У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мартинюка
В.І.,Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, про стягнення
заборгованості за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
03 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 07 лютого 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, про стягнення
заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 22 грудня 2009 року між
ним та ОСОБА_7 був укладений
нотаріально посвідчений договір
позики, відповідно до умов якого він
передав відповідачу грошові кошти в
розмірі 1 495 805,00 грн, що еквівалентно 130
070 євро, зі строком повернення до 22
червня 2009 року. Факт одержання суми
позики підтверджується розпискою від 22
грудня 2009 року.

21 червня 2010 року до вказаного договору
буди внесені зміни та продовжено строк
повернення позики до 22 грудня 2010 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором
позики, між ними було укладено договір
іпотеки, відповідно до умов якого
відповідач передав в іпотеку
п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на неналежне виконання
своїх зобов'язань за договором позики,
ОСОБА_6 просив стягнути зі ОСОБА_7
заборгованість в розмірі 1 495 805,00 грн,
три проценти річних у розмірі 64 422,07 грн,
інфляційні нарахування за весь час
прострочення виконання зобов'язання в
розмірі 79 185,39 грн та пеню в розмірі 7 838
018,20 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 03 грудня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 07 лютого 2013 року, позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 9 477 430 грн 66 коп.
заборгованості за договором позики.
Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду першої та
апеляційної інстанцій в частині
нарахування пені, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права та ухвалити нове
рішення в цій частині, яким стягнути
пеню в розмірі 515 375,96 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 травня 2013 року
відмовлено ОСОБА_7 у відкритті
касаційного провадження на підставі п.
5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду України від
03 вересня 2014 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 травня 2013 року скасовано та
справу направлено на новий касаційний
розгляд.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що зобов'язання повинно
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору, тому на
підставі статей 526, 1046, 1049, 1050 ЦК України
боржник зобов'язаний повернути суму
позики з урахуванням індексу інфляції
та сплатити три проценти річних та
пеню. При цьому, залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд зазначив, що підстав
для зменшення розміру пені не
вбачається, оскільки відповідач із
такою заявою не звертався, а її розмір
установлений сторонами в договорі,
тому стягненню підлягає пеня в розмірі
1% від суми несвоєчасно повернутої
позики - 1 495 805 грн - за кожен день
прострочення, що складає 7 838 018 грн.
Однак, з такими висновками судів
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 22 грудня 2009 року
сторонами укладено нотаріально
посвідчений договір позики, відповідно
до умов якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_7
грошові кошти в розмірі 1 495 805 грн, що в
еквіваленті складало 130 070 євро, зі
строком повернення до 22 червня 2010 року.
Договір є безвідсотковим.

Факт одержання суми позики
підтверджується розпискою,
власноручно написаною позичальником у
момент передачі суми позики - 22 грудня
2009 року.

21 червня 2010 року сторонами внесені
зміни до договору позики, згідно з
якими строк повернення позики
продовжено до 22 грудня 2010 року.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу (частина перша статті 1050
ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625
ЦК України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Стягнення з
боржника, який порушив грошове
зобов'язання, сум індексації грошового
боргу та процентів не перешкоджає
стягненню у передбачених законом або
договором випадках неустойки (пені) за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, оскільки відповідно до
частини першої статті 550 ЦК України
право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова
сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства. Розмір неустойки,
встановлений законом, може бути
збільшений у договорі (частини перша,
друга статті 551 ЦК України).

Як установлено судом, пунктом 1
договору передбачено, що у разі
несвоєчасного погашення платежів
позичальник зобов'язуєься сплачувати
позикодавцю неустойку в розмірі 1% від
усієї суми позики за кожен день
прострочення.

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК
України передбачено, зокрема, що розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України
з урахуванням положень статті 3 ЦК
України щодо загальних засад
цивільного законодавства та частини
четвертої статті 10 ЦПК України щодо
обов'язку суду сприяти сторонам у
здійсненні їхніх прав дає право суду
зменшити розмір неустойки за умови, що
її розмір значно перевищує розмір
збитків.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, вказаних вимог закону не
врахував, установивши, що розмір
неустойки значно більший від розміру
боргового зобов'язання (разом із
нарахованою індексацією та трьома
процентами річних), прийшов до
передчасного висновку щодо
відсутності підстав для зменшення
розміру пені, з посиланням на те, що
ОСОБА_7 не звертався до суду з
відповідною заявою.

Крім того, судом не було враховано, що
за загальним правилом період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не може
перевищувати один рік (пункт перший
частини другої статті 258 ЦК України).
При цьому виходячи з правової природи
пені, яка нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до статті 253
ЦК України обчислюється по кожному дню,
за який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Оскільки право на стягнення пені в
кредитора виникло з наступного дня
після 22 грудня 2010 року, а до суду він
звернувся лише - 16 липня 2012 року, то
пеня підлягала стягненню лише в межах
одного року до дня пред'явлення позову.

За таких обставин, з урахуванням
висновків Верховного Суду України,
викладених в постанові від 03 вересня 2014
року, суд першої інстанції в порушення
вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України на вказане
уваги не звернув, не дав оцінки доводам
відповідача про зменшення розміру
пені, а тому суд дійшов передчасного
висновку щодо задоволення позовних
вимог ОСОБА_6 в повному обсязі.

Апеляційний суд на наведене та
порушення судом першої інстанції вимог
процесуального закону, що є безумовною
підставою для скасування судового
рішення, уваги не звернув, в порушення
вимог статей 303, 315 ЦПК України у
достатній мірі не перевірив доводів
апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, в порушення
норм процесуального закону, суди
дійшли помилкового висновку щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_6, у
зв'язку з чим ухвалені у справі рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 03 грудня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 07 лютого
2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова