Справа № 223/685/14-ц
Провадження № 2/223/442/2014
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

м. Вугледар
04 грудня 2014
року

Вугледарський міський суд Донецької
області в складі: головуючого-судді
Жамбровського С.І., при секретарі
Соколовій Л.М., за участю представника
позивача ОСОБА_1, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні Вугледарського міського
суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним
та скасування витягу з Державного
реєстру правочинів за номером 6753633 від
18 листопада 2008 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до
Вугледарського міського суду
Донецької області з позовною заявою до
відповідача ОСОБА_3, який є її онуком,
про визнання договору дарування
недійсним та скасування витягу з
Державного реєстру правочинів за
номером 6753633 від 18 листопада 2008 року.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтувала тим, що 18 листопада 2008
року між нею та відповідачем був
укладений договір дарування житлової
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом. Вартість
квартири становить 28351 грн. Причиною
укладання вищезазначеного договору
було те, що позивач є літньою, хворою та
непрацездатною людиною, яка потребує
сторонньої допомоги та догляду. Членів
сім'ї, родичів та інших близьких людей,
які б могли доглядати за позивачем,
окрім онука, не має. За цих умов позивач
погодилась підписати вищенаведений
договір, не прочитавши його, оскільки
за національно - етнічним походженням є
росіянкою, і не зовсім володіє
українською мовою, вважаючи, що в ньому
передбачені умови договору довічного
утримання. Відповідач перестав
допомагати їй та доглядати за нею
належним чином, що змусило її
звернулась до Мар'їнської міжрайонної
прокуратури, де вона отримала
роз'яснення щодо підписаного нею
договору дарування, умови якого не
відповідають дійсній домовленості між
нею та відповідачем. На підставі чого,
позивач звернулась до суду з позовною
заявою, в якій просила суд поновити
строк позовної давності та визнати
договір дарування, укладений між нею та
відповідачем недійсним.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, з невідомої для суду причини,
про час та місце розгляду справи,
неодноразово повідомлявся належним
чином: судовими повістками та через
оголошення у пресі - газеті
«Донбасс-неделя» від 31 жовтня 2014 року
та 21 листопада 2014 року, а тому суд,
визнав неявку відповідача без поважних
причин та вирішив за можливе
розглянути справу без його участі, на
підставі наданих даних і доказів,
відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України.

Як вбачається з пояснень позивача, у 2008
році вона дійсно уклала з відповідачем
договір, вважаючи, що він укладений на
умовах договору довічного утримання.
Після підписання якого, онук перестав
доглядати за нею належним чином та
допомагати їй, як обіцяв, внаслідок
чого її самопочуття погіршилось, хоча
відповідач отримував її пенсію та
здавав приналежну їй квартиру в оренду,
що спонукало її звернутися до
працівників міліції, які допомогли їй
повернутися в свою квартиру, та
роз'яснили про можливість звернення з
заявою до органів прокуратури,
оскільки позивачка вважала, що уклала
договір довічного утримання, як було
домовлено з відповідачем, а не договір
дарування. З текстом договору
позивачка не ознайомилась, посилаючись
на те, що вона не достатньо володіє
українською мовою, і хоча є громадянкою
України, проте за національно -
етнічним походженням росіянка і
навчалась в російській школі. Під час
укладання договору дарування, їй не
було роз'яснено про різницю між
договором дарування та договором
довічного утримання, а сама вона цього
не розуміла, документи, на
підтвердження права власності на
квартиру знаходяться в неї, до
теперішнього часу, і відповідачу їх
вона не передавала. Позовна заява
дійсно підписана нею, позовні вимоги
підтримує в повному обсязі, просила суд
їх задовольнити.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені позивачем
позовні вимоги, просив суд
задовольнити їх в повному обсязі,
поновивши строк позовної давності та
визнавши договір дарування недійсним.

Суд вислухавши пояснення позивача та
його представника, свідків, вивчивши
матеріали справи, вважає що позовні
вимоги слід задовольнити частково, з
наступних підстав:

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.73 ЦПК України суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом або
судом, за клопотанням сторони або іншої
особи у разі його пропущення з поважних
причин.

Відповідно до ч.2 ст.267 ЦК України заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності, а частина 5 цієї ж статті
передбачає, якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.ч.3 та 5 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вищенаведених правових
норм загальнообов'язковою умовою
укладання двостороннього правочину,
договору, є погоджена дія двох сторін,
яка спрямована через волевиявлення та
мається у внутрішньому переконанні
особи, яка укладає правочин, де
погоджена дія двох осіб спрямована на
реальне настання правових наслідків,
які вже обумовлені.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.1 ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. А ч.2 ст.717 ЦК
України визначає, що договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Аналізуючи вищенаведені цивільні
матеріальні норми, визначається
висновок, що укладений договір має
досягнення згоди з істотних умов
договору. Договір дарування є
одностороннім договором, де обов'язок є
тільки у однієї сторони, передати
майно, яке є предметом договору -
подарунок, а друга сторона ніяких
обов'язків не має, тільки права,
прийняти цей подарунок чи ні. Тоді як
договір довічного утримання є
двостороннім договором, де кожна
сторона має і права і обов'язки: одна
сторона обов'язок передати майно і
право розраховувати на забезпечення
утримання та догляду довічно, а друга
сторона-право отримати майно та
обов'язок забезпечити іншу особу
утриманням та доглядом довічно.

Згідно з ч.ч.1 та 3 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до аб.1 ч.1 ст.230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

За ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно ст.236 ЦК України нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення. Якщо за недійсним правочином
права та обов'язки передбачалися лише
на майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Судом встановлено, що між позивачем
ОСОБА_2, яка була власницею квартири, та
відповідачем ОСОБА_3 був укладений
договір дарування від 18 листопада 2008
року житлової квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом.
Відповідно до п.15 квартира звільнена.
Дарувальник передав, а обдарований
прийняв ключі від квартири (а.с.4-6).

Позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 14
червня 1991 року, з часу реєстрації і по
теперішній час, квартиру не звільняла,
а після заключення договору проживала
зі своїм сином, ОСОБА_4, до дня його
смерті - 11 січня 2013 року, а потім була
перевезена відповідачем,її онуком, за
місцем його проживання, в будинок
АДРЕСА_4 (а.с.11-12).

Позивач має вік 77 років, є інвалідом І
групи (а.с.10).

Із пояснень позивачки вбачається, що
вона є пристарілою, тяжко хворою
особою, інвалідом І групи, безстроково.
Раніше, проживала зі своїм сином,
ОСОБА_5, у своїй квартирі, який також
хворів, але як міг доглядав за нею, тому
вона змушена була заключити, на
майбутнє, договір зі своїм онуком,
ОСОБА_3, оскільки, з його матір'ю - її
донькою, у неї склалися погані стосунки
і вони не спілкуються тривалий час,
інших же родичів немає, померли.

З відповідачем, своїм онуком,
домовились, що він доглядатиме її до
смерті, після чого отримає квартиру, та
буде використовувати її на свій розсуд.
Після підписання договору, вона з сином
продовжувала проживати в квартирі, по
день його смерті, а в день похорон, 13
січня 2013 року, онук перевіз її до свого
житла: в будинок АДРЕСА_4, де проживав з
співмешканкою. Обіцяного відповідачем
догляду не мала, забравши банківську
картку, останній отримував її пенсію та
витрачав гроші на свій розсуд. На
вимоги позивача, щодо повернення в
квартиру в м. Вугледар, відповідач
відповідав, що там мешкають
квартиранти, а тому перевезти її туди
не має можливості. В квартиру
повернулася лише за допомогою
працівників міліції Петровського
району м. Донецька. При укладанні
договору, позивачка вважала, що уклала
договір довічного утримання, як було
домовлено з відповідачем, а не договір
дарування. З текстом договору не
ознайомилась, оскільки не володіє
українською мовою, хоча є громадянкою
України, проте за національно -
етнічним походженням росіянка, і
навчалась в російській школі. Під час
укладання договору дарування, позивачу
не було роз'яснено про різницю між
договором дарування та договором
довічного утримання, сама ж, позивачка,
являючись юридично не освідченою
людиною, не розуміла. Документи на
квартиру, ні в день укладення договору,
ні до теперішнього часу, онуку не
передавала. Вважає, що квартира
належить їй, і повинна перейти тому, хто
її поховає так, як онук відмовився її
доглядати, і надіявся на її швидку
смерть. Про те, що вона ошукана
зрозуміла, коли онук перестав її
доглядати та забрав пенсію, забрав
телефон і закрив у будинку, щоб вона не
могла повідомити про його поведінку.
Зрозумівши із пояснень прокурора в
жовтні 2013 року, що вона
ошукана,вирішила звернутись до суду.
Просила суд задовольнити її позов,
відмінивши договір дарування та його
реєстрацію, поновити строки для
захисту, оскільки вона є пристарілою
людиною, 77- річного віку, інвалідом І
групи, не може самостійно пересуватися,
крім того хворіє іншими хронічними
хворобами, і ці обставини перешкоджали
їй раніше звернутися за захистом своїх
порушених прав, є поважними.

Свідок ОСОБА_6, яка проживає в одному
під'їзді з позивачкою, та її знайома,
ОСОБА_7, які займаються доглядом за нею,
суду пояснили, що підтримують стосунки
з ОСОБА_4 з 1982 року, їй 76 років, вона є
інвалідом І групи, у квартирі
переміщається тільки на візку, не
виходячи нікуди поза її межі. У неї є
дочка, ОСОБА_8, яку вони не бачили в
позивачки з восьмидесятих років, а
також онук, ОСОБА_3. До цього позивачка
проживала зі своїм сином ОСОБА_9, який
також був інвалідом, після інсульту,
поки не помер. Після смерті сина, її
забрав онук ОСОБА_3, в м. Донецьк, де вона
і перебувала до 7 квітня 2013 року, а потім
повернулася додому, посилаючись на те,
що онук неналежно її кормив та доглядав
за нею як слід. Крім того, розповіла, що
після перекладу укладеного нею
договору з української мови на
російську, вона зрозуміла, що уклала
договір дарування, а не утримання, як
хотіла та усно домовилась з онуком.
Після укладання договору, ключі та
документи на квартиру, онуку не
передавала, а жила з сином, як було
домовлено. В квартирі ні дочка, ні онук
не з'являлись, і не допомагали їй.
Позивачка не може сама особисто
з'явитися до суду, оскільки
пересувається на візку, зняти її з
п'ятого поверху нікому, а в будинку
відсутній ліфт. ОСОБА_4 отримує пенсію
приблизно 1500 грн., яку за дорученням
знімає ОСОБА_10, закуповуючи їй продукти
харчування, одяг та інші речі, за їх
потреби. Зі слів позивачки, їм відомо,
що онук відібрав у неї банківську
картку, та використовував кошти на свій
розсуд, не давав спілкуватися їй по
телефону, і тільки завдяки працівникам
міліції, вона змогла повернутися в свою
квартиру.

Суд ознайомившись з обставинами та
дослідивши матеріали справи, вивчивши
всі наявні в ній докази, їх належність
та допустимість, та керуючись чинним
законодавством прийшов до висновку, що
позов слід задовольнити з наступних
підстав:

Між позивачем та відповідачем була
досягнена згода на укладання договору,
відповідно до якого позивач передає
відповідачу у власність свою квартиру,
а відповідач відповідно до цього
забезпечує позивача доглядом та
утриманням довічно. Скориставшись тим,
що позивач не розуміє досконально
української мови, за віком є людиною
похилого віку та слабкою за станом
здоров'я, відповідач увів позивача в
оману, та скоїв дії направлені на
укладання договору дарування житлової
квартири, власником якої є позивач.
Остання тільки через деякий час
дізналась про те, що був укладений
договір, який не був насправді
обумовлений. Згідно з чинним
законодавством та цивільним правом
введення однієї сторони договору в
оману іншої не допускається, та договір
укладений на цій підставі є недійсним,
та не має юридичної сили, так як де-юро
між позивачем та відповідачем був
укладений договір дарування, а де-факто
укладався договір довічного утримання,
і позивач не знала, та з певних
обставин, не могла взнати, ні до
укладання договору, ні під час його
укладання, ні після,а їй стало відомо
через деякий час після підписання
договору, що для неї будуть
встановленні, змінені або припиненні
цивільні прав та обов'язки, на які
позивач не розраховувала під час
укладання договору, а ті, на які вона
розраховувала, не будуть встановлені.
Суд вважає що такий договір є
недійсним.

Та обставина, що після смерті ОСОБА_4,
позивач ОСОБА_4 була перевезена за
місцем проживання відповідача, в буд.
АДРЕСА_4, і той доглядав за нею, хоч і не
в повному необхідному обсязі, а як
вважав за можливе, суд вважає очевидним
доказ того, що під договором дарування
було скрито договір довічного
утримання, без конкретизації
обов'язків набувача квартири, і
зроблено те, щоб уникнути повторного
документального оформлення квартири. В
той же час, суд не може визнати
укладання договору удаваним
правочином і визнати його договором
довічного утримання, яким його вважає
позивач, оскільки відповідач не
підтвердив про наявність умисного
оформлення одного договору замість
іншого, а судом встановлено, що мала
місце помилка з боку власниці квартири
про його суттєві умови та його природу,
і тому на підставі ст.229 ЦК України він
повинен бути визнаний недійсним.

Згідно п.п.5 п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину, тому
вимога про скасування витягу з
Державного реєстру правочинів №6753633 - є
зайвою і не підлягає задоволенню, так
як ці дії не про перереєстрацію спірної
квартири. На підставі цього рішення
зміни в Державний реєстр повинен
зробити державний реєстратор.

На підставі ч.2 ст.717, ст.203, ч.ч.1, 3 ст.215, ч.1
ст.229, ст.235 ЦК України, керуючись ч.1 ст.73,
ст.ст.10,11,73, 169, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним
- задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 строк для звернення з
позовом до суду.

Визнати договір дарування житлової
квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, 18 листопада 2008 року,
недійсним.

В задоволені позовних вимог про
скасування витягу з Державного реєстру
правочинів за номером 6753633, дата видачі
18.11.2008 13:01, номер правочину 32365334,
найменування: договір дарування, тип
документу: основний документ
правочину, предмет правочину:
реєстраційний номер об'єкту у
РВПН:25436126, квартира, двокімнатна,
адреса: АДРЕСА_3 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційної
інстанції через Вугледарський міський
суд Донецької області. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Вугледарського

міського суду

С.І.Жамбровський