________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/1351/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Коваленко
О.Б.

за участю секретарів Маценко В.В.,
Мельничуковської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в Київському районному суді
м. Одеси цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до департаменту міського
господарства Одеської міської ради, КП
«ОМБТИ та РОН», Одеської міської ради,
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання недійсним розпорядження
та свідоцтва про право власності на
домоволодіння, визнання недійсним
рішення Одеської міської ради та
скасування державних актів на земельну
ділянку, зобов'язання КП «ОМБТІ та
РОН»скасувати реєстрацію та здійснити
реєстрацію, визнання права власності,
визнання недійсним договору дарування,
визнання недійсної угоди про
землекористування, визначення
землекористування та виділення в
натурі частини житлового будинку, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
треті особи ОСОБА_1, Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
виконавчий комітет Одеської міської
ради, департамент міського
господарства Одеської міської ради про
визнання недійсним розпорядження та
зобов'язання знести збудовані
приміщення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси
надійшли позови стосовно
домоволодіння АДРЕСА_1. Під час
розгляду справи позовні вимоги були
неодноразово уточнені, в останній
редакції заявлені наступні позивні
вимоги.

ОСОБА_1 звернулася з позовом (т. 1, а.с. 3-5,
12-15, 237-239) про: визнання недійсними
правоустановчих документів, в частині
власника, відносно прибудов літ.: а-1 та
літ.: а-4, за адресою: АДРЕСА_1; скасування
державних актів на право власності на
зазначену земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнання права
власності на прибудови літ.: а-1 та літ.:
а-4, за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язання
реєстраційної служби зареєструвати
зазначені прибудови на своє ім'я;
виділення в натурі частку у спільному
майні; визначення порядку користування
земельною ділянкою на якій
розташований будинок АДРЕСА_1 та
стягнення грошової компенсації за
частку у спільному майні.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1
обґрунтовувала тим, що відповідно до
рішення апеляційного суду Одеської
області від 05 квітня 2006 року (т.1, а.с. 6-7),
вона є співвласником домоволодіння
АДРЕСА_1. Право власності у неї виникло
внаслідок прийняття спадщині
(спадкової трансмісії) у розмірі 1/6
частини від свого батька ОСОБА_4,
померлого у 1981 році.

Спірні прибудовані кімнати, а саме: 3-1
кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова
кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда,
площею 6,6 кв.м. у будинку АДРЕСА_1
збудувала вона спільно зі своїм
батьком та чоловіком у 1984-1985 роки та
внаслідок створення майна у неї
виникло право особистої приватної
власності на ці прибудови. ОСОБА_1
вважає, що для захисту її права на
особисту приватну власності у вигляді
спірних кімнат необхідно скасувати
правоустановчі документи відносно
зазначених кімнат, в частині власника,
та визнати право власності за нею.

Як співвласник будинку вона просить
виділити в натурі на місцевості свою
частку мана у будинку з урахуванням
того, що кімнати: 3-1 кухня, площею 9,9
кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.
(літ.: «а-1»); 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м.
(літ.: а-« 4»), за адресою: АДРЕСА_1, є її
особиста приватна власність. Також
вона є співвласником 1/6 домоволодіння
за зазначеною адресою. ОСОБА_1 вважає,
що порядок користування земельної
ділянкою необхідно визначати також
виходячи із того, що у неї в особистій
приватній власності є спірні кімнати, а
також 1/6 частина у домоволодінні.
Різницю у площі у спільному майні,
ОСОБА_1 вважає необхідним стягнути
солідарно з інших співвласників,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред'явили зустрічний
позов до ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 146-148), в якому
просять визначити для ОСОБА_1 порядок
користування домоволодінням за
адресою: АДРЕСА_1, а також земельною
ділянкою на якій розташований
зазначений будинок.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнають, що ОСОБА_1 є
співвласником 1/6 частині будинку
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, але
не визнають обставини виникнення у
останній особистої приватної
власності на кімнати: 3-1 кухня, площею 9,9
кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.;
3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. у зазначеному
домоволодінні. Також вони вважають, що
необхідно визначити порядок
користування частиною будинку та
земельної ділянки виключно
пропорційно долі ОСОБА_1 у
співвласності, а саме у розмірі 1/6
частині. Збільшення долі ОСОБА_1 у
спільному майні, за рахунок визнання
особистої приватної власності на
спірні приміщення, вони, як
співвласники, не визнають.

ОСОБА_3 пред'явив позов до ОСОБА_2 про
знесення кімнати: 3-1 кухня, площею 9,9
кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.;
3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21-22), якій об'єднано в
одне провадження. Обґрунтовує свої
вимоги тим, що прибудови негативно
впливають не несучі конструкції усього
будинку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник свій уточнений позов
підтримали у повному обсязі, просили
його задовольнити. Зустрічний позов
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення
порядку користування домоволодінням
та зустрічний позов ОСОБА_3 про
знесення самовільно збудованих
прибудов ОСОБА_1 не визнала, просила
відмовити у позові в повному обсязі.

ОСОБА_3 та його представник свій
уточнений позов про встановлення
порядку користування підтримали у
повному, просили його задовольнити у
повному обсязі. Також ОСОБА_3 та його
представник підтримали позов про
знесення самовільно збудованих
прибудов. Уточнений позов ОСОБА_1
визнали в частині права позивачки на 1/6
частину спірного домоволодіння з
урахуванням спірних приміщень, в іншій
частині уточнений позив ОСОБА_1 не
визнали.

ОСОБА_2 свій уточнений позов про
встановлення порядку користування
підтримала, просила його задовольнити
у повному обсязі. Уточнений позов
ОСОБА_1 визнали в частині права
позивачки на 1/6 частину спірного
домоволодіння, в іншій частині
уточнені позивні вимоги ОСОБА_1 не
визнала. Позов ОСОБА_3 про знесення
самовільно збудованих прибудов вважає
за необхідним залишити на розгляд суду.

Управління ЖКГ виконкому Одеської
міськради в судове засідання не
з'явилась про час та місце слухання
справи повідомлена належним чином.

Одеська міська рада в судове засідання
не з'явилась про час та місце слухання
справи повідомлена належним чином.

Київська районна адміністрація ОМР
уточнений позов ОСОБА_1 та зустрічний
позов ОСОБА_3 про знесення самовільно
збудованих прибудов не визнала у
повному обсязі. Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3
підтримала.

Реєстраційна служба Одеського
міського управління юстиції Одеської
області в судове засідання не з'явилась
про час та місце слухання справи
повідомлена належним чином.

Оцінивши доводи та заслухавши
пояснення сторін, дослідивши наявні у
справі докази, суд дійшов до висновку,
що позов ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про встановлення порядку
користування підлягає задоволенню у
повному обсязі, зустрічний позов
ОСОБА_3 про знесення самовільно
збудованих прибудов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено
наступне.

15 грудня 1959 року актом прийняття в
експлуатацію індивідуального
домоволодіння прийнято в експлуатацію
домоволодіння загальною площею 119 кв.м.
Домоволодіння прийнято в експлуатацію
на ім'я ОСОБА_5 (т-2, а.с. 126). Відповідно
зазначеного акту, домоволодіння
прийнято в експлуатацію відповідно
договору на право забудови від 27 грудня
1955 року (т-2, а.с.123). Відповідно до
договору про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального будинку
на праві особистої власності від 27
грудня 1955 року, ОСОБА_5 надано під
будівництво земельну ділянку площею 1
400 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1. В
наступному пос. Чубаївка був
приєднаний до міста Одеса та змінено
назву та нумерацію на АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що за життя
власника домоволодіння та користувача
земельної ділянки, за вищевказаною
адресою, до будинку прибудовані
приміщення: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2
житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4
веранда, площею 6,6 кв.м. Про це свідчать
технічний паспорт на будинок складений
у 1980 році (т-1, а.с.25-27).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 01 липня 1988
року (т-2, а.с. 124-125), ОСОБА_2 прийняла
спадщину у вигляді житлового будинку
по АДРЕСА_1, який складається із будинку
житловою площею 62,9 кв.м. та надвірних
споруд: «Б» вбиральня, І мощення, 1-3
огорожа, розташованих на земельної
ділянки 1 363 кв.м., яка належала
померлому на підставі договору про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального будинку на праві
особистої власності, затвердженої
Першою одеською нотаріальною конторою
27 грудня 1955 року по реєстру №2-11799,
зареєстрованого в Одеському
міжміському бюро технічної
інвентаризації в книзі №5 на сторінці
106, №1963.

Також у свідоцтві про прийняття
спадщини за заповітом вказано, що на
земельній ділянці наявні самовільно
збудовані прибудові, але вони не
прийняті до складу спадщини. Таким
прибудовами були: літ. «а2» веранда, літ.
«а4» прибудова, «В» сарай, «Г» літня
кухня, «Д» душ.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що на момент смерті ОСОБА_5 на земельної
ділянки, за адресою: АДРЕСА_1, були
збудовані спірні кімнати, але вони не
могли бути прийняти спадкоємцями у
спадщину як об'єкти нерухомості.

01 жовтня 2001 року винесено
розпорядження Київської районної
адміністрації ОМР під №2057 (т-1, а.с. 8),
відповідно якого прийнято в
експлуатацію самовільні прибудови:
літ. «а4» площею - 14,4 кв.м., житлова
кімната 3-2, площею - 9,1 кв.м., кухня 3-1,
площею - 9,9 кв.м. гараж літ.: «В», сарай
літ.: «Е» на ім'я спадкоємниці ОСОБА_5 -
ОСОБА_2. Відносно літ.: «В», сарай літ.:
«Е» позовні вимоги сторонами заявлені
не були.

14 лютого 2002 року на ім'я ОСОБА_2 видано
свідоцтво про право власності на
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке
зареєстроване в КП «БТІ та РОН» (т-1, а.с.
9).

03 квітня 2002 року між ОСОБА_2 та її сином
ОСОБА_3 укладений договір дарування 3/4
частин домоволодіння за
вищезазначеною адресою.

30 жовтня 2003 року ОСОБА_3 отримав
держаний акт права власності на землю
на земельну ділянку площею 0,0530 га. за
адресою: АДРЕСА_1 (т-1, а.с. 31).

14 липня 2004 року ОСОБА_2 отримала
держаний акт права власності на землю
на земельну ділянку площею 0,0831 га. за
адресою: АДРЕСА_1 (т-1, а.с. 30).

05 квітня 2006 року апеляційним судом
Одеської області винесено рішення (т. 1 ,
а.с. 6), яким визнано частково недійсним
заповіт ОСОБА_5, посвідченого 10 квітня
1985 року нотаріусом Першої Одеської
нотаріальної контори за №5-550 у частині
розпорядження 1/6 частин домоволодіння
АДРЕСА_1. Визнано частково недійсним
свідоцтво про право на спадкування за
заповітом, посвідчене 01 червня 1988 року
за №4-3314 нотаріусом Третьої Одеської
нотаріальної контори про право ОСОБА_2
на спадщину у вигляді домоволодіння 5-В,
відносно 1/6 частині вищеназваного
домоволодіння, залишеного після смерті
ОСОБА_5. Визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/6 частину домоволодіння
АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 30
листопада 2010 року №057/2010 ЧП «ОНДЦЕД ім.
Скибинського С.С.» (т.-1, а.с. 92-128),
експертом встановлено, що 1/6 частина
домоволодіння, яка належить ОСОБА_1, без
урахування прибудованих кімнат,
складає 18,32 кв.м. Таким чином, суд
приходить до висновку, що 1/6 частина,
визнана рішенням апеляційного суду
Одеської області від 05 квітня 2006 року
складає 18,32 кв.м.

Виходячи зі змісту рішення
апеляційного суду Одеської області від
05 квітня 2006 року, судом встановлено, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з
1931 року по день смерті дружини ОСОБА_7 у
1984 році. Від браку у них було троє дітей:
перша дитина, 1934 року народження рано
померла; син - ОСОБА_4, 1938 року
народження, батько ОСОБА_1, помер у 1981
році, а також дочка ОСОБА_2 1944 року
народження (відповідачка по справі).

Судова колегія апеляційного суду
дійшла до висновку, що спірне
домоволодіння належало ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 як спільна власність, і належало
кожному з подружжя по ? частині
домоволодіння. Після смерті ОСОБА_7 у 1985
році, спадкоємцями на її частину
домоволодіння був ОСОБА_5, донька
ОСОБА_7 та онука, донька померлого сина
ОСОБА_4 - ОСОБА_1, яка набула право на 1/6
частину домоволодіння. Апеляційним
судом встановлено, що ОСОБА_1 проживала
за адресою: АДРЕСА_1 з дня народження та
продовжує проживати на теперішній час.

Відповідно до положень ст. 548 ЦК
України (у редакції 1963 року), для
набрання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина признається належною
спадкоємцю з моменту відкриття
спадщини. Таким чином, прийнята
спадщина признається власністю
спадкоємця з моменту її відкриття. Як
вказувалось вище, ОСОБА_6 мешкає у
спірному домоволодінні з моменту
народження до сьогоднішнього дня. На
момент смерті бабусі ОСОБА_8, а також
після її смерті, вона продовжувала
користуватися спірним домоволодінням,
тому згідно вищевказаних норм права,
стала власником 1/6 частини спірного
домоволодіння з моменту прийняття
спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК України визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління чи
володіння спадковим майном на протязі
шести місяців після смерті
спадкодавця.

Згідно ст. 560 ЦК України, видача
свідоцтва про право на спадщину
спадкоємцям, які прийняли спадщину
згідно діючого ЦК України в редакції
1963 року, строком не було обмежено,
тому одержання свідоцтва про право на
спадщину для таких спадкоємців не було
обов'язковим.

Виходячи із встановлених обставин
справи, в порядку положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, суд дійшов до висновку, що
ОСОБА_1, яка має право на 1/6 частину
домоволодіння, без урахування
прибудованих кімнат, які були прийняти
в експлуатацію згодом, також має право
на 1/6 частину від зазначених кімнат, як
спадкоємиця.

Судом встановлено, що кімнати: 3-1 кухня,
площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната,
площею 9,1 кв.м.; 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м.
були збудовані за життя ОСОБА_5, але
вони не були прийняті в експлуатацію
відповідно до чинного законодавства.
ОСОБА_1 мешкає та користується будинком
з дня народження, ОСОБА_2 мешкає та
користується будинком з моменту
будівництва будинку до теперішнього
часу. Після смерті ОСОБА_5 спадкоємиця
ОСОБА_2 прийняла в експлуатацію спірні
прибудови. Після прийняття в
експлуатацію прибудов вона отримала
свідоцтво на право власності, але
тільки на своє ім'я.

Положення статей 549-559 ЦК України (в
редакції 1963 року) не позбавляють право
спадкоємців прийняти спадщину, в
наступному, після реєстрації майна
(прийняття в експлуатацію). Рішенням
апеляційного суду скасовано в 1/6
частині заповіт та свідоцтво про право
на спадщину, видане ОСОБА_2 З
урахуванням того, що прибудови
прийняті в експлуатацію, спадкоємиця
ОСОБА_1 має право на визнання за нею
права власності в порядку спадкування
на спірні кімнати, у розмірі частки
своєї долі у спадковому майні, а саме 1/6
частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені
частинами першою та другою цієї статті,
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Положенням ст. 387 ЦК України
встановлено, що власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним. Відповідно
до положень ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо
майно було набуте безвідплатно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Виходячи із наведеного, ОСОБА_1 має
право витребувати у ОСОБА_2 частину
спадкового майна, у вигляді спірних
кімнат: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2
житлова кімната, площею 9,1 кв.м.; 3-4
веранда, площею 6,6 кв.м. у розмірі своєї
частки у спадковому майні. Таким чином,
суд приходить до висновку, що позов
ОСОБА_1 підлягає задоволенню у частині
визнання на нею права власності на
вищезазначені спірні кімнати у розміру
1/6 частини.

Відповідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 17
березня 2014 року №013/2014 ЧП «ОНДЦЕД ім.
Скибинського С.С.» (т.-2, а.с. 169-180), 1/6
частина від кімнат: 3-1 кухня, площею 9,9
кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м.;
3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. складає - 4,27
кв.м.

Відповідно до зазначеного висновку
експерта, можливий один варіант
порядку користування для ОСОБА_1
домоволодінням з урахуванням
прибудованих кімнат, за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно її ідеальної
частки у співвласності, а саме: Літера
а-1 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м., 3-2 житлова
кімната, площею 9,1 кв.м.; Літера а-4: 3-4
веранда, площею 6,6 кв.м.

Експертом визначено, що запропонований
варіант користування домоволодінням з
урахуванням прибудов є більшим, ніж
ідеальна частина ОСОБА_1 З зазначених
підстав, суд приходить до висновку, що
позов ОСОБА_1 в частині стягнення
солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 різницю у
вартості частки домоволодіння у
розмірі 11 660 грн. не підлягає
задоволенню. Позовні вимоги з боку
інших співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_2
про стягнення відповідної компенсації
за різницю у площі будинку. заявлені не
були, тому судом не розглядалися
питання про стягнення компенсації з
ОСОБА_1 на користь інших співвласників.

Відповідно до зазначеного висновку
експерта, можливий один варіант
порядку користування земельною
ділянкою, розташованою за адресою:
АДРЕСА_1, а саме: - від границі
огороджувального забору розташованого
з боку тупикового проїзду (від точки 2)
по прямій лінії на відстані 6,13 м. по
межі огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 5);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 6); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 10,36 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем до перетину з
кордоном огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 7);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 8); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); -
далі в тому ж напрямку по прямій лінії
на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні
житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 1-6
житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки
10); - далі в тому ж напрямку по прямій
лінії на відстані 10,37 м. внутрішній
стіні житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 3-3
житлова та 3-1 кухня до перетину з
зовнішньою стіною житлового будинку
літ. «А» і далі в тому ж напрямку по
прямій лінії (до точки 11); - з наступним
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 4,9 м до перетину з кордоном
огороджувального забору,
розташованого з боку тупикового
проїзду до початкової точки відліку (до
точки 2).

Висновком експерта також встановлено,
що визначена експертом для ОСОБА_1 у
користування земельна ділянка є
меншою ніж її ідеальна частка (1/6), отже
суд приходить до висновку, що ОСОБА_1
має право на компенсацію за різницю
площі земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України,
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Документом, який посвідчує право
власності на земельну ділянку є
державний акт, але державний акт на ім'я
ОСОБА_1 не видавався.

Відповідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 17
березня 2014 року №013/2014 ЧП «ОНДЦЕД ім.
Скибинського С.С.» (т.-2, а.с. 169-180),
експертом визначено, що розмір
грошової компенсації, яка належить
ОСОБА_1 за різницю у площі земельної
ділянки, складає 221 643 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про
стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову
компенсацію за земельну ділянку у сумі
134 228 грн. Таким чином, суд приходить до
висновку про можливість стягнути на
користь ОСОБА_1, грошову компенсацію в
межах заявлених позовом, а саме 134 228
грн.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 375 ЦК
України, власник земельної ділянки має
право зводити на ній будівлі та
споруди, створювати закриті водойми,
здійснювати перебудову, а також
дозволяти будівництво на своїй ділянці
іншим особам. Власник земельної
ділянки набуває право власності на
зведені ним будівлі, споруди та інше
нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України,
право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що з урахуванням того, що спірні
кімнати були прибудовані за життя
власника домоволодіння та користувача
земельної ділянки ОСОБА_5, який у
встановлений законом спосіб отримав
земельну ділянку під будівництво
житлового будинку, інші особи, крім
нього, не можуть набути право на
збудоване нерухоме майно на його
земельній ділянки. Також інші особи не
мали права вчиняти будівельні робити
(на час будівництва прибудованих
кімнат).

Також суд враховує ті обставини,
що ОСОБА_1 не надала до суду відповідно
документу, якій свідчив про вилучення
спірної земельної ділянку у ОСОБА_5 та
виділення цієї ділянки ОСОБА_1 під
будівництво.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона має право
особистої приватної власності у
спільному майні у вигляді спірних
кімнат, не знайшли підтвердження.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Виходячи із наведеного, показання
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про те,
що ОСОБА_1 брала участь у будівництві
прибудов, разом із своїм батьком та
чоловіком, як доказ виникнення у неї
особистої приватної власності на
спірні кімнати, суд не приймає.
Належних та допустимих доказів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_5, як власник
будинку та користувач земельної
ділянки, на момент будівництво
зазначених кімнат, надав свою згоду
вчинення будівельних дій, а також надав
згоду на виникнення у ОСОБА_1 особистої
приватної власності на спірні
прибудови - поясненнями свідків
підтверджуватися не можуть.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок» від 04 жовтня
1991 року №7, при вирішенні справ про
виділ в натурі часток жилого будинку,
що є спільною частковою власністю,
судам належить мати на увазі, що,
виходячи зі змісту ст.115 ЦК України, це
можливо, якщо кожній із сторін може
бути виділено відокремлену частину
будинку з самостійним виходом
(квартиру). Виділ також може мати місце
при наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири. Якщо виділ частки будинку в
натурі неможливий, суд вправі за
заявленим про це позовом встановити
порядок користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 30
листопада 2010 року №057/2010 ЧП «ОНДЦЕД ім.
Скибинського С.С.» (т.-1, а.с. 92-113), не
можливо технічно виділити в натурі
приміщення: 3-3 житлова площа 15,4 кв.м., 3-2
житлова площею 9,1 кв.м., 3-3 кухня площею
9,9 кв.м. и прибудова «а-4» розташовані по
АДРЕСА_1. Таким чином, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про
виділення її ідеальної частини в
натурі задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що спірні
правовідносини виникли між
спадкоємницями ОСОБА_1 та ОСОБА_2, отже
позовні вимоги відносно ОСОБА_3
підлягають задоволенню тільки в
частині порушення права ОСОБА_1 на її
частину у домоволодінні та
користуванні земельною ділянкою з боку
самого ОСОБА_3

Відповідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 17
березня 2014 року №013/2014 ЧП «ОНДЦЕД ім.
Скибинського С.С.» (т.2, а.с. 169-180), з
урахуванням запропонованого порядку
користування для ОСОБА_1 домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
здійснено розрахунок ідеальних часток
для співвласників за рахунок
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
шляхом зменшення частки ОСОБА_2 у
співвласності, з якою фактично виник
спір про право на спадкове майно. Таким
чином, суд приходить до висновку про
можливість задоволення позивних вимог
за рахунок частки ОСОБА_2 та частки у
співвласності будуть складатися: для
ОСОБА_1 - 1/6 частина, для ОСОБА_2 - 1/12
частина, для ОСОБА_3 3/4 частина.

Таким чином, суд встановив, що
право ОСОБА_3 на частину домоволодіння,
яке виникло внаслідок укладання 03
квітня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
договору дарування ? частини
домоволодіння по АДРЕСА_1, не обмежує
право ОСОБА_1, тому її позовні вимоги
про скасування зазначеного договору
дарування задоволенню не підлягають.

Відповідно опису меж до державного
акту на права власності на земельну
ділянку серія ОД №022462 виданого 14
листопада 2004 року на ім'я ОСОБА_2, її
земельна ділянку знаходиться в межах:
від А до Б, від Б до А, від В до Г, від Г до
Д, від Д до Е, від Е до Ж, від Ж до З, від З
до А.

Відповідно судової
будівельно-технічної експертизи №013/2014
від 17 березня 2014 року для ОСОБА_1 з
урахуванням її частки у домоволодінні
визначений наступний можливий порядок
користування земельною ділянкою: - від
границі огороджувального забору
розташованого з боку тупикового
проїзду (від точки 2) по прямій лінії на
відстані 6,13 м. по межі огороджувального
забору з суміжним землекористувачем
(до точки 5); - з наступним поворотом
вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м.
по межі огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 6);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем до перетину з
кордоном огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 7);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 8); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); -
далі в тому ж напрямку по прямій лінії
на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні
житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 1-6
житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки
10); - далі в тому ж напрямку по прямій
лінії на відстані 10,37 м. внутрішній
стіні житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 3-3
житлова та 3-1 кухня до перетину з
зовнішньою стіною житлового будинку
літ. «А» і далі в тому ж напрямку по
прямій лінії (до точки 11); - з наступним
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 4,9 м до перетину з кордоном
огороджувального забору,
розташованого з боку тупикового
проїзду до початкової точки відліку (до
точки 2).

Таким чином, суд приходить до
висновку, що право ОСОБА_1 на
користування земельною ділянкою
порушено видачею державного акту про
право власності на землю, виданого на
ім'я ОСОБА_12, в частині встановленого
порядку користування земельною
ділянкою для ОСОБА_1, та в цій частині
підлягає скасуванню. Також в цій
частині підлягає скасуванню запис у
Реєстрі права власності на земельну
ділянку від 14 липня 2004 року площею 0,0831
га. у розмірі зазначеної частині та
рішення Одеської міської ради від 17
березня 2002 року №837-XXIV про надання
дозволу на передачу в приватну
власність шляхом безоплатної
приватизації земельної ділянки
зазначеної у Державному акті на право
власності на землю на ім'я ОСОБА_2, в
частині розміру земельної ділянки, яка
виділяється ОСОБА_1

Відповідно опису меж до
держаного акту права власності на
землю на земельну ділянку площею 0,0530
га. виданого 30 жовтня 2003 року на ім'я
ОСОБА_3, його земельна ділянка не
порушує право ОСОБА_1 на користування
земельною ділянкою та домоволодінням.
Таким чином, суд приходить до висновку,
що позов ОСОБА_1, в частині скасування
зазначеного державного акту, та
відповідний запис у єдиному реєстрі на
ім'я ОСОБА_3, а також відповідного
рішення Одеської міської ради,
скасуванню не підлягає.

Судом встановлено, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладена угода про
порядок користування земельною
ділянкою від 04 листопада 2002 року
стосовно земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1 Відповідно схеми до цієї
угоди, суд встановив, що в визначеній
угоді, порядок користування земельної
ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
суперечить порядку користування
земельної ділянки запропонованого
експертом. Крім того, у зв'язку з тим, що
порядок користування земельною
ділянкою встановлений судом, оскаржена
угода підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209 ч. 3, 212, 213,
214-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково, зустрічний позов ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Скасувати частково, у розмірі 1/6
частини свідоцтво про право власності
№017309 видане ОСОБА_2 14 лютого 2002 року
управлінням ЖКГ ВК ОМР.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в
порядку спадкування на приміщення, які
складається з: 3-1 кухня 9,9 кв.м., 3-2
житлової кімнати 9,1 кв.м. («а-1»), 3-4
веранди 6,6 кв.м. («а-4») у розмірі 1/6
частини, що складає 4,27 кв.м., які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Скасувати в частині запис у Реєстрі
права власності на земельну ділянку
від 14 липня 2004 року, здійснений на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку від 17
березня 2004 року площею 0,0831 га. та
державний акт на право власності на
земельну ділянку від 14 липня 2004 року
площею 0,0831 га., яка розташована по
АДРЕСА_1, який виданий на ім'я ОСОБА_2 на
підставі рішення Одеської міської ради
від 17 грудня 2002 року №837-XXIV, у розмірі
112,71 кв.м., в межах: - від границі
огороджувального забору розташованого
з боку тупикового проїзду (від точки 2)
по прямій лінії на відстані 6,13 м. по
межі огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 5);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 6); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 10,36 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем до перетинання з
кордоном огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 7);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 8); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); -
далі в тому ж напрямку по прямій лінії
на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні
житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 1-6
житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки
10); - далі в тому ж напрямку по прямій
лінії на відстані 10,37 м. внутрішній
стіні житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 3-3
житлова та 3-1 кухня до перетину з
зовнішньою стіною житлового будинку
літ. «А» і далі в тому ж напрямку по
прямій лінії (до точки 11); - з наступним
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 4,9 м до перетину з кордоном
огороджувального забору,
розташованого з боку тупикового
проїзду до початкової точки відліку (до
точки 2), відповідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи №013/2014
від 17 березня 2014 року.

Визнати недійсним в частині рішення
Одеської міської ради від 17 березня 2002
року №837-XXIV про надання дозволу на
передачу в приватну власність шляхом
безоплатної приватизації земельної
ділянки зазначеної у Державному акті
на право власності на землю на ім'я
ОСОБА_2, в межах: - від границі
огороджувального забору розташованого
з боку тупикового проїзду (від точки 2)
по прямій лінії на відстані 6,13 м. по
межі огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 5);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 6); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 10,36 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем до перетину з
кордоном огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 7);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 8); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); -
далі в тому ж напрямку по прямій лінії
на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні
житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 1-6
житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки
10); - далі в тому ж напрямку по прямій
лінії на відстані 10,37 м. внутрішній
стіні житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 3-3
житлова та 3-1 кухня до перетину з
зовнішньою стіною житлового будинку
літ. «А» і далі в тому ж напрямку по
прямій лінії (до точки 11); - з наступним
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 4,9 м до перетину з кордоном
огороджувального забору,
розташованого з боку тупикового
проїзду до початкової точки відліку (до
точки 2), відповідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи №013/2014
від 17 березня 2014 року.

Встановити порядок користування для
ОСОБА_1 частиною домоволодіння
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а
саме: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова
кімната, площею 9,1 кв.м. («а-1»); 3-4
веранда, площею 6,6 кв.м. («а-4»).

Встановити порядок користування для
ОСОБА_1 частиною земельною ділянкою за
адресою: АДРЕСА_1, а саме: - від границі
огороджувального забору,
розташованого з боку тупикового
проїзду (від точки 2) по прямій лінії на
відстані 6,13 м. по межі огороджувального
забору з суміжним землекористувачем
(до точки 5); - з наступним поворотом
вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м.
по межі огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 6);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем до перетину з
кордоном огороджувального забору з
суміжним землекористувачем (до точки 7);
- з наступним поворотом вправо по
прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі
огороджувального забору з суміжним
землекористувачем (до точки 8); - з
наступним поворотом вправо по прямій
лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9 ); -
далі в тому ж напрямку по прямій лінії
на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні
житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 1-6
житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки
10); - далі в тому ж напрямку по прямій
лінії на відстані 10,37 м. внутрішній
стіні житлового будинку літ. «А» ,
розташованої між приміщеннями 3-3
житлова та 3-1 кухня до перетину з
зовнішньою стіною житлового будинку
літ. «А» і далі в тому ж напрямку по
прямій лінії (до точки 11); - з наступним
поворотом вправо по прямій лінії на
відстані 4,9 м до перетину з кордоном
огороджувального забору,
розташованого з боку тупикового
проїзду до початкової точки відліку (до
точки 2), відповідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи №013/2014
від 17 березня 2014 року.

Визнати недійсною угоду про порядок
користування земельною ділянкою від 04
листопада 2002 року, укладену між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 стосовно земельної ділянки
за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму компенсації вартості надлишкової
площі земельної ділянки, за адресою:
АДРЕСА_1, у розмірі 134 228 грн.

В решті позивних вимог ОСОБА_1
відмовити.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про знесення
самовільно збудованих приміщень
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги до
Київського районного суду м. Одеси
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Коваленко О. Б.