22-ц/775/1231/2014(м)
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької об ласті в
складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Песоцької Л.І.,

Сороки Г.П.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
Донецької області від 08 липня 2014 року в
справі за позо вом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 08
липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 та
зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Розділено спільне сумісне майно
подружжя та ОСОБА_2 виділено в натурі
журнальний стіл, стіл розкладний, комод
у спальню, шафу-купе, білий килим,
витяжку, тостер, два стільці,
фотоапарат, пилосос LG, два пуфи, пенал,
комп'ютер, електром'ясорубку, кухонний
комбайн, електрочайник загальною
вартістю 20 950 грн., а ОСОБА_3 виділено в
натурі прихожу (вбудовану шафу,
антресоль), диван, кондиціонер,
металопластиковий балкон
«французький», металопластикові вікна,
холодильник Індезіт, пральну машину LG,
морозильну камеру NORD загальною
вартістю 19 514 грн.

У рахунок рівності часток з ОСОБА_2
стягнуто на користь ОСОБА_3 1 436 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким розділити майно, відступивши
від рівності часток, та виділити все
майно відповідачці ОСОБА_3, стягнувши з
неї вартість 2/3 його частини в сумі 39 170
грн., посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
цим обставинам та неправильне
застосування норм матеріального права.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання
апеляційного суду неодноразово не
з'явився, про час і місце розгляду
справи був повідомлений належним чином
телефонограмою (а.с. 139-140, 145, 158), тому суд
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідачки адвоката
ОСОБА_4, який просив залишити рішення
суду без змін, дослідивши матеріали
справи в межах апеляційного оскарження
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційну скаргу необхідно відхилити
з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
сторін, суд першої інстанції виходив з
того, що частина майна, про поділ якого
просив позивач, на час розгляду справи
вийшло з ладу та була знищена, а тому це
майно поділу між колишнім подружжям не
підлягає.

З таким висновком не можна не
погодитися.

Як встановлено судом першої інстанції,
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 24 лютого 1996 року, який було
розірвано рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 18 вересня 2012 року (а.с. 7).

Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до вимог пп. 2, 4 ст. 65
Сімейного кодексу України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Тобто названі норми матеріального
права припускають існування факту
спільної сумісної власності подружжя,
доки не доказано інше кимось із
подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

З матеріалів справи вбачається, що під
час шлюбу сторонами були придбані
домашній кінотеатр Pioneer, кавоварка
Delonghi, електродуховка Gorenje, телевізор LG,
які вийшли з ладу та ремонт яких
неможливий, що підтверджується
відповідними актами сервісного центру
(а.с. 81, 82, 83, 84).

Також судом першої інстанції було
встановлено, що стінка у вітальню
вартістю 1 000 грн. та два стільця
вартістю 500 грн. є непридатними для
подальшого використання, про що
підтвердили допитані судом свідки.

Оскільки з пояснень відповідачки
вбачається, що в зв'язку з неможливістю
ремонту зазначеного майна вона його
знищила, позивач належних та
допустимих доказів наявності цього
майна у відповідачки на час розгляду
справи та вартості його залишків не
надав, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у його поділі, а
тому доводи скарги в цій частині є
безпідставними.

Доказів тому, що шафа-купе, яку суд
виділив позивачеві, виготовлялася на
замовлення під розмірі квартири, в якій
залишилися проживати відповідачка і не
може бути встановлена за місцем його
проживання, також останнім суду не
надано, а тому ці доводи також не можуть
бути підставою для скасування чи зміни
рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що при вирішенні спору про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках
може відступити від засади рівності
часток подружжя, враховуючи обставини,
що мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дітей (за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування). Під
обставинами, що мають істотне значення
для справи, потрібно розуміти не тільки
випадки, коли один із подружжя не дбав
про матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, але і випадки коли один із
подружжя не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК).

Таким чином, збільшення частки майна на
користь того з подружжя, з ким проживає
дитина, можливе при наявності певної
умови - якщо розмір аліментів, які така
особа одержує, недостатній для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку дитини та її лікування.

За змістом ст. ст. 181, 182, 183, 184, 189 СК
аліменти - кошти на утримання дитини,
розмір яких визначається за
домовленістю між батьками чи за
рішенням суду.

Встановлено, і сторони проти цього не
заперечували, що від спільного
подружнього життя у них ІНФОРМАЦІЯ_1
народилася донька ОСОБА_5, яка після
розірвання шлюбу залишилася проживати
з батьком ОСОБА_2

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 11 вересня 2013 року з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуті
аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 в
розмірі 1/5 частини з усіх видів
заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно,
але не менше 30% прожиткового мінімуму
для дітей відповідного віку до
повноліття дитини, починаючи з 17 травня
2013 року (а.с. 70).

Між тим, в порушення ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, згідно з якою кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, позивачем не
надано суду доказів тому, що розмір
аліментів, які одержує ОСОБА_2,
недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку дитини
та її лікування.

Не надано таких доказів і апеляційному
суду, а відтак доводи скарги і в цій
частині є безпідставними.

Таким чином доводи апеляційної скарги
не приводять апеляційний суд до
висновку про порушення або неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права які є підставою для скасування чи
зміни рішення суду.

З урахуванням зазначеного, апеляційний
суд вважає, що підстав для задоволення
апеляційної скарги не має.

З інших підстав рішення суду не
оскаржується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 08
липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді