Справа № 347/2326/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2652/2014
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук
О.В., Соколовського В.М.,

секретаря: Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення аліментів у
твердій грошовій сумі на утримання
повнолітньої дитини, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського
районного суду від 13 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на утримання повнолітньої
дитини.

Позов мотивовано тим, що з 01.11.1992 року по
31.07.2014 року він перебував із
відповідачкою у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають двох дітей, які на даний
час є повнолітніми.

Посилаючись на те, що повнолітній син
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається
стаціонарно в Коломийському ВПУ №14 і
повністю перебуває на його утриманні,
яке потребує значних коштів на
придбання одягу, взуття, продуктів
харчування, проїзду транспортними
засобами з місця проживання до місця
навчання, а мати у добровільному
порядку матеріальної допомоги не
надає, хоча має можливість її надавати,
просив стягнути з відповідача на його
користь аліменти у твердій грошовій
сумі в розмірі 500 грн. щомісячно на
період навчання сина.

Рішенням Косівського районного суду
від 13 листопада 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення
ОСОБА_2 посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Вважає таким, що ґрунтується на
припущеннях, висновок суду про те, що
повнолітній син не бажає отримувати
аліменти на своє утримання, оскільки
син не був допитаний в судовому
засіданні в якості свідка, такого
пояснення суду не давав і позивач.

Апелянт зазначає, що на даний час його
матеріальне становище погіршилося, син
дійсно отримує стипендію в розмірі 275
грн., але такий її розмір є незначним,
враховуючи підвищення цін на продукти
харчування та одяг, проїзд до місця
навчання.

Відповідачка отримує пенсію по
інвалідності та займається веденням
домашнього господарства, з якого має
доходи, крім того, нею не представлено
суду жодного доказу того, що значна
частина пенсії витрачається на
придбання ліків, у зв'язку з чим вона не
має можливості надавати матеріальну
допомогу на утримання повнолітнього
сина.

У зв'язку з викладеним, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_2 не з'явився, хоча про час та
місце судового розгляду належним чином
був повідомлений.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечила,
посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення
відповідачки, перевіривши письмові
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони з 01.11.1992 року по 31.07.2014 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають двох дітей, які є
повнолітніми.

Судом встановлено, що повнолітній син
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у ВПУ
№14 м. Коломиї на денній формі навчання,
забезпечений гуртожитком та отримує
стипендію в розмірі 275,00 грн.
(проживання в гуртожитку та навчання -
на безоплатній основі).

Згідно довідки виконкому
Баня-Березівської сільської ради від 11
вересня 2014 року вбачається, що
повнолітній син ОСОБА_5 зареєстрований
в селі Баня-Березів в господарстві
матері, а фактично проживає в
господарстві батька та знаходиться на
його утриманні.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття, а у
випадках, передбачених ст. ст. 198, 199
цього Кодексу, - і своїх повнолітніх
дочку, сина.

Згідно зі ст. 198 СК України батьки
зобов'язані утримувати своїх
повнолітніх непрацездатних дочку,
сина, які потребують матеріальної
допомоги, якщо вони можуть таку
матеріальну допомогу надавати.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено,
якщо повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право
на звернення до суду з позовом про
стягнення аліментів мають самі дочка,
син, які продовжують навчатися, а також
той із батьків, з яким вони проживають.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» судам роз'яснено,
що обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дочку, сина, які
продовжують навчатися після
досягнення повноліття (незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18, але є
меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у зв'язку з цим у
матеріальній допомозі; наявність у
батьків можливості надавати таку
допомогу.

Таким чином, законодавець пов'язує
обов'язок батьків утримувати своїх
повнолітніх дітей, які продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, до досягнення
ними двадцяти трьох років за умови,
коли батьки можуть надавати таку
матеріальну допомогу.

Встановлено, що відповідач не працює,
визнана інвалідом III групи, періодично
перебуває на стаціонарному лікуванні,
що підтверджується виписками із
медичної карти Яблунівської районної
лікарні Косівської ЦРЛ та обласної
клінічної лікарні.

Зокрема, згідно витягу із медичної
карти ОСОБА_2 вбачається, що вона
перебувала на стаціонарному лікуванні
в обласній клінічній лікарні в період з
15 квітня по 25 квітня 2014 року, при цьому
частину медичних препаратів
рекомендовано вживати постійно.

Згідно індивідуальної програми
реабілітації інваліда від 22.07.2014 року
вбачається, що відповідачу
протипоказана важка праця та робота,
пов'язана з переохолодженням.

Таким чином, враховуючи матеріальне
становище відповідача, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що ОСОБА_2 не спроможна
надавати матеріальну допомогу
повнолітньому сину, а тому позовні
вимоги до задоволення не підлягають.

Колегія суддів вважає, що лише та
обставина, що на батьків покладено
обов'язок утримувати повнолітніх
дітей, які продовжують навчання і у
зв'язку з цим потребують матеріальної
допомоги, сама по собі не може бути
підставою для задоволення позовних
вимог.

Посилання апелянта, як на
підтвердження матеріального становища
відповідача, на те, що відповідач
займається веденням домашнього
господарства, з якого має доходи, не
заслуговують на увагу, оскільки згідно
акту обстеження матеріально-побутових
умов вбачається, що відповідач, крім
пенсії, додаткових джерел для
існування немає.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, доводи
апеляційної скарги правильності
висновків суду першої інстанції не
спростовують, а тому підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від
13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський