Справа № 367/7804/13-ц Головуючий у І
інстанції Саранюк Л.П.Провадження №
22-ц/780/5878/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 1
УХВАЛА

Іменем України

21 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 1 вересня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Ірпінської міської ради Київської
області, третя особа без самостійних
вимог відділ Держкомзему у м. Ірпені
Київської області, про визнання
рішення та державного акту на право
власності не земельну ділянку
недійсними, усунення перешкод в
користуванні власністю та визначення
порядку користування земельною
ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, змінюючи та
доповнюючи позовні вимоги
неодноразово, остаточно просив суд
визнати незаконним та скасувати
рішення Ірпінської міської ради
Київської області від 30.12.2003 року за №
579-18- XXIУ в частині передачі ОСОБА_3 у
власність земельної ділянки; визнати
недійсним та скасувати державний акт
серії ЯГ № 231006 від 25.05.2006 року про право
власності на земельну ділянку площею
0,0894 га біля будинку АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_3; визначити порядок користування
земельною ділянкою біля будинку
АДРЕСА_1, виділивши у його користування
частину земельної ділянки, яка
необхідна для обслуговування 6/25 частин
даного будинку у вигляді квартири № 1
та прилеглих до неї надвірних споруд
«М», «Л» площею 0,0393 га, залишивши в
користуванні відповідача земельну
ділянку площею 0,0786 га відповідно до
варіанту поділу земельної ділянки,
виготовлене ТОВ «Бучанське
земельно-кадастрове бюро»; зобов'язати
ОСОБА_3 перенести існуючу компостну яму
біля будинку АДРЕСА_1 в інше місце на
належній їй земельній ділянці від
належної йому частини будинку з
приміщеннями У пл. 18,0 кв.м, 1У пл. 19,5 кв.м,
У1 пл.5,0 кв.м, 1 пл.6,1 кв.м відповідно до
вимог п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування.
Планування і забудова міських і
сільських поселень» та самовільно
зведений сарай «И» на інше місце від
будинку; вирішити питання про розподіл
судових витрат, мотивуючи тим, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 15.06.2002 року він являється власником
6/25 частин будинку АДРЕСА_1 з
приміщеннями 1 пл.4,3 кв.м, 11 пл.1,5 кв.м, 1-2
пл.9,4 кв.м, 1-4 пл.8,6 кв.м та частиною
огорожі. До належної йому частини
будинку він провів добудову приміщень 1
пл.6,1 кв.м, 11 пл.6,8 кв.м, 111 пл. 11,2 кв.м, 1У пл.
19,5 кв.м, У пл.5,0 кв.м, сарай «М», що були
узаконені рішенням виконавчого
комітету Ірпінською міської ради
Київської області № 47/2 від 29.02.2008 року.
Порядок користування земельною
ділянкою біля будинку фактично був
визначений попередніми власниками
даного будинку - ОСОБА_3 та продавцем, з
розрахунку можливості кожному із
співвласників даного будинку
обслуговувати свою частину будинку і
максимально наближався до належних їм
ідеальних часток в праві власності на
будинок, і в продовження існуючого
порядку користування 17.03.2003 року
позивач ОСОБА_2 підписав мирову угоду
на пропозицію відповідачки ОСОБА_3, для
приватизації її земельної ділянки.

Позивач вказує, що коли підписував
мирову угоду, то в ній не було вказано
розмірів земельної ділянки, які
виділялись кожному з них. Відповідач
попросила його написати лише своє
прізвище, паспортні дані та підпис, а
розміри, за її словами, вона поставить
після обміру земельних ділянок
кадастровим бюро, які були у кожного з
них.

В останні роки між сторонами стали
виникати сварки з приводу користування
земельною ділянкою біля будинку, тому
позивач вирішив також приватизувати
земельну ділянку, яка необхідна йому
для обслуговування будинку.
Звернувшись до Ірпінською міської ради
Київської області з відповідною
заявою, позивачу був наданий дозвіл на
виготовлення технічної документації
для приватизації земельної ділянки
біля належної йому частини будинку,
відповідно до рішення Ірпінською
міської ради Київської області від
20.01.2011 року № 165-6-У1, на підставі якого
була виготовлена графічна схема
розподілу земельної ділянки біля
будинку, згідно до якої, позивач та
відповідач мали вільний доступ до
належних кожному з них частин будинку.

Коли ж позивач звернувся у відділ
Держкомзему у м. Ірпінь для
виготовлення державного акту на землю,
йому стало відомо, що ОСОБА_3 отримала
державний акт такої конфігурації, що
він не має доступу як до вікон, так і до
стін свого будинку, що не дає змоги
належно утримувати частину будинку.

В державному акті на право приватної
власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_3 від 25.05.2006 року,
зазначено, що вона стала власницею
земельної ділянки площею 0,0894 га біля
будинку № 113 по вул. Озерній в м. Ірпінь
на підставі рішення Ірпінською міської
ради від 30.12.2003 року №579-18-ХХ1У.

ОСОБА_2 вважає, що помилка була допущена
при виготовленні державного акту на
ім'я відповідача, оскільки в акті
погодження меж площі їхніх земельних
ділянок не були вказані, а в абрисі
земельної ділянки його підпису про
ознайомлення з межами немає.

Державний акт на землю на ім'я ОСОБА_3
просив визнати недійсним тому, що він
порушує його права як землекористувача
і виготовлений з порушенням ст.ст. 88 та
120 ЗК України.

Позивач також вказував, що він не може
належним чином обслуговувати свою
частину будинку не тільки із-за
отриманого відповідачем державного
акту на землю, а також по причині
зведення нею надвірних споруд біля
його частини будинку та надвірних
споруд - сараїв «И», «К», вбиральні «Т».

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 1 вересня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 11
серпня 2014 року позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати, з мотивів порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також
невідповідності висновків суду
обставинам справи, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
вказано, що висновок суду про те, що
порядок користування земельною
ділянкою склався ще між попередніми
власниками будинку нічим не
підтверджений. Не відповідає фактичним
обставинам справи висновок суду, що
частина будинку є самочинною, оскільки
відповідним рішенням місцевої ради
було узаконено добудову. Апелянт
вважає, що у користуванні відповідача
знаходиться ділянка площею 944 кв.м, а не
894 кв.м. як зазначено у спірному
державному акті. При цьому спорудженні
будівлі виходять за межі належної їй
земельної ділянки згідно державного
акта. Ірпінська міська рада зобов'язана
була врахувати дані обставини при
прийнятті рішення та видачі державного
акта відповідачу. Зазначає, що судом
безпідставно взято до уваги мирову
угоду з приводу розподілу земельної
ділянки біля будинку сторін спору та не
враховано висновків проведених
експертиз, що підтверджують порушення
його прав як землекористувача.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що на час
придбання позивачем частини житлового
будинку, порядок користування
земельною ділянкою був визначений
попередніми власниками будинку і
позивач позивач погодився з такими
розмірами земельної ділянки, та в
подальшому розподіл земельної ділянки
здійснений сторонами шляхом укладення
відповідної мирової угоди.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міський суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу
від 15.06.2002 року є власником 6/25 частин
будинку АДРЕСА_1 з приміщеннями 1 пл.4,3
кв.м, 11 пл.1,5 кв.м, 1-2 пл.9,4 кв.м, 1-4 пл.8,6 кв.м
та частиною огорожі.

17.12.2003 року між позивачем та
відповідачем було укладено мирову
угоду про розподіл земельної ділянки
площею 1200 кв.м. за адресою: м. Ірпінь,
вул. Озерна, 113, розділивши її наступним
чином: ОСОБА_2 - 288 кв.м., ОСОБА_3 - 912 кв.м.

На підставі даної угоди було прийнято
рішення Ірпінської міської ради
Київської області № 579- 18-XXIV від 30.12.2003
року про безкоштовну передачу в
приватну власність для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд ОСОБА_3
земельної ділянку площею 0,0912 га за
адресою: м. Ірпінь, вул. Озерна, 113 з
послідуючим уточненням площі при
видачі державних актів на право
власності на землю.

Крім того, сторонами було підписано акт
встановлення та погодження зовнішніх
меж земельної ділянки в натурі.

В подальшому позивач самочинно провів
реконструкцію та добудову до будинку
приміщень 1 пл.6,1 кв.м, 11 пл.6,8 кв.м, 111 пл.
11,2 кв.м, 1У пл. 19,5 кв.м, У пл.5,0 кв.м, та
сарай «М.

Лише 29.02.2008 року рішенням Ірпінської
міської ради Київської області № 47/2
було надано дозвіл на оформлення
правової документації на самочинне
будівництво, однак на час розгляду
спору вказані приміщення в
експлуатацію не здані у встановленому
законом порядку, що стверджується
листом КП «Північне БТІ» № 671 від 12.08.2014
року.

ОСОБА_3 25.05.2006 року отримала державний
акт на право власності на земельну
ділянку розміром 0,0894 га, що в свою чергу
являється менше ніж визначено мировою
угодою.

Встановлено судом та підтверджується
даними технічного паспорта від 11
серпня 2007 року і витягом з рішення
виконавчого комітету від 29.02.2008 року №
47/2, що позивач незважаючи на мирову
угоду та право власності відповідача
на земельну ділянку, без узгодження
всупереч і в порушення нормам ДБН
(державні будівельні норми) 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських та сільських населенних
пунктів», збільшив свою площу на 66,8
кв.м. Згідно зазначеного технічного
паспорту станом на 11.08.2007 року позивач
здійснював добудову, а державний акт на
право власності на землю ОСОБА_3
отримала 25 травня 2006 року.

Відповідно до п. 3.19* ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських та сільських населенних
пунктів» житлові будинки на
присадибній ділянці слід розміщувати у
відповідності до проекту забудови з
встановленим відступом від меж, а п.3.25*
визначається, що для догляду за
будівлею і здійснення їх ремонту,
відстань до межі земельної ділянки від
найбільш відступаючої конструкції
стіни слід приймати не менше 1,0 метра.

Згідно положень Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
при здійснені будівництва та добудови
до існуючих будинків необхідно
розробити технічний паспорт та
містобудівне обгрунтування та проект,
що в свою чергу не було виконане
позивачем.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку, що
здійснивши добудови до будинку позивач
позбавив себе можливості належним
чином утримувати свою частину
житлового будинку, не оскаржуючи при
цьому мирову угоду від 17.12.2003 року та
акт встановлення та погодження меж
земельної ділянки, а тому вони є
чинними.

Більше того, згідно державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯГ № 231006, ОСОБА_3 отримала у
власність земельну ділянку площею 0,0894
га, що на 18 кв.м. менше, ніж площа
зазначена в мировій угоді (912 кв.м.).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб та ч. 2 ст. 12
Закону України «Про планування і
забудову територій» сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах своїх повноважень, визначених
законом, відповідно до генеральних
планів населених пунктів, в тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Таким чином судова колегія вважає, що
Ірпінська міська рада при прийнятті
рішення № 579-18- ХХІV від 30.12.2003 року діяла
в межах повноважень та у спосіб,
визначений чинним законодавством
України, а виданий державний акт про
право власності на земельну ділянку
ніяким чином не порушує права ОСОБА_2,
як землекористувача.

Разом з тим, посилання позивача на
положення ст. 88 ЗК України як на правову
підставу визнання недійсним та
скасування спірного державного акту є
помилковими, оскільки земельна ділянка
по вул. Озерній, 113, в м. Ірпінь
Київської області не перебуває у
спільній частковій власності сторін.

Як убачається з матеріалів справи,
позивач купив 6/25 частин будинку в 2002
році і у нього не виникало ніяких
претензій до відповідача щодо
користування земельною ділянкою. Він
належним чином утримував свою частину
будинку та надвірні споруди, мав
підходи до своєї частини будинку.

Після добудови позивачем до своєї
частини будинку додаткових приміщень,
які на належним чином не узаконені,
почали виникати питання щодо підходів
до його частини будинку.

Оскільки на час придбання позивачем 6/25
частин будинку порядок користування
земельною ділянкою біля будинку
практично був визначений попереднім
власником, продавцем, даного будинку і
позивач погодився з такими розмірами
земельної ділянки, посилаючись на дану
обставину в своєму позові, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову.

Водночас, відмовляючи в задоволенні
позову в частині зобов'язання
відповідача перенести існуючу
компостну яму біля будинку №113 по
вулиці Озерній в м. Ірпені Київської
області, суд вірно вказав, що згідно
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 13.12.2012 року та
рішення Апеляційного суду Київської
області від 22.07.2013 року ОСОБА_2 вже було
відмовлено в задоволенні цієї вимоги.

Цивільний процесуальний закон
зобов'язує учасників процесу довести
суду ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, а суд лише оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає
безпідставними та не суттєвими доводи
апеляційної скарги про те, що добудову
було узаконено рішенням місцевої ради,
тому вона не вважається самочинною,
адже даним рішенням дозволено лише
оформити відповідну правову
документацію на добудови, проте
позивачем не вирішено питання про
введення в експлуатацію вказаних
добудов та не отримано
правовстановлюючих документів.

Доказів того, що у користуванні
відповідача знаходиться ділянка
площею 944 кв.м, а не 894 кв.м. як зазначено
у спірному державному акті позивачем
не надано і судом не здобуто.

Також не приймається до уваги колегії
судів посилання апелянта на висновки
проведених експертиз по справі,
оскільки при їх аналізі не вбачається
підтвердження порушення прав ОСОБА_2 з
боку ОСОБА_3, а лише пропонуються
варіанти поділу земельної ділянки
необхідні для належного користування
та обслуговування житлового будинку з
урахуванням зведених самочинних
добудов.

Інші докази та обставини, на які
посилається ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі були предметом дослідження
судом першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319,209,218 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 1 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: