.2014 року та від
28.01.2014 року. На засіданні, яке відбулось
28.01.2014 року, профспілковий комітет
надав згоду на розірвання трудового
договору згідно із ст.43 КЗпП України з
начальником бюро адміністративного
контролю відділу режиму, контролю та
профілактики Управління безпеки
ОСОБА_1 Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі скорочення штату
працівників. Звільнення з цієї
підстави допускається, якщо неможливо
перевести працівника за його згодою на
іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України). Таким
чином, ПАТ «ММК імені Ілліча» виконав
усі передбачені законодавством вимоги
у разі звільнення за п.1 ст.40 КЗпП
України, прийняло рішення щодо
змінення організаційної структури
комбінату шляхом прийняття
відповідного наказу, попередило
позивача не пізніше ніж за два місяці
про ліквідацію управління безпеки, і як
наслідок, скорочення штату
працівників,позивачу неодноразово , а
саме регулярно упродовж року
пропонували вакансії, від яких він
постійно відмовлявся, про що свідчать
протоколи засідань коміссії
Управління безпеки та контролю , та на
звільнення позивача за ч.1 ст40 КЗпП
України комбінат отримав згоду
профспілкового комітету. Представники
відповідача просили суд відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в
повному обсязі.

Суд, вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, прийшов
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

У відповідності із положеннями статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності, тощо) , які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню для цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Як встановлено судом та вбачається із
матеріалів справи , відповідно до
диплому серії НОМЕР_1, виданого 12.06.1979
року ОСОБА_1 закінчив повний курс
Донецького політехнічного інституту
за спеціальністю «Автомобілі та
автомобільне господарство» та отримав
кваліфікацію інженера-механіка.

Відповідно до диплому про
перепідготовку серії НОМЕР_2, виданого
17.06.2005 року, ОСОБА_1 закінчив факультет
післядипломної освіти Донецького
державного університету управління за
спеціальністю 7.050201 «Менеджмент
організацій», отримав кваліфікацію
менеджер-економіст.

В судовому засідання встановлено, що
позивач ОСОБА_1 перебував з 10.12.2002 року у
трудових відносинах із ПАТ «ММК імені
Ілліча», що підтверджується
відповідними записами трудової книжки
позивача, згідно з якими 10.12.2002 року
прийнятий у ВВО заступником начальника
(наказ №198-к від 09.12.2002 року), 05.02.2007 року
переведений там же заступником
начальника відомчої воєнізованої
охорони (по об'єктам Управління
громадського харчування та
агрокомплексу (наказ №53 від 05.02.2007
року), 23.03.2011 року переведений в
Управління безпеки заступником
начальника відділу по об'єктам
Управління громадського харчування та
агрокомплексу відділу охорони (наказ
№75-к від 22.03.2011 року), 14.11.2011 року
переведений там же начальником бюро
(бюро адміністративного контролю)
відділу режиму контролю та
профілактики (наказ №229-к від 11.11.2011
року).

01.03.2013 року на підприємстві був виданий
наказ №151 «Про зміни організаційної
структури ПАТ «ММК імені Ілліча» за
підписом Генерального директора
підприємства.

Згідно п.2 наказу №151 «Про зміни
організаційної структури ПАТ «ММК
імені Ілліча» від 01.03.2013 року була
передбачена ліквідація Управління
безпеки, де працював позивач.

Пунктом 3 наказу №151 «Про зміни
організаційної структури ПАТ «ММК
імені Ілліча» від 01.03.2013 року було
передбачено створення управління
безпеки та контролю. Обов'язок
ознайомити працівників підлеглих
структурних підрозділів під підпис був
покладений, зокрема на директора по
безпеці Комісарова Е.А. (п.11 наказу).
Таким чином, було ліквідовано сім
відділів у складі Управління безпеки
комбінату та створено п'ять відділів у
складі управління безпеки та контролю,
що підтверджується штатним розкладом,
який діяв з 01.07.2012 року і тим, який
затверджено 01.03.2013 року та Положеннями
про «Управління безпеки», «Управління
безпеки та контролю».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення
з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї
статті, допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 492 КЗпП України
передбачено, що одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

19 березня 2013 року ОСОБА_1 під розписку
було повідомлено про зміни
організаційної структури ПАТ «ММК
ім.Ілліча» та про скасування займаної
ним посади начальника бюро
адміністративного контролю відділу
режиму, контролю та профілактики, та
про те, що він підлягає вивільненню не
раніше, ніж через два місяці з моменту
повідомлення в службу зайнятості
інформації про це, і цей факт ним не
заперечується та підтверджується
матеріалами справи (а.с. 19)

Розпорядженням № 191/109-р від 01 квітня 2013
року на підприємстві було створено
комісію з розгляду кандидатур
працівників, що підлягають вивільненню
з наступним працевлаштуванням у складі
8 осіб (а.с. 174-175).

На першому засіданні комісії 03 квітня
2013 року позивача було ознайомлено з
усіма вакантними посадами станом на 01
квітня 2013 року, які існували і на час
його попередження 19 березня 2013 року,
від яких він відмовився, що
підтверджується протоколом засідання
комісії Управління безпеки та
контролю. (а.с.67-71)

За змістом ст.49-2 КЗпП України одночасно
з попередженням про звільнення у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці власник або
уповноважений ним орган пропонує
працівникові іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Отже, роботодавець дотримав умови ст.49-2
КЗпП, оскільки позивач був
ознайомлений на час попередження про
звільнення з усіма вакантними
посадами.

Крім того, 21 травня 2013 року на засіданні
комісії позивача було повторно
ознайомлено з усіма вакантними
посадами станом на 14 травня 2013 року, від
яких він відмовився, що
підтверджується протоколом засідання
комісії Управління безпеки та контролю
(а.с.72-78).

07 серпня 2013 року на засіданні комісії
позивача було повторно ознайомлено з
усіма вакантними посадами станом на 06
серпня 2013 року, від яких він відмовився,
що підтверджується протоколом
засідання комісії Управління безпеки
та контролю (а.с. 79-87).

11 вересня 2013 року на засіданні комісії
позивача було повторно ознайомлено з
усіма вакантними посадами станом на 09
вересня 2013 року, від яких він
відмовився, що підтверджується
протоколом засідання комісії
Управління безпеки та контролю (а.с.
88-97).

17 грудня 2013 року на засіданні комісії
позивача було повторно ознайомлено з
усіма вакантними посадами станом на 16
грудня 2013 року в тому числі у відділ
спеціалізованого управлінського
контролю, бюро внутрішнього контролю,
бюро інформації, бюро аналізу
діяльності, на якому ОСОБА_1 погодився
на перевід начальником бюро аналізу
діяльності (а.с.98-100) , але , як
встановлено в судовому засіданні
позивачу було відмовлено в переведенні
начальником бюро аналізу діяльності,
оскільки він не має практичного
досвіду на протязі двох років
керівника з організації колективної
роботи у сфері контролю за виробничою
та фінансово-економічною діяльністю на
крупному металургійному підприємстві.

08 січня 2014 року на засіданні комісії
позивача було повторно ознайомлено з
усіма вакантними посадами станом на 03
січня 2014 року, від яких він відмовився
(а.с. 101-102).

Таким чином , з урахуванням наведеного,
посилання позивача і його
представників на те, що ОСОБА_1 не було
ознайомлено у день попередження з
вакантними посадами, які він мав
займати за своєю кваліфікацією і
спеціальністю не відповідає
обставинам справи і не є підставою для
задоволення позовних вимог.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що
при скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Проте ОСОБА_1 не скористався та не
реалізував його, шляхом подання
відповідачу відповідної письмової
заяви про переведення на іншу вакантну
посаду з числа тих, що з'явились у новій
організаційній структурі
підприємства, як це зробили інші
працівники Управління безпеки, які
підлягали вивільненню та відмовився
від вакансій, які були у наявності
станом на 01 квітня 2013 року, на 14 травня
2013 року, на 06 серпня 2013 року, 09 вересня
2013 року, 16 грудня 2013 року , 03 січня 2014
року та пропоновані йому, але не
влаштовували його з причини
нерівноцінності з попередньою
вивільненою посадою начальника
відділу, та розміром окладу.

В судовому засіданні встановлено , що
позивач дав згоду на працевлаштування
його на посаду начальника бюро аналізу
діяльності відділу спеціалізованого
управлінського контролю Управління
безпеки та контролю, однак йому було
відмовлено з тих підстав , що він не має
практичного досвіду на протязі двох
років керівника з організації
колективної роботи у сфері контролю за
виробничою та фінансово-економічною
діяльністю на крупному металургійному
підприємстві. Оцінка поняття
кваліфікації як такої , що включає в
себе не лише освітній рівень
працівника та стаж його роботи, а і
здатність виконувати особливі
доручення, то це поняття є оціночним та
такого рівня кваліфікації позивача не
було встановлено.

Діюче законодавство не зобов'язує
відповідача запропонувати позивачу
посаду із збереженням окладу.
Ненадання позивачу переважного права
на залишення на роботі як працівника з
більш високою кваліфікацією, на що
також як на підставу для поновлення на
роботі посилається ОСОБА_1, не свідчить
про незаконність звільнення, оскільки
таке право на підставі ч.1 ст.42 КЗпП
України надається при скороченні
чисельності чи штату працівників, а
посада, яку займав позивач до
звільнення, не скорочувалась. На
підприємстві відбулися зміни в
організації виробництва і праці, які
призвели до скорочення чисельності та
штату працівників.

Питання про доцільність залишення
позивача на роботі суд обговорювати не
повинен, що також роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у ч.4 п.19
постанови «Про практику розгляду
судами трудових спорів», згідно з яким
судам слід мати на увазі, що при
проведенні звільнення власник або
уповноважений ним орган вправі в межах
однорідних професій і посад провести
перестановку (перегрупування)

працівників і перевести більш
кваліфікованого працівника, посада

якого скорочується, з його згоди на
іншу посаду, звільнивши з неї

з цих підстав менш кваліфікованого
працівника. Якщо це право не

використовувалось, суд не повинен
обговорювати питання про

доцільність такої перестановки
(перегрупування).

При працевлаштуванні осіб, які
підлягають вивільненню у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, переведення робітників, які
підлягають вивільненню, на вакантні
посади і робочі місця не діють правила
про переважне право на залишення на
роботі, що встановлені ст.42 КЗпП
України. Переважне право на залишення
на роботі не є тотожнім праву на
працевлаштування на нову посаду. Право
прийняття на роботу належить
працедавцеві та не підлягає судовому
врегулюванню.

Приймаючи до уваги, що позивач не дав
згоди на переведення його на
запропоновані вакансії, а
профспілковий комітет управління ПАТ
«ММК ім.Ілліча» розглянувши подання
адміністрації, на своєму засіданні
28.01.2014 року, протокол №129, на яке було
запрошено позивача повідомленнями,
дав згоду на розірвання з ним трудового
договору за п.1ст.40 КЗпП України (а.с. 110).

Наказом №71-к від 13.02.2014 року позивача
було звільнено з посади начальника
бюро відділу режиму контролю та
профілактики 14.02.2014 року у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці за п.1ст.40 КЗпП України. (а.с.12).

Відповідно до пункту 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із
подальшими змінами), при розгляді справ
про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясувати, з яких підстав
проведено звільнення

працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх

відповідність законові.

Відповідно до пункту 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із
подальшими змінами), розглядаючи
трудові спори, пов'язані із звільненням
за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
на іншу роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, чи не
користувався вивільнюваний працівник
переважним правом на залишення на
роботі та чи попереджувався він за два
місяці про наступне вивільнення.

Посилання позивача та його
представників на те, що на підприємстві
фактично не відбулося скорочення
чисельності штату, що після
попередження позивача на роботу
прийнято 16 сторонніх осіб у
новоутворене Управління безпеки і
контролю, на які він мав переважне
право, але зайняті ними вакансії в
порушення вимог закону останньому не
були запропоновані, є неспроможними,
спростовуються наказами №95 від 06.02.2013
року і №151 від 01.03.2013 року про зміни в
організації виробництва і праці на
підприємстві.

Крім того, при працевлаштуванні осіб,
які підлягають вивільненню у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, переведення робітників, які
підлягають вивільненню, на вакантні
посади і робочі місця не діють правила
про переважне право на залишення на
роботі, що встановлені ст.42 КЗпП,
оскільки переважне право на залишення
на роботі не є тотожнім праву на
працевлаштування на нову посаду.

Право прийняття на роботу належить
працедавцеві та не підлягає судовому
врегулюванню.

Відповідно до положень ст.62, ч.3ст.64 ГК
України підприємство самостійно
визначає свою організаційну структуру,
визначає кадрову політику, встановлює
чисельність працівників, штатний
розпис та підбирає на вакантні посади
кваліфікованих спеціалістів, що
закріплено Статутом ПАТ «ММК
ім.Ілліча».

При таких обставинах , з урахуванням
наведеного, встановлених обставин
справи та вимог закону, суд вважає, що
відповідачем при звільненні позивача
були дотримані всі умови, передбачені
діючим законодавством України, наказ
про його звільнення з роботи на п.1 ст.40
КЗпП є законним і підстав для його
скасування та поновлення позивача на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди не має,
оскільки позивачу, перед звільненням
неодноразово пропонувались всі
вакантні посади у тому числі вакантні
посади у новоутвореній структурі, які
були включені у штатний розпис, але він
відмовився від них і за весь час
працевлаштування (березень 2013 року -
лютий 2014 року) не звернувся із заявою до
відповідача про переведення його на
будь яку роботу, у тому числі і в
новоутворене Управління безпеки і
контролю ПАТ «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»,
чисельністю більш ніж 30000 працівників,
на звільнення позивача надана згода
профспілковим комітетом.

Відповідно до ст. 10 , 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін , кожна
сторона зобов'язана довести обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Тому , розглядаючи цивільну справу , суд
у відповідності зі ст.. 10, 11 ЦПК України
виходив з принципу змагальності й
рівності сторін у поданні доказів , а
також розглядав спір в межах заявлених
позовних вимог і на підставі
представлених ними доказів.

У відповідності з положеннями ст..60 , ч.3
ст.61 ЦПК України кожна сторона
зобов"язана довести ті обставини , на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень . Докази
подаються сторонами та іншими особами ,
які беруть участь у справі
,доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

При таких обставинах , суд вважає , що
позивач ОСОБА_1 та його представники в
даній справі не надали суду жодних
переконливих доказів на підтвердження
заявлених вимог та, таким чином, суд
прийшов до висновку, що в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча про скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, слід
відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 209, 214, 215
ЦПК України, ст.ст. 40, 49-2, 235, 237-1 КЗпП,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 06 листопада 1992
року № 9 , суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча про визнання дій
незаконними, скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди - відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський райсуд м. Маріуполя.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: С. А. Кашицька