У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:
Євграфової Є.П.,Завгородньої
І.М.,Іваненко Ю.Г.,Маляренка
А.В.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради, Комунального
підприємства «ЖСК «Хмельницький»,
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області, Державної
казначейської служби України, третя
особа - Закрите акціонерне товариство
«Висотбуд», за участю прокуратури
Малиновського району міста Одеси про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 12 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року ОСОБА_6 звернувся до
суду, зазначивши, що згідно з договором
дарування гаража від 27 жовтня 1997 року
він є власником гаража, який
розташований по АДРЕСА_2. Однак гараж
був незаконно знесений внаслідок
неправомірних дій підрозділом
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
(далі −? ВДВС ГУ юстиції в Одеській
області) в межах виконавчого
провадження згідно із постановою
Одеського окружного адміністративного
суду від 15 листопада 2007 року про
зобов'язання Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради
про звільнення земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1, від самочинно
збудованих споруд шляхом їх знесення.

ОСОБА_6 вважав, що бездіяльність
відповідачів полягає у тому, що вони не
встановили власника гаража. Позивач
зазначив, що внаслідок вказаних
неправомірних дій він переніс
моральні, душевні страждання, оскільки
позбавився свого майна. Просив
стягнути з відповідачів солідарно 50 000
грн 00 коп. матеріальної шкоди, судові
витрати у розмірі 758 грн 50 коп. та 10 000
грн 00 коп. моральної шкоди.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 12 грудня 2013 року,
залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
12 лютого 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свої доводи
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції, керувався
тим, що дані об'єкти нерухомості, що
належні ОСОБА_6 та знесені примусово,
були розташовані за різними адресами.
Тому дії державного виконавця з
визначення місцезнаходження майна
цілком відповідали вимогам закону та
виконавчого документа і ніяким чином
не були направлені на порушення права
власності ОСОБА_6

Залишаючи без змін рішення місцевого
суду, апеляційний суд керувався тим, що
в матеріалах виконавчого провадження з
виконання рішення суду від 17 листопада
2007 року про звільнення земельної
ділянки знаходяться дані про
звільнення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 від споруд та відсутні дані про
знесення гаража за адресою: АДРЕСА_2.
Оскільки відсутні судові рішення про
визнання дій державного виконавця зі
знесення гаража позивача
неправомірними, то відсутні підстави
для стягнення матеріальної та
моральної шкоди.

Зазначені висновки суду відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону та зроблені при
повному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що постановою
Одеського окружного адміністративного
суду від 15 листопада 2007 року задоволено
позов Приватного підприємства
«Моноліт» до Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради
про зобов'язання звільнити земельну
ділянку від самочинно збудованих
споруд. Зобов'язано Малиновську
районну адміністрацію Одеської
міської ради звільнити земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (згідно з
експлуатацією земельних угідь, що є
додатком до договору оренди земельної
ділянки від 16 травня 2006 року,
посвідченого нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за № 168), від
самочинно збудованих споруд шляхом їх
знесення.

Вказане судове рішення перебувало на
виконанні Відділу примусового
виконання рішень державної виконавчої
служби Одеської області та відповідно
до актів державного виконавця
підрозділу примусового виконання
рішень ВДВС ГУ юстиції в Одеській
області Горбенка О.Б. від 16 січня 2008
року вказана земельна ділянка по
АДРЕСА_1 звільнена від самочинно
збудованих споруд.

Судами також встановлено, що в
матеріалах виконавчого провадження з
виконання рішення суду від 17 листопада
2007 року про звільнення земельної
ділянки знаходяться дані про
звільнення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 від споруд та відсутні дані про
знесення гаража за адресою АДРЕСА_2.

Згідно з нотаріально посвідченим
договором дарування від 27 жовтня 1997
року ОСОБА_6 є власником гаража по
АДРЕСА_2.

ОСОБА_6 стверджує, що незаконними діями
посадових осіб державної виконавчої
служби при знесенні споруд по АДРЕСА_1
був знесений також його гараж по
АДРЕСА_2, власником якого він є.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України
"Про виконавче провадження" збитки,
завдані державним виконавцем фізичним
чи юридичним особам під час проведення
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, встановленому
законом.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Як роз'яснено у п. 28 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», при
розгляді позовів фізичних чи юридичних
осіб про відшкодування завданої шкоди
рішеннями, діями чи бездіяльністю
державного виконавця під час
проведення виконавчого провадження
суди повинні виходити з положень
статті 56 Конституції України, статті 11
Закону України «Про державну виконавчу
службу», частини другої статті 87 Закону
України «Про виконавче провадження», а
також з положень статей 1173, 1174 ЦК
України і враховувати, що в таких
справах відповідачами є держава в
особі відповідних органів державної
виконавчої служби, що мають статус
юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини.

Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

У матеріалах справи відсутні будь-які
докази того, що при виконанні державним
виконавцем постанови Одеського
окружного адміністративного суду від 15
листопада 2007 року був знесений гараж,
що знаходиться по АДРЕСА_2.

Посилання ОСОБА_6 на листи прокуратури
Малиновського району м. Одеси від 15
квітня 2009 року № 78 ж 08 та від 07 березня
2008 року № 78 ж 08, у яких рекомендовано
звернутись до суду, не є належним
доказом, оскільки не містить
інформації щодо предмета доказування.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що судами правильно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для їх зміни чи скасування
немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення
відповідають вимогам
ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та керуючись
ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
міста Одеси від 12 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 12 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко