УХВАЛА

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро» публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним, за касаційною скаргою
дочірнього підприємства «Ілліч-Агро»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на рішення
Новоазовського районного суду
Донецької області від 8 лютого 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 13 березня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеною позовною заявою,
посилаючись на те, що на підставі
державного акта на право власності їй
належить земельна ділянка, яка
розташована на території
Самійлівської сільської ради
Новоазовського району Донецької
області. У 2009 році вона й дочірнє
підприємство "Ілліч-Агро Донбас"
публічного акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча" (далі - ДП
"Ілліч-Агро Донбас" ПАТ "Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча"
уклали договір оренди, за яким передала
дочірньому підприємству в
користування вказану земельну ділянку.
У подальшому нею й відповідачем
укладено додаткову угоду до договору
оренди землі. 5 травня 2010 року договір
оренди землі та додаткова угода
зареєстровані в Новоазовському
районному відділі державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру при Державному
комітеті України із земельних
ресурсів". Посилаючись на те, що в
договорі оренди землі відсутня
передбачена частиною першою статті 15
Закону України від 6 жовтня
1998 року "Про оренду землі" (далі - Закон
України "Про оренду землі" істотна
умова, а саме умова передачі в заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки, позивачка
просила визнати договір оренди землі
недійсним і стягнути на її користь
судові витрати.

Рішенням Новозаводського районного
суду Донецької області від 8 лютого
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 13 березня 2013 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди
землі, укладений між ОСОБА_3 та ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча». Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 серпня 2013 року
судові рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від
2 липня 2014 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 24 вересня 2014 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі ДП «Ілліч-Агро
Донбас» ПАТ «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що під
час укладення спірного договору
сторонами не було досягнуто згоди з
усіх істотних його умов, передбачених
ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі», а саме у спірному договорі
відсутні умови передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки площею 5,8381
га, яка розташована на території
Самійлівської сільської ради
Новоазовського району Донецької
області (державний акт на право
власності на землю від 10 грудня 2008
року).

У 2009 році між ОСОБА_3 і ДП "Ілліч-Агро
Донбас" ПАТ
"Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча" укладено
договір оренди землі та додаткову
угоду, за умовами яких ОСОБА_3 передала
в оренду ДП "Ілліч-Агро Донбас" ПАТ
"Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча" земельну
ділянку, яка належить їй на праві
власності.

5 травня 2010 року договір оренди
земельної ділянки та додаткова угода
до зазначеного договору зареєстровані
в Новоазовському РВ ДП "Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельним ресурсам".

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди
укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 18 цього Закону
договорі оренди землі набуває чинності
після його державної реєстрації.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» (у редакції, чинній на час
укладення договору) істотними умовами
договору землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі
обмеження(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, а також
порушення вимог ст. ст. 4-6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору оренди
недійним відповідно до закону.

Задовольняючи позов, суди виходили з
того, що у договорі оренди землі умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки не визначені
взагалі.

Проте, відповідно до п. 14 Перехідних
положень ЗК України (чинного на час
укладення договору) до набрання
чинності законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 1 січня 2012 року,
забороняється внесення права на
земельну частку (пай) до статутних
капіталів господарських товариств.

Наступними змінами до Земельного
кодексу України зазначений мораторій
продовжено до 1 січня 2016 року.

Пунктом 15 Перехідних положень ЗК
України також встановлена до 1
січня 2016 року заборона на укладення
угод щодо земельних ділянок
сільськогосподарського призначення та
передбачено, що угоди (у тому числі
довіреності), укладені під час дії
заборони на купівлю-продаж або іншим
способом відчуження земельних ділянок
та земельних часток (паїв), визначених
підпунктами «а» та «б» цього пункту в
частині їх купівлі-продажу та іншим
способом відчуження, а так само в
частині передачі прав на відчуження
цих земельних ділянок та земельних
часток (паїв) на майбутнє є недійсними з
моменту їх укладення (посвідчення).

За таких обставин не можна вважати, що у
спірному договорі оренди землі
відсутні умови щодо передачі права
оренди земельної ділянки до статутного
капіталу господарського товариства та
права передачі у заставу, оскільки
передача права оренди земельної
ділянки до статутного капіталу
господарського товариства та передача
у заставу були прямо заборонені
законом як на момент укладення
договору оренди земельної ділянки -
2009 рік, так і на весь строк його дії
- п'ять років, та у п. 31 договору сторони
домовилися виконувати встановлені
законом обмеження щодо об'єкта оренди.

Домовленість сторін у договорі оренди
землі про можливість передачі права
оренди земельної ділянки до статутного
капіталу господарського товариства та
у заставу при наявності прямої зборони
на такі дії у Земельному кодексі
України суперечила б вимогам закону.

Крім того, відповідно до ст. 15 ЦК
України та ст. 3 ЦПК України у порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, тому суд
повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавця у
зв'язку з відсутністю у договорі оренди
умов, передбачених ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», чим саме вони
порушуються та які права позивача
порушуються, визначити істотність цих
умов, а також з'ясувати у чому саме
полягає порушення їхніх законних прав.

Проте суди зазначене не врахували, не
звернули уваги на те, що позивачка у
своїй позовній заяві не вказує, які її
права як орендодавця порушено, у
зв'язку з відсутністю в договорі оренди
істотної умови - передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Таким чином, суди в порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказане уваги
не звернули, не врахували норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановили обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, та дійшли передчасного
висновку про задоволення позову.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про
здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції» від 12 серпня 2014 року та
розпорядження Голови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ територіальну підсудність даної
справи слід визначити Приазовському
районному суду Запорізької області.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча», задовольнити
частково.

Рішення Новоазовського районного суду
Донецької області від 8
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 13
березня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до
Приазовського районного суду
Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта