РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року
м.
Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд
м. Запоріжжя у складі головуючого судді
Макарова В.О., при секретарі
Дворниковій Я.П., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Запоріжжя цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовною заявою до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики.
Під час справи позов уточнив, позовні
вимоги збільшив.

В уточнених позовних вимогах зазначив,
що 26.11.2000 року він надав відповідачу у
борг грошові кошти в розмірі 17 000
доларів США, що за офіційним курсом
Національного Банку України складало 92
436 грн. Згідно розписки від 26.11.2000 року
ОСОБА_2 зобов'язався повернути ці гроші
за його першою вимогою. 26.02.2013 року на
адресу відповідача було надіслано
вимогу щодо сплати заборгованості у
сумі 17 000 доларів США, протягом 14-ти днів
з моменту її отримання. Вказану вимогу
ОСОБА_2 отримав, однак на день подання
позову до суду не виконав. Отже,
заборгованість за договором позики від
26.11.2000 року по курсу Національного
Банку України станом на 26.02.2014 року (1
доллар США 9,43 грн.) складає 160 310 грн. 00
коп.

Також, 01.09.2001 року ним було надано
відповідачу позику у розмірі 160 200 грн.,
що еквівалентно сумі 30 000 доларів США, в
строк до 01.09.2003 року. Вимоги повернення
були встановлені у гривнях,
еквівалентній сумі 30 000 доларів США за
комерційним курсом продажу Банку.
ОСОБА_2 за цим договором було частково
повернуто суму боргу, а саме 5 124,36
доларів США, тому заборгованість за
договором позики від 01.09.2001 року станом
на 01.09.2006 року становить 24 875,36 доларів
США.

01.11.2001 року позивач надав ОСОБА_2 у борг
10 000 доларів США. За цим договором
позики відповідачем повернуто 4 545
доларів США. Заборгованість за
договором позики від 01.11.2001 року станом
на 01.09.2006 року становить 5 455 доларів США.

В зв'язку з виниклою заборгованістю,
01.09.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проводять
звірку за договорами позики від 01.09.2001
року, та від 01.11.2001 року. На залишок
неповерненої грошової суми, цього ж дня
укладають договір позики.

Згідно умов договору позики від 01.09.2006
року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 142 160
грн. 55 коп., що еквівалентно 28 151 доларів
США, в строк до 01.09.2007 року, з вимогами
повернення у гривнях, що еквівалентній
сумі 28 151 доларів США за курсом
Національного Банку України на день
повернення. За цим договором
відповідач частково повернув позивачу
суму боргу, 6 574 доларів США.
Заборгованість за договором позики від
01.09.2006 року складає 21 392 доларів США, що
по курсу Національного Банку України
станом на 26.02.2014 року (1 долар США 9,43 грн.)
становить 201 726 грн. 56 коп.

Посилаючись на зазначені обставини та
на вимоги ст.ст. 526, 599, ч.2 ст. 615, ст.ст. 625,
626, 1046, 1048-1050 ЦК України, позивач просив
стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму
боргу за договором позики від 26.11.2000
року у розмірі 17 000 доларів США, що по
курсу Національного Банку України
станом на 26.02.2014 року (1 долар - 9,43 грн.)
становить 160 130 грн.; 3 % річних від
простроченої суми боргу за договором
позики від 26.11.2000 року у розмірі 501,62
доларів США, що по курсу Національного
Банку України станом на 26.02.2014 року
становить 4 730 грн. 28 коп.; суму боргу за
договором позики від 01.09.2006 року у
розмірі 21 392 доларів США, що по курсу
Національного Банку України станом на
26.02.2014 року (1 долар США - 9,43 грн.) складає
201 726 грн. 56 коп.; 3 % річних від
простроченої суми боргу за договором
позики від 01.09.2006 року у розмірі 3 468,57
доларів США, що по курсу Національного
Банку України станом на 26.02.2014 року
становить 32 708 грн. 62 коп.; а також
судовий збір в розмірі 3 654 грн. 00 коп.

В судовому засіданні позивач та його
представник уточнені позовні вимоги
підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечував, посилавшись на повернення
боргу позивачу за розпискою від 26.11.2000
року, та на сплив позовної давності,
надав заперечення, відповідно до яких
просив в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Дослідивши матеріали цивільної справи
у їх сукупності, всебічно та повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають істотне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення учасників
процесу, суд дійшов до висновку в
задоволенні позовних вимог відмовити,
у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 26.11.2000 року ОСОБА_2
отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти
в розмірі 17 000 доларів США, що за
офіційним курсом Національного Банку
України складало 92 436 грн., які
зобов'язався повернути за першою
вимогою, про що була складена
відповідна розписка. Факт написання
власноручно розписки від 26.11.2000 року
відповідачем не заперечується. При
цьому, у цій розписці форму вимоги про
повернення позики, на підставі якої
ОСОБА_2 зобов'язався повернути її
позивачеві, визначено не було.

З цього можна встановити, що між
сторонами виникли позикові
зобов'язання, під час дії Цивільного
кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 374-376 ЦК України в
редакції 1963 року, який діяв на момент
виникнення договірних правовідносин
позики, позичальник повинен повернути
позичальникові таку ж суму грошових
коштів.

Хоча цивільні правовідносини сторін
виникли до набрання чинності ЦК
України 2003 року, проте права та
обов'язки продовжують існувати після
набрання чинності Кодексом, спір у
відповідності до статті 4 Прикінцевих
та Перехідних положень підлягає
вирішенню з застосуванням Цивільного
Кодексу 2003 року.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією продовжують цивільні права
та обов'язки.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини.

Згідно із ст. 14 ЦК України, цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актами
цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено,
що зобов'язання є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно з ст.ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутністю таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документу кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним обов'язку.

Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.
Позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст. 179 ЦПК України,
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
доказуванню при ухваленні судового
рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

За правилами ч.1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст. 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
установлених ст. 61 ЦПК України.

Проте це загальне правило діє, якщо в
нормах матеріального права відсутня
вказівка про перерозподіл обов'язків
доказування.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справах доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2
стверджував про повне виконання
зобов'язань перед ОСОБА_1 за борговою
розпискою від 26.11.2000 року, у період з
серпня 2002 року по травень 2008 року. На
підтвердження вказаних обставин ним
було надано розписки позивача у
кількості 38 штук, на загальну суму 16 743,40
доларів США, а саме розписки від: 09.08.2002
року на суму 1000 доларів США, від 28.12.2002
року на суму 1000 доларів США, від 11.07.2003
року на суму 22,13 доларів США, від 07.07.2004
року на суму 280 доларів США, від 14.07.2004
року на суму 97,77 доларів США, від 08.03.2005
року на суму 500 доларів США, від 19.07.2005
року на суму 500 доларів США, від 16.08.2005
року на суму 500 доларів США, від 26.11.2005
року на суму 500 доларів США, від 29.12.2005
року на суму 500 доларів США, від 13.02.2006
року на суму 49,5 доларів США, від 07.03.2006
року на суму 200 доларів США, від 03.04.2006
року на суму 500 доларів США, від 06.05.2006
року на суму 500 доларів США, від 07.01.2006
року на суму 45 доларів США, від 28.01.2006
року на суму 500 доларів США, від 28.02.2006
року на суму 500 доларів США, від 28.06.2006
року на суму 500 доларів США, від 17.07.2006
року на суму 500 доларів США, від 03.08.2006
року на суму 500 доларів США, від 01.09.2006
року на суму 500 доларів США, від 05.10.2006
року на суму 500 доларів США, від 01.11.2006
року на суму 500 доларів США, від 30.11.2006
року на суму 500 доларів США, від 28.12.2006
року на суму 500 доларів США, від 29.01.2007
року на суму 500 доларів США, від 01.03.2007
року на суму 500 доларів США, від 10.03.2007
року на суму 74 доларів США, від 30.04.2007
року на суму 500 доларів США, від 02.06.2007
року на суму 500 доларів США, від 03.07.2007
року на суму 500 доларів США, від 29.12.2007
року на суму 500 доларів США, від 03.03.2008
року на суму 500 доларів США, від 30.03.2008
року на суму 500 доларів США, від 07.05.2008
року на суму 500 доларів США, від б/д на
суму 375 доларів США, від б/д на суму 500
доларів США, від б/д на суму 100 доларів
США.

Виходячи з предмету спору та позиції
сторін у даній справі, на позивача
покладається обов'язок доведення факту
наявності боргу за договором позики
від 26.11.2000 року, тобто відсутності факту
його повернення відповідачем, а
відповідач має довести факт виконання
ним своїх зобов'язань за зазначеним
договором.

ОСОБА_1 факт виконання ним рукописного
тексту у наданих відповідачем суду
розписках не заперечується, окрім
розписки від 16.08.2005 року на суму 500
доларів США.

Позивач в уточненій позовній заяві та
своїх поясненнях, наданих у судовому
засіданні, пояснював, що надані ОСОБА_2
розписки стосуються виконання ним
своїх зобов'язань за іншими укладеними
між ними договорами позики, а саме
договорами від 01.09.2001 року, від 01.11.2001
року, від 01.09.2006 року.

Ці обставини за правилами розподілу
обов'язку доказування повинен був
довести саме кредитор.

За твердженням позивача, у складених
ним розписках, на які посилається
відповідач, у зазначені дати договору
позики, за якими здійснювалося
погашення боргу, невідомою особою
здійснено дописку цифри "0" у позначенні
року укладення договору, з метою
довести, що повернення позики
здійснювалося саме за договором
позики, укладеним у 2000 році.

За клопотанням позивача, ухвалою суду
від 31.03.2014 року у справі було призначено
судово-технічну експертизу документів
та судову почеркознавчу експертизу
документів, проведення яких було
доручено Науково-дослідному
експертно-криміналістичного центру ГУ
МВС України в Дніпропетровській
області.

Висновком судової почеркознавчої
експертизи від 10.07.2014 року № 70/04-230
експерта Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру ГУ
МВС України в Дніпропетровській
області встановлено, що рукописний
текст та підпис у розписці від імені
ОСОБА_1 від 16.08.2005 року виконаний не
ОСОБА_1, а іншою особою.

Згідно висновку судової технічної
експертизи документів від 18.07.2014 року №
70/06-229 експерта Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру ГУ
МВС України в Дніпропетровській
області, ознак внесення змін у
первинний текст (зміст) розписок від
26.11.2005 року на суму 500 доларів США; від
07.03.2006 року на суму 200 доларів США; від
08.03.2005 року на суму 500 доларів США; від
03.04.2006 року на суму 500 доларів США; від
06.03.2006 року на суму 500 доларів США; від
07.01.2006 року на суму 45 доларів США; від
28.01.2006 року на суму 500 доларів США; від
28.02.2006 року на суму 500 доларів США; від
17.07.2006 року на суму 500 доларів США; від
03.08.2006 року на суму 500 доларів США; від
10.03.2007 року на суму 74 долари США; від
08.03.2005 року на суму 500 доларів США; від
30.03.2008 року на суму 500 доларів США, а саме
у даті договору позики не виявлено.
Питання чи вносилися зміни у первинний
текст (зміст) інших, наданих на
експертизу розписок, а саме у дату
договору позики експертом не
вирішувалося, у зв'язку з тим, що
встановити відсутність факту монтажу в
даному технічному зображенні не
виявилося можливим з причини
відсутності ознак монтажу, що не
виключає його наявності.

Таким чином, доводи позивача були
підтверджені лише стосовно однієї
розписки, а саме розписки від 16.08.2005
року на суму 500 доларів США.

Стосовно ж інших наданих відповідачем
розписок, твердження позивача про
внесення невідомими особами змін у їх
первинний текст стосовно дати договору
позики, щодо якого здійснювалося
повернення боргу, матеріалами справи
не підтверджуються.

Будь-яких інших належних доказів, які б
спростовували достовірність наданих
відповідачем 37 розписок на загальну
суму 16 243, 40 доларів США позивачем
суду не надано і такі докази в
матеріалах справи відсутні.

Жодна з наданих відповідачем розписок
не містить посилання на договори
позики від 01.09.2001 року, 01.11.2001 року та від
01.09.2006 року, що спростовує доводи
позивача про те, що зазначеними
розписками підтверджується часткове
повернення відповідачем боргу за
зазначеними договорами позики.
Більшість наданих відповідачем
розписок містить посилання на 2000 рік,
як рік укладення договору позики або
взагалі не містить вказівку на дату
укладення договору позики.

Згідно пояснень позивача, наданих у
судовому засіданні, інших договорів
позики, за якими б отримані у позику
кошти не були повернені позивачеві, між
ним та відповідачем у 2000 році не
укладалося.

На підставі договорів займу від 01.09.2001
року та від 01.11.2001 року позовні вимоги
позивач не заявляв, тому у
відповідності до статей 3, 10, 11, 31, 179 ЦПК
України з'ясування виконання сторонами
всіх зобов'язань за цими договорами не
входить в предмет доказування по даній
справі.

У відповідності до ч.3 ст. 1049 ЦК України,
позика вважається повернутою в момент
передачі грошей.

Суд вважає, що надані ОСОБА_2 розписки в
силу ч.1 ст. 545, ч.3 ст. 1049, ст. 59 ЦПК України
є допустимими та належними доказами
виконання ним грошових зобов'язань
щодо повернення позики, отриманої
26.11.2000 року на загальну суму 16 243, 40
доларів США.

Також, зазначеними розписками
спростовується твердження позивача
про те, що перша вимога про повернення
зазначеної позики була направлена ним
відповідачу у лютому 2013 року і про те,
що повернення даної позики ОСОБА_2
взагалі не здійснювалося.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК
України за зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Згідно ст. 264 ЦК України, перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Після переривання перебіг
позовної давності починається заново.

Як випливає із наданих відповідачем
розписок, перше часткове погашення
відповідачем заборгованості за
договором позики відбулося 09.09.2002 року
(розписка на суму 1000 доларів США від
09.08.2002 року), а останнє за часом часткове
погашення боргу відбулося 07.05.2008 року
(розписка на суму 500 доларів США від
07.05.2008 року).

Таким чином, з урахуванням того, що
перебіг позовної давності з кожним
частковим погашенням відповідачем
частини боргу, який свідчив про його
визнання відповідачем, переривався, і
починався заново, останній раз перебіг
позовної давності почався 08.05.2008 року і
відповідно сплив 08.05.2011 року, тобто до
звернення позивача до суду.

Розглядаючи вимоги позивача про
стягнення заборгованості за договором
позики від 01.09.2006 року та стягнення 3 %
річних від простроченої суми боргу за
договорами позик від 26.11.2000 року та від
01.09.2006 року, суд вважає, що щодо вказаних
вимог також сплив строк позовної
давності.

Встановлено, що 01.09.2006 року між
позивачем та відповідачем був
укладений договір позики, відповідно
до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1
142 160 грн. 55 коп., що еквівалентно 28 151
доларів США, про що також була складена
відповідна розписка.

Відповідно до пункту 2 укладеного між
позивачем та відповідачем договору
позики від 01.09.2006 року, грошова сума
повинна бути повернута у м. Запоріжжі
по завершенню строку дії договору
01.09.2007 року в гривнях у сумі,
еквівалентній 28 151 доларам США по курсу
Національного Банку України на день
повернення.

Згідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Таким чином, перебіг позовної давності
щодо зазначених зобов'язань
відповідача розпочався 02.09.2007 року і
сплив 02.09.2010 року.

Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України, зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Клопотання про поновлення пропущеного
строку позовної давності у цій справі
позивачем ОСОБА_1 заявлено не було.

Отже, враховуючи вищевикладене, у
зв'язку із заявою відповідача про
застосуванням до вимог позивача
позовної давності, а також враховуючи
відсутність у матеріалах справи
доказів, які б вказували на наявність
підстав для зупинення чи переривання
перебігу позовної давності, суд вважає
за необхідне застосувати позовну
давність як підставу для відмови у
позові, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики - відмовити.

Керуючись ст. 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 66,
157, 179, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст.11, 14,
256, 257, 261, 264, 266, 267, 509, 525, 526, 545, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та
підписаний 31.10.2014 року.

Суддя

Орджонікідзевського

районного суду м. Запоріжжя:
В.О. Макаров