Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/3048/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.12.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої судді :
Авраменко Т.М.

суддів:
Суржика М.М., Суровицької Л.В.

при секретарі :
Кравченко Я.С.

за участю представника позивача

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
дочірнього підприємства
«Кіровоградтепло» товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
науково-технічних інновацій
Української нафтогазової академії» на
заочне рішення Ленінського районного
суду м.Кіровограда від 12 травня 2014 року
в справі за позовом дочірнього
підприємства «Кіровоградтепло» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
послуги з централізованого
теплопостачання.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2013 року дочірнє
підприємство «Кіровоградтепло»
звернулося до суду із позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
послуги з централізованого
теплопостачання.

Позивач зазначав, що відповідач є
власником квартири АДРЕСА_1, яка
підключена до централізованої системи
опалення. Шляхом відкриття особового
рахунку та видачею абонентської книжки
сторони перебувають в договірних
відносинах, позивач надає відповідачу
послуги з централізованого
теплопостачання, проте відповідач з
листопада 2009 року не сплачує кошти за
надані послуги.

Просив стягнути з відповідача
заборгованість за послуги
теплопостачання в сумі 3308 грн.65 коп.,
відповідно до ст.625 ЦК України 3% річних
в сумі 165 грн.34 коп. та втрати від
інфляції в сумі 91 грн.22 коп., відповідно
до ст.549 ЦПК України пеню в сумі 491 грн.60
коп., а також судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м.Кіровограда від 12
травня 2014 року в позові відмовлено,
оскільки на підтвердження позовних
вимог позивач не надав доказів,зокрема,
договору про надання послуг, актів
фактично виконаних робіт по наданню
теплової енергії, статуту
підприємства, довідки з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій, свідоцтва про державну
реєстрацію юридичної особи.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Посилається на те,
що судом справа розглянута у
відсутності позивача, який не був
повідомлений про час та місце розгляду
справи. Суд позбавив позивача права
брати участь у судових засіданнях та
подавати докази, що призвело до
неповного з'ясування обставин справи
та ухвалення незаконного і
необґрунтованого рішення.

В засіданні апеляційного суду
представник позивача підтримав доводи
апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_2
в засідання апеляційного суду не
прибула повторно, повістку про виклик
до суду на 10 грудня 2014 року та 17 грудня
2014 року, направлену апеляційним судом
за зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем проживання, що
підтверджується довідками від 07 грудня
2013 року (а.с.10), від 02 грудня 2014 року
(а.с.78) та від 16 грудня 2014 року (а.с.90), не
отримала (а.с.74,80,89,93 ).

Відповідно до ч.3 ст.76 ЦПК України якщо
особу, якій адресовано судову повістку,
не виявлено в місці проживання,
повістку під розписку вручають
будь-кому з повнолітніх членів сім'ї,
які проживають разом з нею, а за їх
відсутності - відповідній
житлово-експлуатаційній організації.

Судова повістка про виклик ОСОБА_2 до
суду на 10 грудня 2014 року та 17 грудня 2014
року вручена ЖЕКу № 4 (після
реорганізації комунальне підприємство
«Житлово-експлуатаційна організація
№2»), що підтверджується розписками
(а.с.73,77,87,92).

За таких обставин відповідач про час та
місце розгляду справи апеляційним
судом повідомлена в установленому
законом порядку і її неявка не
перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом, а обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. При ухваленні
рішення суд зобов'язаний прийняти
рішення, зокрема, щодо: наявних
обставин (фактів), яким
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначені вимоги закону залишилися
поза увагою суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову про
стягнення заборгованості за послуги,
суд виходив з недоведеності позову та
відсутності між сторонами договору про
надання послуг з централізованого
теплопостачання, проте погодитися з
таким висновком суду не можна.

Матеріалами справи підтверджується, що
попереднє судове засідання було
призначено на 17 січня 2014 року (а.с.11),
позивач подав заяву про проведення
судового засідання 17 січня 2014 року без
участі представника (а.с.13).

Справа була призначена до судового
розгляду на 01 квітня 2014 року, в зв'язку з
неявкою сторін відкладена на 12 травня
2014 року (а.с.15,20,21).

Відповідно до ст. ст. 74,76 ЦПК України
повістка про виклик до суду повинна
бути завчасно вручена особі, яка
викликається, але у всякому разі не
пізніше ніж за три дні до судового
засідання, під розписку, яка підлягає
поверненню до суду із зазначенням часу
одержання.

Відповідно до п.28.10 Інструкції з
діловодства у місцевих загальних
судах, апеляційних судах областей,
апеляційних судах міст Києва та
Севастополя, Апеляційному суді
Автономної Республіки Крим та Вищому
Спеціалізованому суді України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, затвердженої наказом Державної
судової адміністрації 17 грудня 2013 року
№173, передбачено, що до матеріалів
цивільної справи в хронологічному
порядку підшиваються копії судових
повісток (судових повідомлень) про
виклик до суду.

Зазначені вимоги судом не дотримано,
копії судових повісток про виклик
позивача на 01 квітня 2014 року та 12 травня
2014 року та відомості про вручення їх
позивачу в матеріалах справи відсутні.

Крім того, позивач 25 листопада 2013 року
подав заявку на отримання судових
повісток за допомогою смс-повідомлень
(а.с.3), проте відомості про направлення
позивачу виклику в суд
смс-повідомленням у справі також
відсутні.

Розгляд справ за відсутності осіб, що
беруть участь у справі та не
повідомлені належним чином про час і
місце розгляду справи, є порушенням
основних засад судочинства,
встановлених ст. 129 Конституції
України, оскільки він позбавляє таких
осіб реальної можливості здійснювати
право захисту своїх прав, а суд -
можливості повного та всебічного
дослідження обставин справи на
засадах змагальності.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права щодо належного
повідомлення позивача про час та місце
розгляду справи призвело до
неправильного вирішення справи.

Випискою з будинкової книги
підтверджується, що ОСОБА_2
зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 03
жовтня 2000 року (а.с.6), квартира
підключена до централізованої системи
теплопостачання.

На запит суду комунальне підприємство
«Житлово-експлуатаційна організація
№2» надало відомості, що відповідач
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за
адресою АДРЕСА_1, зареєстрована з 03
жовтня 2000 року та є власником квартири
(а.с.90).

Факт реєстрації відповідача в
зазначеній квартирі підтверджується
також довідками адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України в
Кіровоградській області від 07 грудня
2013 року (а.с.10) та від 02 грудня 2014 року
(а.с.78).

Статтею 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» визначені
обов'язки споживача
житлово-комунальних послуг. Зокрема,
обов'язком споживача є укладення
договору на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовленого виконавцем на основі
типового договору, а також оплата
житлово-комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»у разі,
коли жиле приміщення належить особі на
праві приватної власності, то
учасником правовідносин з приводу
надання житлово-комунальних послуг
щодо такого приміщення є саме ця особа.

Відсутність договору про надання
житлово-комунальних послуг сама по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
у повному обсязі, оскільки за п. 5 ч. 3
ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» споживачі
зобов'язані оплатити
житлово-комунальні послуги, якщо вони
фактично користувалися ними.

Такий висновок викладений у постановах
Верховного Суду України від 10 жовтня 2012
року у справі № 6-110 цс12 , від 30 жовтня
2013 року у справі №6-59 цс 13, який згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
судів і який судом першої інстанції не
враховано.

Відповідно до картки обліку особовий
рахунок НОМЕР_1 на опалення квартири
АДРЕСА_1, опалювальною площею 23,7 кв.м.
відкрито на відповідача ОСОБА_2, що
засвідчується її підписами (а.с.91).

Факт надання позивачем послуг з
опалення квартири відповідача та їх
вартість підтверджується ліцензією на
виробництво теплової енергії, актом
прийому - передачі від 18 жовтня 2004 року,
рішеннями виконкому про початок та
припинення опалювального сезону,
актами про включення централізованого
опалення в будинку АДРЕСА_1 в
опалювальний сезон в 2009-2013 роках та
припинення теплопостачання,
затвердженими виконкомом
Кіровоградської міської ради тарифами
на послуги (а.с.39-59).

Розрахунком заборгованості споживача
теплової енергії ОСОБА_2 по особовому
рахунку НОМЕР_1 за опалення квартири ,
опалювальною площею 23,7 кв.м.
підтверджується, що станом на 01 вересня
2013 року відповідач не сплатила за
спожиту теплову енергію 3308 грн.65 коп.
(а.с.4), тому зазначена сума підлягає
стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901
ЦК України).

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором. Зобов'язання боржника
сплатити певну грошову суму на користь
кредитора відповідно до
цивільно-правового договору або з
інших підстав, визначених законом, є
грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти
висновку про те, що правовідносини, які
склалися між сторонами, є грошовим
зобов'язанням, в якому, серед інших прав
і обов'язків сторін, на боржників
покладено виключно певний
цивільно-правовий обов'язок з оплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
якому кореспондує право вимоги
кредитора (частина перша статті 509 ЦК
України) - вимагати сплату грошей за
надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи
правовідносин сторін як грошових
зобов'язань на них поширюється дія
частини другої статті 625 ЦК України як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання.

Оскільки договір про надання послуг є
грошовим зобов'язанням, то в разі
несвоєчасної оплати за надання послуг
відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник сплачує борг з урахуванням
рівня інфляції та три відсотки річних
за прострочення зобов'язання.

Така правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
14 листопада 2011 року у справі № 6-40 цс11,
від 20 червня 2012 року у справі №6-68 цс 12,
від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59 цс 13,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Розрахунком підтверджується, що 3%
річних від суми боргу, починаючи з
серпня 2010 року по серпень 2013 року,
становить 165 грн.34 коп., а втрати від
інфляції за зазначений період,
становлять 91 грн. 22 коп. (а.с.7), які
відповідач повинен сплатити на користь
позивача.

Статтею 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою (ч.1 ст.546 ЦК
України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (
ст.549 ЦК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Безпідставним є проведений позивачем
розрахунок пені на підставі Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" від 22 листопада 1996 року з
наступними змінами, оскільки він
поширюється на правовідносини,
суб'єктами яких є лише підприємства,
установи та організації незалежно від
форм власності і господарювання та
фізичні особи підприємницької
діяльності (підприємці) та не
розповсюджується на правовідносини, в
яких однією із сторін є фізична особа.

Договір між сторонами про надання
послуг не укладено. Дійсно п.10 ч.3 ст. 20
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» передбачена сплата пені за
несвоєчасне здійснення платежів за
житлово-комунальні послуги, проте її
розмір не визначено, тому в позові про
стягненні пені необхідно відмовити.

Вирішуючи спір, суд неправильно
застосував норми матеріального права
та порушив норми процесуального права,
що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
є підставою для скасування рішення
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на
користь позивача з відповідача
підлягає стягненню сплачений судовий
збір за подання позову та апеляційної
скарги в сумі 351 грн.20 коп. (229.40 + 121.80
а.с.1,68).

На підставі викладеного,
керуючись п.2 ч.1 ст.307 , п.4 ч.1 ст.309, ч.2
ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу дочірнього
підприємства «Кіровоградтепло»
товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр
науково-технічних інновацій
Української нафтогазової академії»
задовольнити частково.

Скасувати заочне рішення
Ленінського районного суду
м.Кіровограда від 12 травня 2014 року.

Позов задовольнити частково. Стягнути
з ОСОБА_2 на користь дочірнього
підприємства «Кіровоградтепло»
товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр
науково-технічних інновацій
Української нафтогазової академії»
заборгованість за послуги
теплопостачання в сумі 3308 грн.65 коп., 3%
річних в сумі 165 грн.34 коп., інфляційні
втрати в сумі 91 грн.22 коп., судовий збір
351 грн.20 коп., всього 3916 грн.41 коп.

В позові про стягнення пені відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: