АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/4914/2014
Головуючий у І інстанції - Коробенко
Доповідач Рубан С.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі
:

головуючого судді
Рубан С.М.

суддів
Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі
Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 29 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 29 листопада 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

В судовому засіданні позивач
підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної
скарги заперечили.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, дійшла
наступного висновку.

В січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики та
визнання угод недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23
січня 2008 року відповідачі позичили у
позивача 62 тисячі доларів США, які
зобов'язувалися повернути до 01 серпня
2008 року, а погашати борг повинні були
частинами по 2 тисячі доларів США
щомісячно.

Крім цього, позивач зазначив, що 05
березня 2008 року ОСОБА_3 отримав від
позивача ще 82 500 грн., що в еквіваленті
становить 16 300 доларів США, які
зобов'язувався повернути до 14 березня
2008 року.

Посилаючись на те, що частину отриманих
у борг коштів відповідачами повернуто,
та з врахуванням уточнених позовних
вимог просить суд стягнути солідарно з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 855 612 грн. 52 коп.

Крім цього, збільшивши позовні вимоги,
позивач просить суд визнати угоди
відчуження ОСОБА_2 автомобіля марки
«Опель», державний номерний знак
НОМЕР_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 автомобіля
марки «Фольксваген», державний
номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_5
недійсними та зобов'язати Управління
ДАІ ГУ МВС України в м. Києві скасувати
перереєстрацію вказаних транспортних
засобів, посилаючись на фіктивність
зазначених угод, вчинених з метою
приховання відповідачами майна, на яке
можливе звернення стягнення в рахунок
погашення заборгованості за договором
позики.

Рішенням Солом'янського районного суду
міста Києва від 02 липня 2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики відмовлено.

Додатковим рішенням Солом'янського
районного суду міста Києва від 24
вересня 2012 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
угод недійсними відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва
від 24 грудня 2012 року рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва від 02 липня 2012 року та додаткове
рішення цього ж суду від 24 вересня 2012
року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 липня 2013 року
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 02 липня 2012 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 24 грудня
2012 року в частині вирішення вимог
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу скасовано, справу в цій
частині передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач
звернувся з позовом до відповідачів
про стягнення боргу за договором
позики в розмірі 422 152, 21 гривень, в
подальшому збільшив позовні вимоги та
просить стягнути солідарно з
відповідачів 855 612, 52 гривень.

Судом першої інстанції вияснялось
питання щодо надання в підтвердження
позовних вимог оригіналу боргової
розписки, копія якої знаходиться в
матеріалах справи. Позивач послався на
те, що при розгляді справи в іншому
складі суду оригінал боргової розписки
був долучений до матеріалів справи та
був розміщений на аркуші справи 23 тому
2, де зараз знаходиться високоякісна
копія документу.

Вважає, що до зникнення оригіналу
боргової розписки із матеріалів справи
причетні відповідачі.

Відповідачі в суді визнали, що між ними
та позивачем ОСОБА_1 дійсно було
укладено договір позики, проте свої
зобов'язання за цим договором позики
відповідачі виконали.

Крім цього, відповідачі посилаються на
те, що наявна у справі розписка на
аркуші справи 23 тому 2 змонтована та
вони не писали розписки такого змісту
та надали фотокопію іншої розписки, на
яку вказали, як на дійсну про отримання
у позивача в позику 240 000 тисяч гривень.

Стверджують, що зобов'язання за
вказаною розпискою були ними повністю
виконані, оригінал розписки позивачем
їм було повернуто, але відповідачами
оригінал втрачено.

Згідно ч. 1 ст. 1046 за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відмовляючи в позові суд першої
інстанції виходив з того, що за
відсутності оригіналу боргового
документу, суперечливості позиції
позивача щодо розміру позики та
розміру непогашеної заборгованості,
суд не може ухвалити рішення про
задоволення позову,яке ґрунтується на
припущеннях.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що
23 січня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
позичили у ОСОБА_1 62 тис. доларів США,
які зобов'язувалися повернути до 01
серпня 2008 року та погашення боргу
повинно було відбуватися частинами по 2
тис. доларів США щомісячно, починаючи 01
лютого 2008 року по 01 серпня 2008 року.

05 березня 2008 року ОСОБА_3 позичив у
позивача 82 500 грн. (еквівалент 16 300
доларів США), які зобов'язався
повернути до 14 березня 2008 року.

При цьому, як вбачається із тексту
рішення суду першої інстанції, факт
отримання відповідачами грошових
коштів від ОСОБА_1 на згаданих умовах не
оспорювався, однак останні зазначали,
що отримані від позивача кошти
повернули в повному обсязі по іншій
борговій розписці, оригіналу якої
немає.

Таким чином, сам факт отримання
грошових коштів за розпискою
відповідачами не заперечується.

За змістом ст. 545 ЦК України прийнявши
виконання зобов'язання, кредитор
повинен на вимогу боржника видати йому
розписку про одержання виконання
частково або в повному обсязі. Якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає прострочення кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Вважаючи як доказ погашення
відповідачами боргу посилання
відповідачів про повернення боргу по
іншій позиці при наявності заперечень
позивача щодо погашення боргу за
розпискою на а.с.23 т. 2, суд не врахував,
що належних доказів виконання
конкретно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов'язань
перед ОСОБА_1 по поверненню боргу
відповідно до ст. 545 ЦК України немає.

Крім того, суд зробив свій висновок про
повернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу,
ґрунтуючись на доводах позичальників,
які стверджували, що повернули борг
особисто позивачу.

Таким чином, із встановлених обставин
справи, пояснень відповідачів та
позивача, встановлено, що відповідачі
не підтвердили доказами відповідно до
приписів статей 58-59 ЦПК України
повернення позивачу боргу за договором
позики, а саме не підтвердили
повернення боргу ні оригіналом
боргового зобов'язання, ні розпискою
позивача про повернення боргу.

Також, колегія суддів зазначає, що
посилання відповідачів на фотокопію
іншої розписки про отримання від
ОСОБА_1 23 січня 2008 року в позику 240 000
тисяч гривень, в тому числі 200 000 тисяч
гривень та 8 000 тисяч доларів США, та
повернення цієї суми позики позивачу,
також відповідачами не
підтверджується доказами
передбаченими приписами статті 545 ЦК
України.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що
нинішня позиція відповідачів виникла
після розгляду справи та скасування
рішення Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Колегія суддів вважає за можливе
прийняти до уваги твердження позивача
про те, що з матеріалів цивільної
справи зник оригінал боргової
розписки, який позивачем було надано
для приєднання до матеріалів справи в
судовому засіданні суду першої
інстанції 11 листопада 2011 року та судом
ухвалено приєднати до матеріалів
справи оригінал розписки, що
підтверджується аудіо записом та
журналом судового засідання. (а.с.26 т.2).

За змістом ухвали Апеляційного суду м.
Києва від 24 грудня 2012 року шляхом
простого візуального огляду, колегією
суддів було встановлено, що «наданий
позивачем суду першої інстанції під
виглядом оригіналу договір-розписка
від 23.01.2008 року насправді є
високоякісною кольоровою
ксерокопією».

З цих підстав, колегія суддів дійшла
висновку, що суд першої інстанції
приєднав до матеріалів справи в якості
оригіналу договору-розписки
ксерокопію цього документу і саме цю
ксерокопію ОСОБА_1 в суді першої
інстанції видав за оригінал.

Однак, насьогодні, твердження позивача
про те, що судом до матеріалів справи
було приєднано саме оригінал
договору-розписки відповідачів ОСОБА_2
та ОСОБА_3 від 23.01.2008 року з доповненнями
від 05.03.2008 року, які було поміщено в
перфорований прозорий канцелярській
пакет (файл), скріплено печаткою суду,
засвідчено підписом судді Зінченко С.В.
та підшито до справи під номером 23 тому
2, не спростовано при повторному
розгляді справи.

При повторному розгляді справи в суді
першої інстанції не оспорюється
позивачем та відповідачами, що на
теперішній час на аркуші справи 23 тому 2
наявна кольорова ксерокопія
договору-розписки від 23.01.2008 року.

Тобто, посилання позивача на зникнення
з матеріалів справи оригіналу боргової
розписки, наданої ним суду при першому
розгляді справи по суті, результатами
перевірок, проведених з цього приводу
комісією створеною наказом голови
Голосіївського районного суду м. Києва
не спростовуються.

Тому, з урахуванням всіх обставин
справи в сукупності, колегія суддів не
виключає твердження позивача про
надання саме оригіналу розписки суду
при першому розгляді справи по суті.

А оскільки, відповідачі факт отримання
грошових коштів від ОСОБА_1 не
оспорюють, посилаючись на те, що
запозичені кошти отримані в іншій сумі
та повернуті в повному обсязі, однак не
надають доказів повернення будь-якої
суми коштів, як те передбачає стаття 545
ЦК України, колегія суддів вважає
позицію відповідачів неспроможною,
факт повернення боргу відповідачами по
будь-якій із розписок не підтверджений
належними і допустимими доказами.

Крім цього, в суді апеляційної
інстанції оглянуті витребувані за
клопотанням позивача відмовний
матеріал № 5042/3 за 2010 рік та відмовний
матеріал № 7336 за 2010 рік. З постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 10 червня 2011 року вбачається
встановленим, що відповідач ОСОБА_2
будучи опитаним вказав, що 23.01.2008 року
отримав у ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_3 в
борг грошові кошти в сумі приблизно 50 000
тисяч доларів США та на початку березня
2008 року через ОСОБА_3 отримав в борг
грошові кошти в сумі 82 500 гривень, про що
вони з ОСОБА_3 написали ОСОБА_1 розписку.
Також, в поясненнях 08 липня 2010 року в
Солом'янському РУ ГУ МВС України в м.
Києві ОСОБА_2 підтвердив, що отримав у
ОСОБА_1 по борговій розписці в січні 2008
року кошти приблизно в сумі 50 000 тисяч
доларів США та потім 82 500 гривень, які
згідно розписки мав повернути до 01.08.2008
року. Гарантом повернення коштів був
ОСОБА_3, який також підписав розписки
про позику.

В цих же поясненнях відповідач ОСОБА_2
пояснив, що вказана в розписці сума 62 000
тисячі доларів США це отримані
приблизно 50 000 тисяч доларів США з
урахуванням процентів за час
користування позиченими грошима.
Підтвердив, що отримав гроші у ОСОБА_1 в
борг в доларах та гривнях. (а.с.5-8
виділеного матеріалу № 7336 за 2010 рік).

Також, колегія суддів зазначає, що в
відмовних матеріалах наявна
ксерокопія договору-розписки від 23.01.2008
року та розписки від 05.03.2008 року від
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про отримання
зазначених коштів в борг у ОСОБА_1

Текст договору розписки та сама
розписка відповідає тексту та формі
ксерокопії розписки наявної в
матеріалах даної цивільної справи на
а.с.23 т. 2.

На період проведення перевірки заяви
ОСОБА_6 Солом'янським РУ ГУ МВС України
в м. Києві відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
текст договорів-розписок, та їх
дійсність не оспорювали, що вбачається
із пояснень відповідачів, наявних у
відмовних матеріалах.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві грошові кошти у такій
самій сумі у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
кодексу (три відсотки річних від
простроченої суми), незалежно від
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Оцінивши всі докази в сукупності,
колегія суддів вважає, що доводи
позивача знайшли підтвердження в суді
та позовні вимоги підлягають
задоволенню відповідно до розрахунку
позивача станом на 12.04.2011 року в розмірі
855 612, 52 грн. (борг за розпискою - 617 264, 25
грн. + три відсотки річних - 238 348, 27 грн.).

Відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у
зобов'язанні беруть участь кілька
боржників, кожний з них повинен
виконати обов'язок у рівній частці,
якщо інше не встановлено договором або
актами цивільного законодавства.
Статтею 541 ЦК України визначено, що
солідарний обов'язок виникає у
випадках, встановлених договором або
законом.

Враховуючи, що в договорі-розписці
підписаному сторонами не передбачено
солідарний обов'язок, стягнення з
відповідачів на користь позивача
належить стягнути в рівних частках
відповідно до статті 540 ЦК України.

З підстав наведеного, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Судові витрати підлягають стягненню
відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303,304,307, 309, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 29 листопада 2013 року -
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 855 612 грн.
(вісімсот п'ятдесят п'ять тисяч шістсот
дванадцять гривень) 52 коп. та 120 (сто
двадцять) гривень витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1827 (одна
тисяча вісімсот двадцять сім) гривень з
кожного судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий:
Судді: