Справа № 314/1207/14-ц
Провадження № 2/314/636/2014
Повне рішення суду, складено 01 грудня
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Вільнянськ
24 листопада 2014 року

Вільнянський районний суд Запорізької
області у складі:

головуючий суддя - Кофанов А.В.,

при секретарі - Лазечна Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа -
Хортицький відділ ДВС Запорізького
міського управління юстиції, про
стягнення грошової суми та
відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який
уточнила під час судового розгляду
справи, та згідно якого вимагала
стягнути з відповідачів у солідарному
порядку втрати від інфляції у розмірі
10649 гривень 55 копійок, та проценти за
користування грошовими коштами у
розмірі 5780 гривень 85 копійок, у зв'язку
із невиконанням відповідачами
грошового зобов'язання щодо
відшкодування шкоди; також позивачка
вимагала стягнути з відповідачів 50000
гривень на відшкодування моральної
шкоди з тих же підстав.

Як зазначила позивачка у своїй
позовній заяві, згідно рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 25.05.2009 року, з
відповідачів на її користь були
стягнуті грошові суми - 8740 гривень на
відшкодування матеріальної шкоди, та
30000 гривень на відшкодування моральної
шкоди, що була спричинена внаслідок їх
неправомірних дій. Боржники своїх
зобов'язань у добровільному порядку не
виконували, у зв'язку з чим вона у
грудні 2010 року змушена була звернутися
до виконавчої служби; але й після цього
боржники у повному обсязі рішення суду
не виконали, станом на 18.06.2014 року
залишок боргу складав 24853 гривні 83
копійки. Позивачка вважає, що у зв'язку
із невиконанням боржниками грошового
зобов'язання, вони згідно ч.2 ст.625 ЦК
України повинні відшкодувати втрати
від інфляції, а також 3 % річних від
простроченої суми. Розмір втрат від
інфляції, згідно розрахунку позивачки,
складає 10649 гривень 55 копійок, а розмір
процентів - 5780 гривень 85 копійок; цю
суму позивачка й вимагає стягнути з
відповідачів у солідарному порядку.

Крім того, позивачка також вказала у
позовній заяві, внаслідок дій
відповідачів їй було спричинено
моральну шкоду, оскільки тривале
зволікання із виконанням зобов'язання
спричинило їм фізичні страждання та
моральні переживання, вона змушена
була переживати цю ситуацію у
спілкуванні з оточуючими, також
погіршився стан її здоров'я. У зв'язку з
цим позивачка вимагає ще стягнути з
відповідачів ще 50000 гривень на
відшкодування моральної шкоди.

Під час судового розгляду справи
позивачка та її представник ОСОБА_4
підтримали позов, просять його
задовольнити. По суті заявлених вимог
пояснили, що згідно рішення суду
відповідачам було призначено грошове
стягнення на користь позивачки, проте
вони відмовляються виконувати рішення
суду, поводять себе нечемно, не
виконують свої зобов'язання, чим
завдають моральної шкоди.

Представник відповідачів адвокат
ОСОБА_5 позов не визнала, пояснила по
його суті, що зобов'язання відповідачів
щодо відшкодування шкоди є
відповідальністю, а не борговим
(грошовим) зобов'язанням, нарахування
процентів та втрат від інфляції
відносно зобов'язань із відшкодування
шкоди діючим законодавством не
передбачено; таким чином, позивачка, на
її думку, безпідставно посилається на
ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того,
представник відповідачів звернула
увагу на положення Закону України "Про
індексацію грошових доходів
населення", згідно якого індексація
проводиться лише у разі, коли величина
індексу споживчих цін перевищила поріг
індексації, який встановлюється у
розмірі 101 відсотка. Враховуючи ці
доводи, представник відповідачів
просить відмовити у задоволенні
позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін та
дослідивши надані йому докази, вважає,
що позов підлягає задоволенню
частково.

Так, 20.07.2010 року позивачці Вільнянським
районним судом Запорізької області
були видані виконавчі листи щодо
стягнення з відповідачів грошових сум
у розмірі 8470 гривень - на відшкодування
матеріальної шкоди, та 30000 гривень - на
відшкодування моральної шкоди 9а.с.34-37).
Зі змісту виконавчих листів
вбачається, що вони були видані на
виконання вироку суду від 25.05.2009 року
щодо відшкодування шкоди, завданої у
зв'язку із вчиненням злочину.

Згідно правового висновку Верховного
Суду України від 01.10.2014 року у справі №
6-113цс14, предметом якої був спір про
стягнення інфляційних втрат та трьох
процентів річних за період невиконання
судового рішення про відшкодування
майнової та моральної шкоди, будь-яке
зобов'язання, яке зводиться до сплати
грошей, є грошовим зобов'язанням
незалежно від правових підстав його
виникнення і в разі його порушення
підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК
України. За змістом цієї норми закону,
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи це, суд не може погодитися
із запереченнями представника
відповідачів, що зобов'язання
відповідачів щодо відшкодування шкоди
є відповідальністю, а не борговим
(грошовим) зобов'язанням. Оскільки
виконання такого зобов'язання
одночасно є виконанням судового
рішення, таке виконання має
здійснюватися з урахуванням
особливостей, встановленим Законом
України "Про виконавче провадження".

У виконавчих листах, що були видані
позивачці, загальна сума грошового
зобов'язання відповідачів становить
38740 гривень. Строк виконання
зобов'язання у виконавчих листах не
зазначений, строк пред'явлення їх до
виконання встановлений у 3 роки.

Згідно ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Згідно положень ст.ст.17, 19 Закону
України "Про виконавче провадження",
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом, та
за заявою стягувача. До переліку таких
документів віднесені виконавчі листи,
що видаються судами.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України
"Про виконавче провадження", державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Таким чином, Закон України "Про
виконавче провадження" передбачає
спеціальний порядок виконання
зобов'язань, встановлених рішеннями
суду, який передбачає, по-перше,
необхідність звернення стягувача із
заявою про виконання такого рішення, а
по-друге, надає боржнику семиденний
строк для добровільного виконання
рішення, який обчислюється з дня
відкриття виконавчого провадження
згідно відповідної постанови.

Як свідчать надані докази (а.с.12-14),
позивачка у грудні 2010 року звернулася
до виконавчої служби з приводу
виконання рішення суду щодо
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди з відповідача - ОСОБА_2.
Відповідні постанови про відкриття
виконавчого провадження були винесені
державним виконавцем 20.12.2010 року, отже,
строк добровільного виконання рішення
суду для відповідача збіг 27.12.2010 року.

Щодо іншого відповідача, ОСОБА_3,
позивачка своїм правом щодо звернення
до виконавчої служби не скористалася, а
отже, її доводи про те, що цей
відповідач прострочив виконання свого
зобов'язання, є безпредметними. У
зв'язку з цим суд відмовляє у
задоволенні її вимог відносно цього
відповідача.

Розглядаючи вимоги щодо ОСОБА_2, суд
констатує, що за період з 27.12.2010 року по
02.07.2014 року (дата подання останнього
уточненого позову), цей відповідач
сплатив на користь позивачки на
виконання свого зобов'язання суму, що
складає 17929 гривень 81 копійку (а.с.46, 48,
78), отже, його заборгованість станом на
02.07.2014 року складає 20540 гривень 19
копійок, а термін прострочення за
вказаний період часу складає 3 роки 7
місяців 6 днів. Суд не вирішує питання
про заборгованість, яка залишилася із
вказаної дати на момент винесення
рішення у цій справі, оскільки докази з
цього приводу сторонами не подавалися
і позовні вимоги не уточнювалися, що не
перешкоджає позивачці додатково
звертатися з цього приводу до суду.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Доводи представника відповідачів про
необхідність застосування положень
Закону України "Про індексацію
грошових доходів населення" не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки,
згідно ст.2 цього Закону, об'єктами
такої індексації згідно цього закону є
оплата праці, стипендії та інші
виплати, не пов'язані з тими, що є
предметом цього судового розгляду.

За офіційними даними, за період з 27.12.2010
року по 02.08.2014 року, індекс інфляції
становить 20 %, отже, розмір втрат від
інфляції, що має бути сплачений
відповідачем ОСОБА_2 на користь
позивачки, становить 4108 гривень (20540,19 х
20 %). Розмір 3 % річних за вказаний
проміжок часу становить 2230 гривень
(20540,19 х 3 % х 3 роки 7 місяців 6 днів).
Зазначені суми підлягають стягненню на
користь позивачки відповідно до ст.625
ЦК України. Вимоги позивачки, що
перевищують ці розміри, суд вважає
безпідставними та такими, що не
доведені належними доказами.

Вирішуючи вимоги позивачки про
відшкодування моральної шкоди, суд
вважає, що така шкода дійсно була
завдана діями (бездіяльністю)
відповідача ОСОБА_2, оскільки внаслідок
цього позивачка зазнала певних
моральних страждань через тривалу
неможливість отримати присуджене їй за
законом відшкодування, необхідність
докладати для цього додаткових зусиль;
ця моральна шкода, відповідно до вимог
ч.3 ст.23 ЦК України, підлягає
відшкодуванню. Разом з цим, враховуючи
обставини справи, характер
правопорушення, глибину моральних
страждань позивачки, суд вважає, що
заявлена сума відшкодування моральної
шкоди у розмірі 50000 гривень є завеликою,
та знижує її до 2000 гривень як до такої,
що найбільш повно відповідає
зазначеним обставинам, а також вимогам
розумності та справедливості.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа - Хортицький відділ ДВС
Запорізького міського управління
юстиції, про стягнення грошової суми та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошові суми за невиконання грошового
зобов?язання, а саме: 4108 (чотири тисячі
сто вісім) гривень - як компенсацію
втрат від інфляції, та 2230 (дві тисячі
двісті тридцять) гривень - як 3 % річних,
а всього 6338 (шість тисяч триста
тридцять вісім) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000
(дві тисячі) гривень на відшкодування
моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позову -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів шляхом подання апеляційної
скарги до Апеляційного суду
Запорізької області через
Вільнянський районний суд Запорізької
області.

Суддя
А.В. Кофанов

24.11.2014 року

01.12.2014