Справа № 343/880/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2181/2014
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів:
Горблянського Я.Д., Соколовського В.М.,

секретаря: Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» Міністерства оборони
України в особі Сколівського
військового лісгоспу про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи,
вихідної допомоги та підзвітних
коштів, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Долинського районного суду
від 09 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

08.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з
роботи, вихідної допомоги та
підзвітних коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з
24.10.2011 року працював у Сколівському
військовому лісгоспі, який є
відокремленим структурним підрозділом
ДП «Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат», на посаді головного
інженера.

У зв'язку з порушенням відповідачем
вимог законодавства про працю, яким
заробітна плата виплачувалася
нерегулярно, а в січні та лютому 2013 року
не була виплачена взагалі, ним 10.05.2013
року була подана заява на звільнення з
роботи по ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак
наказом від 16.05.2013 року його було
звільнено з роботи за власним бажанням,
на підставі ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що відповідач
незаконно змінив підставу звільнення
та не провів з ним повного розрахунку
на день звільнення, не виплатив йому
заробітну плату в розмірі 3276 грн. та без
згоди стягнув вказану суму за куплені
ним колеса до службового автомобіля,
хоча він подавав заяву про свою згоду
на стягнення боргу в сумі 3276 грн. з
підзвітної суми, просив стягнути з ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» на його користь 3276,00
грн. невиплаченої заробітної плати,
22395,00 грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з
роботи, 8599,68 грн. вихідної допомоги та
4432,10 грн. підзвітних коштів.

Ухвалою Долинського районного суду від
05 червня 2014 року позовні вимоги в
частині стягнення з ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» підзвітних коштів
залишено без розгляду.

Рішенням Долинського районного суду
від 09 вересня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
посилається на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не
врахував, що підставою звільнення
позивача стало порушення вимог
трудового законодавства, а саме
невиплата йому заробітної плати
відповідачем.

Вважає помилковим висновок суду про те,
що звільняючи ОСОБА_2 з роботи згідно ч.
1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням,
ДП «Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» діяв правомірно, так
як, позивач у своїй заяві на звільнення
від 12.04.2013 року не вказав підстав
для звільнення, передбачених ч. 3 ст. 38
КЗпП України.

Зазначає, що до дня звільнення 10.05.2013
року ОСОБА_2 подав звернення, яким
просив звільнити його з роботи
внаслідок порушення відповідачем
трудового законодавства, а тому заява
позивача від 12.04.2013 року втратила
чинність, оскільки роботодавець не
звільнив його у визначений термін, тому
посилання суду на цю заяву є
безпідставним.

Ч. 3 ст. 38 КЗпП України не передбачає, що
працівник повинен зазначати у заяві,
які порушення трудового законодавства
допустив роботодавець.

Крім того, при ухваленні рішення, суд не
вирішив заяву ОСОБА_2 про поновлення
пропущеного строку на звернення до
суду із позовною заявою.

У зв'язку з викладеним, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

В засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримав з наведених вище
мотивів.

Представник ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» - Чебачова
Ю.О. апеляційну скаргу заперечила,
посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши письмові матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 з 24.10.2011 року працював на посаді
головного інженера ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат», в період з 08.04.2012 року
по 16.02.2013 року тимчасово виконував
обов'язки начальника Сколівського
військового лісгоспу.

12.04.2013 року позивач направив на адресу
відповідача заяву, в якій просив
звільнити його з роботи з 12.04.2013 року у
зв'язку з переїздом на нове місце
проживання і оскільки дана заява
отримана підприємством тільки 16.04.2013
року, позивача звільнено не було.

26.04.2013 року та 11.05.2013 року позивач
повторно звернувся в ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» та просив врахувати
раніше подану заяву, згідно якої
звільнити його з займаної посади.

Наказом відповідача №63-к від 16.05.2013
року позивач звільнений із займаної
посади за власним бажанням згідно ст. 38
КЗпП України.

Оскільки позивача звільнено з роботи
за власним бажанням, згідно ч.1 ст. 38
КЗпП України, наказ про звільнення в
частині формулювання причин
звільнення в судовому порядку ним не
оскаржувався, тому суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що вимоги позивача про
стягнення вихідної допомоги в розмірі
трьохмісячного заробітку із
застосуванням ст. 44 КЗпП України є
безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу, а саме в день
звільнення, а у випадку якщо в день
звільнення працівник не працював, не
пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок.

Встановлено, що в період з 12.04.2013 року по
16.05.2013 року ОСОБА_2 був відсутній на
роботі, що підтверджується складеними
актами про відсутність на робочому
місці.

Листом №516 від 16.05.2013 року повідомлено
ОСОБА_2 про необхідність прибути для
отримання трудової книжки до служби
управління персоналом ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» та доведено до
відома, що для отримання повного
розрахунку йому слід прибути в касу
Сколівського військового лісгоспу,
попередивши напередодні про свій
приїзд керівництво лісгоспу.

Встановлено, що розмір коштів, що
належали позивачу до виплати, становив
10 813,21 грн., з яких 500 грн.
виплачено у січні 2013 року, 3462,41 грн. за
рахунок Фонду соціального страхування
з тимчасової втрати працездатності - у
травні 2013 року, 3276 грн. (нестача коліс)
утримано з заробітної плати, решту
розрахункових коштів (окрім оплати
листка непрацездатності серії АГЕ
№034421, дійсність якого уточнювалась), за
згодою позивача, 14.06.2013 року було
переказано ОСОБА_2 поштовим
відправленням.

Також встановлено, що під час
інвентаризації активів і зобов'язань
лісгоспу було виявлено нестачу
автомобільних шин зимових «Пилигрим» в
якості 4 одиниці на загальну суму 3276
грн.

ОСОБА_2 погодився з завданою ним шкодою
і у своїй заяві від 28.05.2013 року просив
стягнути 3276 грн. з підзвітних коштів, а
у випадку їх нестачі - різницю зняти із
заборгованості по заробітній платі та
розрахункових коштів.

Статтею 136 КЗпП України передбачено, що
покриття шкоди працівниками в розмірі,
що не перевищує середнього місячного
заробітку, провадиться за
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу, а
керівниками підприємств, установ,
організацій та їх заступниками - за
розпорядженням вищестоящого в порядку
підлеглості органу шляхом
відрахування із заробітної плати
працівника.

30.05.2013 року на виконання розпорядження
начальника Сколівського військового
лісгоспу Цеховича А.Б., бухгалтерією
підприємства здійснено відрахування
із заробітної плати позивача коштів у
сумі 3276,00 грн.

З врахуванням наведених обставин суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про відсутність
підстав для стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні з роботи, оскільки
належні працівнику при звільненні
кошти виплачені підприємством у
строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Посилання апелянта на те, що позивачем
надано згоду на відшкодування шкоди за
рахунок підзвітних коштів, а не
заробітної плати не заслуговують на
увагу, оскільки наявність у позивача
підзвітних коштів не було перешкодою
для стягнення з його заробітної плати
завданої шкоди, яка не перевищує його
середньомісячного заробітку.

Рішення суду ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від
09 вересня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
Я.Д. Горблянський

В.М. Соколовський