АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2560/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 21 Іванов А. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
Трюхан Г. М. УХВАЛА
23 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоТрюхана Г. М.суддівМагди Л.
Ф. , Міщенка С. В. при секретаріРибасюк
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на
рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 28 серпня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6 третя особа : Уманська міська
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування недійсним
та визнання права власності на частину
будинку,

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року ОСОБА_8 звернулась до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_6,
третя особа: Уманська міська державна
нотаріальна контора, посилаючись на те,
що 6 березня 2009 року вона являлася
власником 506/1000 частин будинку,
розташованого по АДРЕСА_1.

ОСОБА_6, яка являється племінницею
позивачки, в березні 2009 року
запропонувала ОСОБА_8 свої послуги по
забезпеченню доглядом, харчуванням та
утриманням на належному рівні, а взамін
того просила переоформити на неї
належні позивачці вищевказані 506/1000
частин будинку. Не будучи юридично
обізнаною, враховуючи похилий вік та
потребу у сторонній допомозі,
позивачка вважала, що даний правочин
буде дорівнювати договору довічного
утримання, тому і погодилася на
запропоновані відповідачем умови, в
результаті чого 6 березня 2009 року
уклала договір дарування з
відповідачем, зареєстрований в реєстрі
за №2-1070, за умовами якого подарувала
ОСОБА_6 належні їй 506/1000 частин
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що згодом, після
укладення вказаного договору
дарування, відношення ОСОБА_6 до неї
істотно змінилися, вона припинила її
відвідувати, забезпечувати продуктами
харчування, ліками, перестала надавати
будь-яку допомогу та перестала
піклуватися про неї, в результаті чого,
позивач змушена сама турбуватися про
стан свого здоров'я, побут, також
самостійно нести витрати по утриманню
частини будинку, в якій вона проживає
одиноко.

Зважаючи на те, що позивачка не отримує
ніякої допомоги з боку ОСОБА_6, крім
того, в результаті укладеного договору
дарування вона не має права власності
на житло, в якому проживає, вона вважає,
що її було введено в оману, оскільки
належним чином не роз'яснено наслідки
укладення договору дарування та не
було роз'яснено зрозумілими для неї
термінами різницю між договором
дарування та договором довічного
утримання,

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 28 серпня 2014
року позов задоволено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_7, просить рішення
скасувати як незаконне та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
відхилення.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з положень ст. 229 ЦК
України, а також з того, що позивачка не
мала наміру дарувати відповідачці
належне їй майно, її воля та результат
правочину не узгоджувались, оскільки
вона вважала, що укладає договір
довічного утримання, тобто помилялась
щодо правових наслідків договору.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

За правилами ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Частиною 5 цієї статті
передбачено, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Як визначено у п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце,
також, що вона має істотне значення. Не
має правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Помилка - це неправильне сприйняття
особою фактичних обставин правочину,
що вплинуло на її волевиявлення, за
відсутності якого можна було б вважати,
що правочин не був би вчинений.
Неправильне сприйняття може бути
викликане найрізноманітнішими
обставинами. Для визначення правочину
недійсним як укладеного під впливом
помилки необхідно, щоб помилка мала
істотне значення.

Встановивши, що ОСОБА_8 під час
укладення нею договору про безоплатну
передачу у власність відповідача
частини будинку, яка є її єдиним житлом,
як особа похилого віку, яка за станом
здоров'я потребує стороннього догляду
та матеріальної допомоги,
погоджувалась на передачу нерухомого
майна у власність відповідача лише за
умови довічного утримання й, укладаючи
спірний договір, помилялась щодо
правової природи правочину, прав та
обов'язків, які виникнуть після його
укладення між нею та відповідачем, а
тому суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про задоволення
вимог про визнання договорів дарування
недійсними на підставі ст.. 229 ЦК
України.

Таким чином, вірно встановивши факти і
відповідно їм правовідносини,
постановивши рішення з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права на підставі наявних та наданих
сторонами належних та допустимих
доказів, суд першої інстанції ухвалив
правильне та справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги ретельно
перевірені судом апеляційної
інстанції є безпідставними та не
спростовують висновків суду першої
інстанції і не містять підстав для
скасування чи зміни правильного
рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 28 серпня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6 третя особа : Уманська міська
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування недійсним
та визнання права власності на частину
будинку - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно після її
проголошення але може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів, починаючи з часу
проголошення ухвали.

Головуючий :

Судді :