Єдиний унікальний номер 205/6661/14-ц
07 листопада 2014 року
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження
квартирою шляхом зняття з реєстрації
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження квартирою шляхом зняття
з реєстрації місця проживання.
В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив, що ОСОБА_1 на підставі
Договору дарування, посвідченого 24
жовтня 2004 Приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_3, за реєстровим № 4682, та
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно 27.05.2014
року, номер запису про право власності
5884334 належить домоволодіння АДРЕСА_1.
Далі позивач зазначає, що вищевказане
домоволодіння подарувала йому ОСОБА_2
(далі - Відповідач), однак категорично
до теперішнього часу знятися з
реєстрації відмовляється, узв'язку з
чим, позивач вказує, що він змушений
звернутися до суду і просити суд
визнати ОСОБА_2 особою, такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням АДРЕСА_1, а також, усунути
йому, ОСОБА_1, перешкоди у володінні,
користуванні, і розпорядженні
домоволодінням, що розташоване за
Управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області зняти ОСОБА_2з державної
реєстрації з вищевказаного
В судове засідання, призначене для
розгляду справи по суті, позивач ОСОБА_1
не з'явився, надав до суду письмову
заяву про розгляд справи у його
відсутність, просить позов
задовольнити, проти заочного розгляду
справи не заперечував.
Відповідач - 1 - ОСОБА_2 у судове
засідання не з'явилася, про день та час
розгляду справи повідомлялася
належним чином, причину неявки в судове
засідання не повідомила, ніяких
письмових заяв чи клопотань до суду не
Представник відповідача -2- Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області у судове засідання також не
з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином,
причину неявки в судове засідання не
повідомили, ніяких письмових заяв чи
клопотань до суду не надходило.
У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України
у разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином був
повідомлений і від якого не надійшло
повідомлення про причини неявки або
якщо зазначені ним причини визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи. Зі згоди
позивача суд ухвалює рішення про
заочну форму розгляду справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, дослідивши
матеріали справи, знаходить позовні
вимоги такими, що підлягають
частковому задоволенню з огляду на
нижчевикладене.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що на праві
приватної власності на підставі
Договору дарування, посвідченого 24
жовтня 2004 Приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_3, за реєстровим № 4682, та
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно 27.05.2014
року, номер запису про право власності
5884334 належить ОСОБА_1домоволодіння
АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що станом на
день розгляду справи, за вказаною
адресою є зареєстрованою відповідач
ОСОБА_2, але фактично у домоволодінні
АДРЕСА_1 не проживає.

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з наступного.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого або майнового права
та інтересу.

У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319,
321 ЦК України власникові належить право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України передбачено, що власник
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб і
має право розпоряджатися своїм житлом
на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого або майнового права
та інтересу.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійснені ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут
може бути також припинений за рішенням
суду на вимогу власника майна за
наявності обставин, які мають істотне
значення.

З аналізу вказаної норми
матеріального закону вбачається, що
припинення сервітуту має власник, а
таке право пов'язане з тим, що
встановлення сервітуту не повинно
супроводжуватися значним обмеженням
прав власника майна. При цьому право
вимагати припинення такого сервітуту
належить виключно власникові, а
обставини які мають істотне значення,
можуть полягати у порушенні договірних
умов, використання всупереч досягнутим
домовленостям, порушення меж
користування, способу тощо.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. При цьому, ця
норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу,
яка називається „Право користування
чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає
сервітутом).

Таким чином, на даний час цивільне
законодавство передбачає, що члени
сім'ї власника користуються жилим
приміщенням на підставі сервітуту. Як
наслідок, це означає, що щодо аналізу
цього права, зокрема, підстав його
виникнення та припинення,
застосовуються усі положення Кодексу
щодо сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Таким чином, законодавство пов'язує
право користування чужим майном
(сервітут) з потребами інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

При встановленні права членів сім'ї
власника квартири користуватися жилим
приміщенням, належним власнику,
законодавство виходить з того, що такий
сервітут пов'язується з неможливістю
ведення спільного господарства
членами однієї сім'ї без їх спільного
проживання. Це вбачається, зокрема, зі:

- ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до якої
до членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать дружина власника,
їх діти і батьки; членами сім'ї власника
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство, а також

- ч.2 ст. 3 СК України, згідно з якою сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Таким
чином, однією з підстав виникнення у
членів сім'ї власника права на
користування жилим приміщенням поряд з
наявністю між ними сімейних відносин є
й їх спільне проживання. У разі якщо
члени сім'ї власника з якихось
правомірних підстав не проживають
спільно, вони не набувають права на
користування жилим приміщенням
власника (сервітуту). Такий висновок
безпосередньо підтверджується й
змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на
наявність права користування житлом
лише у членів сім'ї власника, які
проживають разом з ним.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право
користування житлом, яке належить на
праві приватної власності іншій особі,
надається лише члену сім'ї власника
цього житла.

Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут
може бути також припинений за рішенням
суду на вимогу власника майна за
наявності обставин, які мають істотне
значення.

З аналізу вказаної норми матеріального
закону вбачається, що припинення
сервітуту має власник, а таке право
пов'язане з тим, що встановлення
сервітуту не повинно супроводжуватися
значним обмеженням прав власника
майна. При цьому право вимагати
припинення такого сервітуту належить
виключно власникові, а обставини які
мають істотне значення, можуть
полягати у порушенні договірних умов,
використання всупереч досягнутим
домовленостям, порушення меж
користування, способу тощо.

Аналізуючи зазначені обставини та
докази, які надані суду, у їх
сукупності, суд доходить висновку, що
відповідач ОСОБА_2є такою особою, що
втратила право користуватися житловим
приміщенням за вказаною адресою, адже
право користування житлом, яке
належить на праві приватної власності
іншій особі, надається лише члену сім'ї
власника цього житла, та лише у випадку
неможливості ведення спільного
господарства членами однієї сім'ї без
їх спільного проживання. В даному
випадку особистий сервітут не може
бути встановлений по відношенню до
вказаного відповідача, адже відповідач
у спірному житловому приміщенні не
мешкає з 2005 року, спільного
господарства з позивачем така особа не
веде.

Таким чином, вказана вимога позивача
про визнання особи такою, що втратила
право користуватися житловим
приміщенням, ґрунтується на законі та
підлягає задоволенню.

Разом з цим, суд не знаходить підстав
для задоволення позову в частині
зобов'язання Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області зняти
відповідача з реєстраційного обліку за
вищевказаною адресою.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Тобто рішення суду про позбавлення
особи правом користування житловим
приміщенням, є самостійною підставою
для зняття уповноваженим органом з
реєстрації місця проживання фізичної
особи.

Разом з цим, відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених прав, а суд, здійснюючи
правосуддя, захищає порушені права цих
осіб у спосіб, визначений законами
України. Враховуючи положення ст. ст. 3,
4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати
предмет і підставу позову та спосіб
захисту порушеного права належить
позивачеві. Крім того, відповідно до
вимог ст. 16 ЦК, звертаючись до суду,
позивач за власним розсудом обирає
спосіб захисту.

Судом встановлено, а позивачем визнано,
що до Головного управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області з приводу
зняття з реєстрації ОСОБА_4 позивач
також не звертався, тому вимоги про
зняття такої особи з реєстрації, є
такими, що заявлені передчасно, без
належних на те підстав, та за
відсутності спору між позивачем та
вказаною особою, що бере участь у
справі, у зв'язку з чим в позові в цій
частині слід відмовити.

Також відповідно до приписів ч. 1 ст. 88
ЦПК України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати, тому з відповідача на користь
позивача необхідно стягнути витрати по
сплаті судового збору в розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 321, 391, 401 ЦК України, ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 130, 174, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження квартирою шляхом зняття
з реєстрації місця проживання -
задовольнити частково.

2. Усунути перешкоди ОСОБА_1 у володінні,
користуванні, і розпорядженні
домоволодінням АДРЕСА_1

3. Визнати ОСОБА_2такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1

4. В задоволені решти позовних вимог -
відмовити.

5. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, і.п.н.
НОМЕР_1 понесені та документально
підтверджені судові витрати по справі
у вигляді судового збору в розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом 10-ти днів з дня отримання його
копії.

Позивач має право оскаржувати заочне
рішення до Апеляційного суду
Дніпропетровської області, шляхом
подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги через Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська.

Суддя : Мовчан
Д.В.