Справа № 495/8017/14-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

22 грудня 2014 року м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Матяш
Т.Л.,

при секретарі - Левченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Білгород-Дністровському
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Шабівської сільської
ради, третя особа - орган опіки та
піклування служби у справах дітей
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації про
відібрання малолітніх дітей у
сторонніх осіб, зобов'язання не чинити
перешкоди, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Шабівської сільської
ради, третя особа - орган опіки та
піклування служби у справах дітей
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації про
відібрання малолітніх дітей у
сторонніх осіб, зобов'язання не чинити
перешкоди, стягнення моральної шкоди
та просить суд:

відібрати малолітніх дітей, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 від
сторонніх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
передати батьку - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3;

зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити
перешкод у відібранні малолітніх дітей
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та у передачі їх батьку
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3;

стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Шабівської
сільської ради на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень
солідарно;

стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Шабівської
сільської ради на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний код НОМЕР_1) витрати
на правову допомогу у розмірі 7000 (сім
тисячі) гривень солідарно;

стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Шабівської
сільської ради на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові
витрати.

В обґрунтування своїх вимог, позивач
зазначає, що він проживав у
незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, а
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є їхніми доньками.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_6 померла. Після
її смерті, ОСОБА_2, яка доводиться
матір'ю ОСОБА_6 та бабусею малолітніх
дітей, разом з

своїм співмешканцем ОСОБА_3 забрали до
себе дітей та відмовляються повертати
їх батьку, мотивуючи тим, що позивач
поганий батько і повинен бути
позбавлений батьківських прав.

Бажаючи повернути дітей, ОСОБА_1
звертався з відповідними заявами до
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації, де йому було
рекомендовано звернутися до суду з
відповідними вимогами. Також, позивач
писав заяву про повернення дітей до
Шабівської сільської ради, яка була
залишена без розгляду та винесено
рішення про доцільність позбавлення
позивача батьківських прав відносно
малолітніх доньок.

На даний момент позивач має власне
помешкання - квартиру, умови якої
дозволяють дітям проживати в ній. Крім
того, мати позивача проживає поряд з
ним, у сусідній квартирі, тому вона може
надавати допомогу у вихованні дітей. До
кримінальної відповідальності
відповідач не притягувався, офіційно
працевлаштований.

Також, позивач зазначає, що не бажає
створювати перешкоди ОСОБА_2 у
спілкуванні з онуками. Позивач любить
своїх дітей і бажає їх особисто
виховувати.

Зухвалі та незаконні дії відповідачів,
зі слів позивача, завдали йому моральну
шкоду, а саме, призвели до душевного
болю, моральних страждань, негативних
емоцій, порушенню звичайного укладу
життя, і все через нехтування його
батьківськими правами відповідачами.
Тому, позивач просить суд стягнути з
відповідачів розмір моральної шкоди,
яку він оцінив в 10 000 гривень.

Позивач та його представник - ОСОБА_7, у
судовому засіданні підтримали
заявлені позовні вимоги та просили суд
їх задовольнити.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилась,
її представник - ОСОБА_8, у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог.

ОСОБА_3 у судовому засіданні
заперечував проти задоволення вимог,
мотивуючи тим, що позивач належним
чином не виконує свої обов'язки батька,
його помешкання не є задовільним для
проживання малолітніх доньок, з матір'ю
дітей вони не жили у злагоді, постійно
сварились та для самих дітей краще буде
якщо вони залишаться проживати з
бабусею і з ним.

Представник Шабівської сільської ради
у судове засідання не з'явився, про час
та місце слухання справи сповіщався
належним чином.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
надані докази, вислухавши доводи
сторін суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 проживав однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у позивача та ОСОБА_6
народилась донька - ОСОБА_5, що
вбачається з свідоцтва про народження
серії НОМЕР_3, актовий запис № 10, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась друга
дитина - ОСОБА_4, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_4, актовий запис № 11.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року мати дітей - ОСОБА_6
померла. Після чого, мати ОСОБА_6 -
відповідач ОСОБА_2, та її співмешканець
- ОСОБА_3, забрали дітей до себе на
виховання та відмовляються передати
дітей батькові - позивачу, мотивуючи
тим, що позивач поганий батько та не
зможе належним чином займатись
вихованням доньок та забезпечити їх
достойним рівнем життя.

Відповідно ч.1-2 ст. 163 СК України, батьки
мають переважне право перед іншими
особами на те, щоб малолітня дитина
проживала з ними. Батьки мають право
вимагати відібрання малолітньої
дитини від будь-якої особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду.

Аналізуючи зазначені вище норми
законодавства, що регулюють
правовідносини, які склалися між
сторонами та є предметом розгляду, суд
приходить до висновку, що потреба
дитини проживати разом з батьками, а не
з іншими родичами, є природною. Ні баба,
ні дід не здатні забезпечити того
середовища, яке створюють батько і
мати. Тому батьки мають переважне право
перед іншими особами на те, щоб
малолітня дитина проживала з ними.

Згідно із Конвенцією про права дитини,
ратифікованою Постановою ВР від 27.02.1991
року, виходячи із рівності прав матері
та батька, у пункті 1 статті 9
проголосила правило, за яким дитина не
повинна розлучатися з батьками в
супереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли таке розлучення
необхідне в найкращих інтересах
дитини.

З матеріалів справи, а саме з договору
дарування частини житлового будинку
серії ВМС № 995754, реєстровий номер 511 та
договору про внесення змін, вбачається,
що у позивача є власна квартира, що
знаходиться по АДРЕСА_2, тому він в
змозі забезпечити своїх малолітніх
дітей гідними житловими умовами. Також,
позивач має офіційну роботу, а значить
і стабільний заробіток, що дає йому
можливість матеріально утримувати
дітей.

Відповідно до норм Сімейного кодексу
України кожний із батьків зобов'язаний
піклуватися про здоров'я дитини, її
фізичний, духовний та моральний
розвиток, проявляти у відношенні неї
батьківське піклування, зобов'язаний
виховувати та утримувати дитину до її
повноліття. Здійснення батьками своїх
прав та виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в
дусі поваги до прав та свобод інших
людей, любові до своєї сім'ї та родини,
свого народу, своєї Батьківщини. Батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток. Батьки зобов'язані
забезпечити здобуття дитиною повної
загальної середньої освіти, готувати
її до самостійного життя. Батьки
зобов'язані поважати дитину. Передача
дитини на виховання іншим особам не
звільняє батьків від обов'язку
батьківського піклування щодо неї ( ст..
150 СК України).

Відповідачами не були представлені
докази та в судовому засіданні не було
встановлено, що позивач не здатний
піклуватись та утримувати малолітніх
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, або, що існують
причини наявність яких суперечить
інтересам дітей та може призвести до
погіршення життєвих умов.

Навпроти, своїми діями позивач показав
свою небайдужість до малолітніх
доньок, їхньої долі, проявив
стурбованість щодо їхнього утримання
та бажання забезпечити їх гідними
умовами проживання і розвитку.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, позивач зазначає, що не буде
створювати перешкоди для бабусі -
ОСОБА_2 у спілкуванні та турботі
онуками.

Одночасно, суд зазначає, що батько -
позивач по справі, та ОСОБА_2, з якою
діти проживають після смерті матері,
повинні прикласти сумісні зусилля для
мінімізації дискомфорту та адаптації
дітей в нових умовах проживання.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення з відповідачів на його
користь моральної шкоди в розмірі 10 000
гривень, суд вважає їх безпідставними,
не доведеними та такими, що ґрунтуються
на негативних емоціях, що були
викликані діями відповідачів та
конфліктною ситуацією з ними.

Позивач вказує, що своїми зухвалими та
незаконними діями відповідачі
заподіяли йому досить велику моральну
шкоду. Вони позбавили його можливості
спілкуватись з дітьми, ганьблять його
перед мешканцями села. Цинічне
нехтування його батьківськими правами
викликає у позивача душевний біль,
моральні страждання, переживання та
негативні емоції. Однак, в матеріалах
справи відсутні будь-які докази
наявності негативних наслідків у
позивача сама з вини відповідачів, що
свідчіть про надуманість та
безпідставність тверджень позивача.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, дією
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Як роз'яснив Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р.
в п. 5 постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" обов'язковому
з'ясуванню при вирішені спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана, наявність причинного
зв'язку між шкодою та протиправними
діями заподіювана та вини останнього в
її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Таким чином, у разі задоволення вимоги
про стягнення моральної шкоди на
користь позивача суд повинен бути
впевненим в наявності такої шкоди,
наявність причинного зв'язку між
шкодою та протиправними діями
заподіювання та вини відповідачів в її
заподіянні. Однак, в судовому засіданні
позивач та його представник не надали
та в матеріалах справи відсутні
будь-які докази, що підтверджують факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, тому суд вважає
за необхідне відмовити в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Щодо вимог про стягнення з
відповідачів витрат на правову
допомогу в розмірі 7000 гривень, суд
зазначає наступне. Дана позовна заява
була подана позивачем до суду 30.10.2014
року та розглянута 22.12.2014 року, за цей
час було призначено три судових
засідання, два з яких було проведено,
тому, враховуючи кількість
процесуальних дій, що були здійснені
представником позивача, в тому числі,
характер та виготовлення відповідних
заяв, суд вважає розмір витрат на
правову допомогу - 7000 гривень,
неспіврозмірним та не обґрунтованим, а
квитанцію про отримання коштів та
розрахунок витрат на правову допомогу,
який склав сам представник позивача,
суд не вважає належним та достовірним
доказом обґрунтованості заявленої
суми.

З таких підстав, суд вважає за
необхідне позовну вимогу про стягнення
витрат на правову допомогу
задовольнити частково, а саме, стягнути
з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача
3000 гривень.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18.12.2009 року "Про судове рішення у
цивільній справі", оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, то суд повинен встановити,
чи були порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси цих
осіб, а якщо були, то вказати, чи є
залучений у справі відповідач
відповідальним за це.

Однак, суду не зрозуміло та позивачем
не доведено як само Шабівська сільська
рада порушує та оспорює його права на
відібрання дітей у сторонніх осіб чи як
Шабівська сільська рада створює йому
перешкоди при виконанні батьківських
обов'язків та користуванні
батьківськими правами. Таким чином, на
думку суду, вимоги про стягнення з
Шабівської сільської ради на користь
позивача моральної шкоди, витрат на
правову допомогу та судових витрат є
безпідставними, тому не можуть бути
судом задоволені.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно д ч.1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею документально
підтверджені судові витрати, тому з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід стягнути на
користь позивача судовий збір у
розмірі 348,75 гривень.

Суд, оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку
про необхідність частково
задовольнити позовні вимоги.

Керуючись Конвенцією про права дитини,
ратифікованою Постановою ВР від 27.02.1991
року, ст..150, 163 Сімейного Кодексу
України, ст.. 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11,
60, 84, 88, 130, 209, 212, 214 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Відібрати малолітніх дітей, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 від
сторонніх осіб - ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4,
яка проживає за адресою: АДРЕСА_1),
ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживає за
адресою: АДРЕСА_3) та передати батьку -
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний
код НОМЕР_1), який проживає за адресою:
АДРЕСА_2.

Зобов'язати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, яка
проживає за адресою: АДРЕСА_1) та ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_6, який проживає за адресою:
АДРЕСА_3) не чинити перешкод у
відібранні малолітніх дітей ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
у передачі їх батьку ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний код
НОМЕР_1), який проживає за адресою:
АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
код НОМЕР_2) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який
проживає за адресою: АДРЕСА_3) на
користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код
НОМЕР_1) витрати на правову допомогу у
розмірі 3000 (три тисячі) гривень
солідарно.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
код НОМЕР_2) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, який
проживає за адресою: АДРЕСА_3) на
користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код
НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 348
(триста сорок вісім) гривень 75 коп.

В задоволенні позову в іншій частині -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя