Провадження № 22ц/784/2908/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Леванчука О.М.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Свіщуку О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

її представника - ОСОБА_5,

представника третьої особи - Андрєєвої
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідачки ОСОБА_7 - ОСОБА_5 на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 25 вересня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_7, третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог - органу
опіки та піклування виконкому
Миколаївської міської ради про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

7 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_7, про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
йому на праві власності належить
квартира АДРЕСА_1. Колишня дружина
ОСОБА_4 та донька, 2009 року народження
були зареєстровані у спірній квартирі
в якості членів його сім'ї, але майже
відразу після народження дитини
відповідачка добровільно, разом з
дитиною, залишила квартиру та перейшла
на постійне місце проживання за іншою
адресою. На теперішній час він має іншу
сім'я і виникла необхідність
розпорядитися зазначеною квартирою
для подальшого збільшення житлової
площі. Проте, наявність реєстрації
відповідачів заважає розпорядитися
своєю власністю.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2
добровільно виселилася з будинку,
забравши всі свої речі, просив
відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України
визнати ОСОБА_8 та малолітню ОСОБА_7
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року
вищезазначений позов задоволено.
Визнано ОСОБА_4 та малолітню ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1, та
підлягають зняттю з реєстраційного
обліку за вказаною адресою.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі, посилаючись на
незаконність рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, на підставі
свідоцтва про право власності від 1
березня 2006 року позивачу належить
квартира АДРЕСА_1 житловою площею 19.6
кв.м (а.с. 8).

4 липня 2008 року між позивачем і
відповідачкою було укладено шлюб, від
якого народилась донька ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

5 березня 2009 року відповідачка та
малолітня дитина були зареєстровані в
належній позивачу квартирі (а.с. 6).

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 8 листопада 2010 року
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було
розірвано (а.с.5).

Станом на 7 серпня 2014 року в спірній
квартирі зареєстровані позивач,
відповідачка, їх малолітня донька
ОСОБА_7, дружина позивача ОСОБА_2
та їх спільний син ОСОБА_9, 2013 року
народження (а.с.15).

З березня 2009 року відповідачка з
донькою не проживає у спірній
квартирі, що підтверджується актом про
не проживання від 5 серпня 2014 року,
а проживають у батьків відповідачки в
квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 7, 21).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі його
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Ураховуючи викладене, правила ч. 2
ст. 405 ЦК України можуть бути
застосовані, якщо: член власника житла
відсутній за місцем проживання понад
один рік та причини його відсутності
не є поважними.

Таким чином під час розгляду справи
суду першої інстанції необхідно було
встановити та дослідити надані
сторонами докази щодо обґрунтування
строку відсутності відповідачів у
спірній квартирі та причин їх
відсутності.

Згідно до норм ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_2
зазначив, що відповідачі відсутні за
місцем своєї реєстрації місця
проживання понад один рік, однак
будь-яких причин залишення
відповідачами спірного житла не вказав
та не надав будь-яких доказів, які б
свідчили про такі причини.

З пояснень ОСОБА_2 в судовому засіданні
вбачається, що відповідачка залишила
спірне житло добровільно, тобто, на
його думку, без будь-яких причин.

Проте, відповідачка пояснювала, що
залишила зазначену квартиру разом з
дитиною, оскільки між нею та позивачем
склалися неприязливі стосунки, що
стали причиною розірвання шлюбу,
позивач проживав у спірному житлі з
новою сім'єю, а квартира є
однокімнатною. Ці обставини не
оспорював й позивач.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що відносини, що склалися між
сторонами у зв'язку з розірванням
сімейних стосунків, а в подальшому й
шлюбу, створення позивачем нової сім'ї,
яка проживала в спірній квартирі, а
також розмір житлової площі квартири (
19.6 кв. м) позбавляли можливості
відповідачку та малолітню дитину
реалізувати свої права на користування
спірним житлом.

За такого, перелічені обставини у
сукупності свідчать про поважність
причин не проживання ОСОБА_4 та
малолітньої ОСОБА_7 у зазначеній
квартирі.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи
спірні правовідносини, обставин щодо
причин, за яким відповідачі не
користуються спірною квартирою, не
досліджував, а тому дійшов
безпідставного висновку, що
відповідачка та малолітня дитина не
проживають у вказаному житлі без
поважних причин. Такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та не
ґрунтуються на положеннях ст. 405 ЦК
України.

Крім того, відхиляючи доводи
представника відповідачки про те, що
малолітня дитина не може бути визнана
такою, що втратила право користування
житлом без забезпечення їх батьками
іншого житлового приміщення, районний
суд не врахував, що при розірванні в
судовому порядку між сторонами шлюбу
питання щодо визначення місця
проживання дитини не вирішувалося, а
отже позивач як батько малолітньої
дитини має рівний обов'язок з
відповідачем із забезпечення її
житлом.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом положень ст. 177 СК
України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про
охорону дитинства» щодо необхідності
обов'язкового висновку органу опіки та
піклування при розгляді цієї справи, як
додаткових гарантій захисту майнових
та житлових прав дітей, не вірно
трактують положення цих статей,
оскільки ці норми закону стосуються
вчинення правочинів.

Між тим, колегія суддів враховує, що
звернення до суду із вимогою про
визнання відповідачки та дитини
такими, що втратили право користування
житлом, позивач мотивував саме
бажанням відчужити належну йому
квартиру.

Отже, задоволення таких вимог фактично
дозволяє позивачу уникнути
необхідності отримання дозволу
органів опіки і піклування на
відчуження житла, право на
користування яким належить малолітній,
та забезпечення дитини іншим житлом, а
тому у районного суду не було правових
підстав для задоволення позовних
вимог.

Оскільки судом першої інстанції
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи,
районним судом не встановлені,
порушені норми матеріального та
процесуального права, рішення суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості, а
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, то на
підставі п. 4, 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 25 вересня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визнання такими,
що втратили право на користування
квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: