Справа № 495/5662/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 102
від 13.12.2012 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (паспорт серії
НОМЕР_3 виданий 23.05.1997 року)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/5662/14-ц

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:

- Мологівської сільської ради

- Комунального підприємства «Білгород -
Дністровське МБТІ»

про часткове скасування свідоцтва про
право власності, визнання спільною
сумісною власністю подружжя та
визнання права власності

та за позовною заявою ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про поділ сумісного майна подружжя та
визнання права власності

В С Т А Н О В И В :

18.07.2013 року ОСОБА_3 (далі по тексту -
позивач) звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по
тексту - відповідач) за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору Мологівської
сільської ради (далі по тексту - третя
особа-1) та Комунального підприємства
«Білгород-Дністровське МБТІ» (далі по
тексту - третя особа-2) про часткове
скасування свідоцтва про право
власності, визнання спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності (а.с.2-4).

Так, позивач просить суд:

- скасувати частково свідоцтво про
право власності на будинок АДРЕСА_1,
виданого Комунальним підприємством
«Білгород-Дністровське МБТІ» 06.09.2011
року на ім'я ОСОБА_2;

- визнати будинок АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частку в будинку АДРЕСА_1.

20.06.2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ
сумісного майна подружжя та визнання
права власності (а.с.31-32).

Так, ОСОБА_2 просить суд поділити та
визнати право власності на ? частку
будівельних матеріалів, які були
використані на будівництво житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 10.12.2013 року справу за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 за участю третіх осіб
Мологівської СР та КП «Б-Дністровське
МБТІ» про часткове скасування
свідоцтва про право власності,
визнання спільною сумісною власністю
подружжя та визнання права власності
та справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ сумісного майна подружжя та
визнання права власності об'єднано в
одне провадження та надано загальний
номер справі 495/5662/13-ц.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1, в судовому
засіданні заявлені ОСОБА_3 позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив їх задовольнити. Проти позовних
вимог ОСОБА_2 представник ОСОБА_3 -
ОСОБА_1, в судовому засіданні
заперечував та просив у їх задоволенні
відмовити з тих підстав, що, по-перше,
згідно клопотання ОСОБА_2 судом була
призначена судова будівельно-технічна
експертиза щодо визначення вартості
будівельних матеріалів та робіт, які
були використані в процесі будівництва
будинку та господарських споруд за
адресою: АДРЕСА_2, але таке експертне
дослідження не було проведено саме з
вини ОСОБА_2 у зв'язку з неподанням
необхідних документів для його
проведення та не оплатою експертизи.
По-друге, ОСОБА_3 взагалі не може
виступати відповідачем у такому спорі,
так як вона не є ні власником будинку
(АДРЕСА_2), ні власником будівельних
матеріалів, які були використані на
будівництво цього будинку.

ОСОБА_2, в судовому засіданні заявлені
до ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити, проти
заявлених ОСОБА_3 позовних вимог
заперечував та просив у їх задоволенні
відмовити. Так, згідно пояснень ОСОБА_2,
обидва будинки за адресами: АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1, дійсно були побудовані ОСОБА_2
та ОСОБА_3 під час сумісного шлюбу,
проживання та за спільні кошти. На
даний час у будинку по АДРЕСА_2 проживає
ОСОБА_3, а у будинку по АДРЕСА_1 - їх син.

ОСОБА_2, в судовому засіданні заявлено
усне клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку із
відсутністю його представника.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1, в судовому
засіданні заперечував проти такого
клопотання ОСОБА_2, просив у його
задоволенні відмовити та продовжувати
розгляд справи.

Відповідно до ч.4 ст.209 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, не
виходячи до нарадчої кімнати,
розглянувши клопотання ОСОБА_2 про
відкладення розгляду справи, дійшов до
висновку про відмову в задоволенні
такого клопотання, з наступних підстав.

Неявка представника в судове засідання
без поважних причин або неповідомлення
ним про причини неявки не є перешкодою
для розгляду справи (ч.2 ст.169 ЦПК
України).

Згідно із статтею 157 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі, а
справи про поновлення на роботі, про
стягнення аліментів - одного місяця. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду справи, суд ухвалою може
подовжити розгляд справи, але не більше
як на п'ятнадцять днів.

Представник ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомив. Справа
розглядається з липня 2013 року, тобто
майже півтора роки. За цей період усі
учасники судового процесу (сторони та
їх представники) неодноразово брали
участь у судових засіданнях та
знайомились з матеріалами справи.
Будь-яких нових вимог сторонами не
заявлено та жодних нових доказів до
суду не представлено.

Отже, відсутні будь-які підстави для
задоволення клопотання ОСОБА_2 про
відкладення розгляду справи.

Треті особи - Мологівської СР та КП
«Б-Дністровське МБТІ», відзив,
заперечення або пояснення на позови
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду не надали та їх
представники в судові засідання не
з'явилися без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомили,
будь-яких клопотань не заявляли, хоча
були належним чином повідомлені про
час та місце судового розгляду, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
відповідні поштові повідомлення та
розписки.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
169 Цивільного процесуального кодексу
України, суд відкладає розгляд справи в
межах строків, встановлених статтею 157
цього Кодексу, у разі першої неявки в
судове засідання сторони або
будь-якого з інших осіб, які беруть
участь у справі, оповіщених у
встановленому порядку про час і місце
судового розгляду, якщо вони
повідомили про причини неявки, які
судом визнано поважними.

Враховуючи викладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
вважає за можливе і необхідне,
розглянути справу за відсутності
представника ОСОБА_2, представників
Мологівської СР та КП «Б-Дністровське
МБТІ», на підставі наявних та достатніх
для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 та
позовну заяву ОСОБА_2, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з
05.10.1985 року по 12.04.2011 року, про що
свідчить заочне рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 12.04.2011 року по справі № 2-2108 (а.с.8, 60,
89).

Під час шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за
спільні кошти у 1991 році був побудований
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, який було
зареєстровано на ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
06.09.2011 року виконавчим комітетом
Мологівської сільської ради, власником
житлового будинку, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_2 (а.с.9, 78).

Згідно із довідкою Мологівської
сільської ради № 933 від 14.09.2012 року,
земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1,
була виділена для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд у 1988
році, житловий будинок був побудований
у 1991 році, виготовлений технічний
паспорт та видане свідоцтво про право
власності на цей житловий будинок
Б-Дністровським МБТІ. У даному будинку
зареєстровані та постійно проживають:
ОСОБА_2, 1964 року народження; ОСОБА_3, 1964
року народження; син ОСОБА_4, 1986 року
народження; дочка ОСОБА_5, 1988 року
народження; онук ОСОБА_6, 2005 року
народження; онука ОСОБА_7, 2008 року
народження (а.с.13, 61, 90).

В судовому засіданні 16.12.2014 року ОСОБА_2
підтвердив той факт, що дійсно житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, був побудований ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 під час сумісного шлюбу,
проживання та за спільні кошти, але
даний будинок зареєстрований за ОСОБА_2
та вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_3

Згідно клопотання представника ОСОБА_2
про виклик та допит свідків (а.с.138), було
викликано в судове засідання для дачі
пояснень по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_9

В судове засідання 10.02.2014 року для
допиту та дачі пояснень по справі
прибули свідки, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які
були приведені до присяги та
повідомлені про кримінальну
відповідальність за неправдиві
показання (а.с.140-141).

Свідки, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в судовому
засіданні підтвердили той факт, що
дійсно під час сумісного шлюбу,
проживання та за спільні кошти ОСОБА_2
та ОСОБА_3 був побудований житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

Таким чином, як встановлено
матеріалами справи, під час сумісного
шлюбу, проживання та за спільні кошти
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був побудований
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, який було
зареєстровано на ОСОБА_2

Дані обставини підтверджені, зокрема:

- заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 12.04.2011 року по справі № 2-2108 (а.с.8, 60,
89);

- поясненнями в судовому засіданні
ОСОБА_8 та ОСОБА_9;

- поясненнями в судовому засіданні
самого ОСОБА_2;

- виданим 06.09.2011 року ВК Мологівської СР
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно (а.с.9, 78);

- довідкою Мологівської сільської ради
№ 933 від 14.09.2012 року (а.с.13, 61, 90).

За твердженням ОСОБА_3, що не
заперечувалося в судовому засіданні і
самим ОСОБА_2, останній в добровільному
порядку відмовляється від поділу
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, що і стало
підставою для звернення ОСОБА_3 до суду
з відповідним позовом.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хворобою, тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Закон закріплює існування двох видів
права спільної власності: з
визначенням часток учасників - спільна
часткова і без визначення таких часток
- спільна сумісна. Центральним у їх
розмежуванні є те, що частка
співвласників у праві спільної
часткової власності є вираженою
арифметично (1/2, 2/3, 4/5 і т. д.). Натомість
частка учасника спільної сумісної
власності у спільному майні завчасно
не визначена. Остання встановлюється
при поділі майна між співвласниками, а
також при виділі частки когось із них.

Однією з підстав набуття права
спільної сумісної виступає факт
укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60
Сімейного кодексу України поширює
правовий режим спільної сумісної
власності на майно, набуте подружжям за
час шлюбу, що є продовженням загальної
норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що
перебуває на праві спільної сумісної
власності подружжя, належить кожному з
них незалежно від того, в який момент
здійснюється поділ: під час шлюбу або
після його розірвання. Поділ може бути
здійснений як за домовленістю
подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними, або
шлюбним договором.

Оскільки спільна сумісна власність не
передбачає визначення часток
учасників, а поширюється на усе майно,
при здійсненні поділу такого майна
слід виходити з презумпції рівності
часток. Принцип рівності часток
застосовується незалежно від того, чи
здійснюється поділ у судовому або у
позасудовому порядку.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи,
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, побудований ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в період спільного шлюбу. Але і
на даний час єдиним власником
зазначеного нерухомого майна є ОСОБА_2,
який в добровільному порядку
ухиляється від поділу житлового
будинку з ОСОБА_3

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3,
відповідно до ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України має право на отримання
частки на житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
побудований сторонами в період
спільного шлюбу.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи
рівність сторін перед судом, суд не
вбачає ніяких порушень цивільних прав
ОСОБА_2, у разі задоволення таких
позовних вимог ОСОБА_3

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ сумісного майна подружжя та
визнання права власності шляхом поділу
та визнання права власності на ? частку
будівельних матеріалів, які були
використані на будівництво житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2
та наданих ним в судовому засіданні
пояснень, під час сумісного шлюбу з
ОСОБА_2 останньою в інтересах сім'ї була
отримана земельна ділянка за адресою:
АДРЕСА_2. На вказаній земельній ділянці
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за спільні кошти був
побудований житловий будинок, в якому
на теперішній час мешкає ОСОБА_3 Таким
чином, новостворене нерухоме майно,
житловий будинок за вказаною адресою, є
спільною сумісною власністю подружжя
та підлягає поділу між сторонами.

Між тим, в матеріалах справи відсутні
та ОСОБА_2 не представлено до суду
будь-яких доказів, які б свідчили про
той факт, що, по-перше, ОСОБА_3 проживає у
вказаному будинку, по-друге, ОСОБА_3 є
власницею вказаного будинку (чи
будівельних матеріалів, які були
використані на будівництво житлового
будинку) та за нею зареєстровано право
власності у встановленому законом
порядку.

Згідно із листом КП «Б-Дністровське
БТІ» № 599 від 17.04.2014 року, технічний
паспорт на житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_2, відсутній, так як
інвентаризація та державна реєстрація
права власності на вказаний будинок не
проводилася (а.с.168).

Відповідно до листа Мологівської СР №
157 від 14.14.2014 року, виписку з
погосподарської книги стосовно
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2,
надати не має можливості, так як
особовий рахунок в погосподарській
книзі на нове домогосподарство
відкривається у разі вводу житлового
будинку в експлуатацію, а відомостей
про ввід в експлуатацію вказаного
житлового будинку в сільській раді
нема (а.с.169).

Крім того, згідно клопотання ОСОБА_2
(а.с.142а) судом була призначена судова
будівельно-технічна експертиза щодо
визначення вартості будівельних
матеріалів та робіт, які були
використані в процесі будівництва
будинку та господарських споруд за
адресою: АДРЕСА_2 (а.с.156-157).

Між тим, таке експертне дослідження не
було проведено з підстав з неподання
необхідних документів для його
проведення та не оплатою експертизи
(а.с.158-164, 173-175, 177-179, 182-184).

Відповідно до ст.6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування
покладається на сторін. Це положення є
одним із найважливіших наслідків
принципу змагальності. Суд не може
збирати докази за власною ініціативою.
Матеріально-правовий зміст обов'язку
подавати докази полягає в тому, що, в
випадку його невиконання суб'єктом
доказування і неможливості отримання
доказів суд має право визнати факт, на
який посилалась зацікавлена сторона,
неіснуючим, чи навпаки, як це має місце
при використанні презумпції, існуючим,
якщо інше не доказано другою стороною.
Підставу позову повинен довести саме
позивач.

В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про правомірність
та обґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_3 і безпідставність та
недоказаність позовних ОСОБА_2, на
підставі чого позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за
участю третіх осіб Мологівської СР та
КП «Б-Дністровське МБТІ» про часткове
скасування свідоцтва про право
власності, визнання спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності підлягає задоволенню, а в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ сумісного майна подружжя та
визнання права власності слід
відмовити.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
розгляд позовної заяви підлягають
стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного
кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 157, 169,
197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за
участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
Мологівської сільської ради та
Комунального підприємства
«Білгород-Дністровське МБТІ» про
часткове скасування свідоцтва про
право власності, визнання спільною
сумісною власністю подружжя та
визнання права власності -
задовольнити.

Скасувати частково свідоцтво про право
власності на будинок АДРЕСА_1, виданого
Комунальним підприємством
«Білгород-Дністровське МБТІ» 06.09.2011
року на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Визнати будинок АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер
НОМЕР_2) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право
власності на ? частку в будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
сплачений судовий збір за розгляд
позовної заяви в розмірі 229 (двісті
двадцять дев'ять) гривень 40 (сорок)
копійок.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ сумісного майна
подружжя та визнання права власності -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко