АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Євротур-7 ЛТД», Публічного
акціонерного товариства «Європейський
газовий банк», треті особи: Товариство
з обмеженою відповідальністю «Тонус
Мед», ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору іпотеки,

встановила:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до відповідачів ТОВ
«Євротур - 7 ЛТД», ПАТ «Європейський
газовий банк», треті особи: ТОВ «Тонус
Мед», ОСОБА_4 про визнання недійсним з
моменту укладення договору іпотеки №
106-161008/1 від 16.10.2008 року та застосування
наслідків недійсності правочину
шляхом проведення реституції та
повернення позивачу нерухомого майна -
квартир №7, 8, 9, 10, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2014 року у
задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Вказувала, що суд першої інстанції не
дослідив оспорюваний договір щодо його
правової природи, прав та обов'язків
сторін, узгодженості п. 3.1.8 з вимогами
Закону України «Про іпотеку» та ст. ст.
589, 590 ЦК України щодо обов'язків
іпотекодавця відповідати перед
іпотекодержателем всім своїм майном, а
тому питання про наявність питань для
визнання договору іпотеки недійсним
судом першої інстанції належним чином
не досліджене.

Зазначала, що факт підписання
позивачем вказаного договору іпотеки,
встановлений судом, не може бути
підтвердженням того, що підписуючи
вказаний договір, ОСОБА_2 не помилився
щодо його правової природи, прав та
обов'язків сторін договору. Адже,
обираючи такий спосіб забезпечення
зобов'язання, як іпотека, позивач
передбачав, що забезпечення виконання
зобов'язання буде здійснюватись
нерухомим майном, за рахунок якого
банк буде мати право в разі невиконання
боржником забезпеченого іпотекою
зобов'язання одержати задоволення
своїх вимог, але ніяк сторони не
домовились, що договір іпотеки
міститиме елементи договору поруки та
буде змішаним договором.

В судове засідання апелянт та його
представник не з'явились, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином, причин неявки суду не
повідомили, судом визнано за можливе
розглянути справу в їх відсутності.

Представник відповідача ТОВ «Євротур-7
ЛТД» вважав доводи апеляційної скарги
безпідставними, просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що 03.10.2008 року між
ВАТ «Європейський газовий банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Єврогазбанк», та ТОВ «Тонус Мед» було
укладено кредитний договір № 143-031008,
відповідно до умов якого позичальнику
надавалася невідновлювальна кредитна
лінія в сумі 3 000 000 грн. строком до 04.10.2009
року. Виконання зобов'язань ТОВ «Тонус
мед» за кредитним договором було
забезпечене договором іпотеки № 106-1610081
від 16.10.2008 року, укладеним між ПАТ
«Європейський газовий банк» та ОСОБА_2
Пунктом 1.1 договору іпотеки
передбачено, що цей договір забезпечує
вимогу іпотекодержателя, що випливає з
кредитного договору, а також усіх
договорів про внесення змін до нього,
які можуть будуть укладені до
закінчення строку дії кредитного
договору.

За договором іпотеки позивачем було
передано в іпотеку квартири № 7, 8, 9, 10,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначає, що договір іпотеки є
укладеним під впливом помилки,
оскільки між позивачем та ПАТ
«Європейський газовий банк» було
досягнуто домовленостей щодо передачі
в іпотеку нерухомого майна для
забезпечення виконання ТОВ «Тонус мед»
основного зобов'язання, серед цих
домовленостей було надання позивачу
статусу саме іпотекодавця, який
передаючи в іпотеку нерухоме майно, має
відповідати за порушення
позичальником основного зобов'язання
виключно іпотечним майном. Саме з цією
метою 16.10.2008 року було укладено договір
іпотеки нерухомого майна.

Отже, маючи домовленості з
відповідачем щодо укладення договору
іпотеки, враховуючи норми ЦК України,
Закону України «Про іпотеку», якими
регулюються іпотечні відносини,
позивач був впевнений, що нерухоме
майно передається ним в іпотеку і його
відповідальність перед ПАТ
«Європейський газовий банк», у разі
порушень з боку позичальника буде
обмежуватись лише цим нерухомим
майном. З цією метою позивачем було
отримано згоду дружини на передачу
саме в іпотеку нерухомого майна.

Проте, до договору було включено п.3.1.8,
яким передбачено, що у випадку, якщо
суми від продажу предмета іпотеки та
суми від реалізації іншого майна, що
було заставленим в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором недостатньо для повного
задоволення вимог іпотекодержателя,
він має право вимагати отримання суми,
якої не вистачає для повного
задоволення вимоги, з іншого майна
іпотекодавця.

Позивач зазначає, що вказаний пункт
договору суперечить домовленостям, які
були досягнуті між ОСОБА_2 та ПАТ
«Європейський газовий банк» щодо
укладення саме договору іпотеки,
оскільки позивач за умовами
оскаржуваного договору тепер несе
подвійну відповідальність, у разі
порушення позичальником основного
зобов'язання: як іпотекодавець -
нерухомим майном, і як поручитель - всім
іншим майном.

Таким чином, вказаний договір іпотеки
не відповідає волевиявленню позивача,
договір був укладений ОСОБА_2 під
впливом помилки стосовно природи
укладеного договору, обов'язків
іпотекодавця за ним, не відповідає його
внутрішній волі, та має бути визнаний
недійсним відповідно до ч. 3 ст. 203, ст. 229
ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що оспорюваний договір був
укладений з урахуванням волевиявлення
позивача, оскільки підпис на договорі є
доказом того, що сторони погодилися з
його умовами.

Оскільки обставини стосовно того, що
на момент укладення договору іпотеки
позивачем неправильно сприймались
фактичні обставини правочину, що
вплинуло на його волевиявлення, за
відсутності якого можна було б вважати,
що правочин не був би вчинений, не
знайшли підтвердження в судовому
засіданні, а позовні вимоги щодо
визнання недійсним договору іпотеки в
цілому не ґрунтуються на жодній з
підстав недійсності правочину,
передбачених ЦК України, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, висновки суду щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи, які викладені в апеляційній
скарзі позивача, є аналогічними його
обґрунтуванню позовних вимог і були
предметом перевірки суду першої
інстанції та правильно були відхилені
судом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом не було взято до уваги
норми цивільного законодавства щодо
відмінності договору іпотеки та
договору поруки, не досліджено спірні
умови договору, не надано правової
оцінки природі вказаного договору.
Апелянт вважає безпідставним висновок
суду про те, що наявність підпису
позивача на договорі свідчить про його
вільне волевиявлення.

Проте вказані доводи колегія суддів
вважає безпідставними, враховуючи
наступне.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір,
в якому містяться елементи різних
договорів (змішаний договір). До
відносин у змішаному договорі
застосовуються у відповідних частинах
положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.

Згідно із ст. ст. 553, 554 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку. У
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право в разі невиконання
боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про іпотеку», іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Істотні умови, які повинен містити
договір іпотеки, передбачено ст. 18
Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, застава (іпотека) і порука
є різними видами забезпечення
зобов'язань, відповідно до яких
майновий поручитель відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

З матеріалів справи судом першої
інстанції вірно встановлено, що між
сторонами було укладено договір
іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав у
іпотеку квартири № 7, 8, 9, 10, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1 для
забезпечення виконання зобов'язань ТОВ
«Тонус Мед» за кредитним договором
від 03.10.2008 року.

Разом з тим, до вказаного договору
іпотеки сторонами було включено п.3.1.8,
яким передбачено, що у випадку, якщо
суми від продажу предмета іпотеки та
суми від реалізації іншого майна, що
було заставленим в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором , недостатньо для повного
задоволення вимог іпотекодержателя,
він має право вимагати отримання суми,
якої не вистачає для повного
задоволення вимоги, з іншого майна
іпотекодавця. Іпотекодавець
поручається за виконання вказаного
даному договорі зобов'язання в повному
обсязі перед іпотекодержателем.

Таким чином, виходячи із вимог ст. 628 ЦК
України, до положень договору, що
стосуються іпотеки, застосовуються
правові норми щодо іпотеки, а до
положень про поруку - норми
законодавства щодо поруки.

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, з яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 36 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, що була чинною на
момент вчинення оспорюваного
правочину, нотаріуси зобов'язані
роз'яснити сторонам зміст і значення
поданих ними проектів правочинів і
перевірити, чи відповідає зміст
посвідчуваних правочинів вимогам
закону і дійсним

намірам сторін.

Згідно з п. 100 вказаної Інструкції, при
посвідченні договору іпотеки
нотаріус роз'яснює сторонам порядок
державної реєстрації іпотеки та
порядок задоволення забезпечених
іпотекою вимог за рахунок предмета
іпотеки, про що зазначається в тексті
договору.

З матеріалів справи вбачається, що
договір іпотеки № 106-161008/І від 16.10.2008
року був належним чином підписаний
сторонами, та посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 16.10.2008 року
і зареєстрований в реєстрі за № 25969.

Отже, вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що, підписавши
договір іпотеки, із включеним до нього
п.3.1.8, сторони тим самим засвідчили свою
згоду та прийняли умови, які були в
ньому закріплені. Зазначені обставини
свідчать про те, що сторони діяли
вільно та на власний розсуд визначали
умови договору.

Зі змісту даної позовної заяви ОСОБА_2
вбачається, що його волевиявлення було
спрямовано на укладення договору
іпотеки, у зв'язку з чим було отримано
згоду дружини на передачу в іпотеку
зазначеного у договорі майна. З
викладеного слідує, що позивач
стверджує про свою помилку щодо
укладення пункту 3.1.8, а не договору
іпотеки в цілому. Разом з тим, позовних
вимог про визнання недійсним цього
пункту ОСОБА_2 не заявляв.

Відповідно до ст. 217 ЦК України,
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно вказав, що жодної із
передбачених ст. 203 ЦК України підстав
для визнання договору іпотеки
недійсним позивач не зазначив,
оскільки його доводи про те, що він
припустився помилки щодо п. 3.1.8, яким
встановлено відповідальність
поручителя усім його майном,
стосуються лише зазначеного пункту,
який містить елементи договору поруки,
а не договору іпотеки в цілому.

Про зазначене свідчать і наступні дії
ОСОБА_2, яким 05.02.2009 року було укладено
із ПАТ «Європейський газовий банк»
договір про внесення змін до договору
іпотеки від 16.10.2008 року в частині п.1.1., 1.2
договору іпотеки ( щодо збільшення суми
зобов'язань позичальника), в цьому
договорі сторони зазначили, що всі інші
умови договору іпотеки залишаються без
змін.

Таким чином, сама по собі наявність у
договорі іпотеки пункту, що містить
елементи договору поруки, не є
підставою для визнання недійсним
договору іпотеки в цілому.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог, оскільки
матеріали справи не містять доказів
того, що позивач, передаючи в іпотеку
ПАТ «Європейський газовий банк»
квартири № 7, 8, 9, 10 по АДРЕСА_1, помилявся
щодо обставин, які мають істотне
значення для укладення договору
іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: