Провадження №2/761/4766/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді:
Кравець Д.І.,

при секретарі:
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлово-будівельна
компанія «Управдом» про стягнення
заборгованості з виплати заробітної
плати, компенсації за невикористану
відпустку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлово-будівельна
компанія «Управдом» про стягнення
заборгованості з виплати заробітної
плати, компенсації за невикористану
відпустку та моральної шкоди. Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що позивач
працювала у відповідача з 01 квітня 2013
року та наказом від 01 квітня 2014 року №
8-к була звільнена з роботи за власним
бажанням. Разом з тим, при прийнятті
позивача на роботу, вона з керівництвом
відповідача обумовили всі основні
умови трудового договору, в тому числі
і посадовий оклад позивача, який,
враховуючи досвід та позитивну
характеристику останнього, був
встановлений у розмірі 8 000 грн. 00 коп.
При цьому, заробітна плата як позивачу
так іншим працівникам виплачувалась
частково на картковий зарплатний
рахунок, а частково генеральним
директором відповідача ОСОБА_2 в
готівковій формі, які передавались
особисто позивачу, а вона вже їх
розподіляв між працівниками.

Разом з тим, позивач зазначає, що до
кінця 2013 року заробітна плата
виплачувалась їй з невеликими
затримками, але в повному обсязі. Проте,
ситуація змінилась в 2014 році, коли за
січень 2014 року заробітна плата була
виплачена на картковий рахунок
частково в розмірі 1 320 грн. 45 коп., а
залишок у розмірі 3 680 грн. 00 коп. був
виплачений в готівковій формі лише 17
березня 2014 року. В цей же день позивача
та інших співробітників було також
проінформовано про те, що починаючи з 01
січня 2014 року заробітна плата
зменшується, зокрема, посадовий оклад
позивача з 01 квітня 2014 року мав
складати вже 4 000 грн. 00 коп. При цьому,
відповідачем не було надано жодних
пояснень з приводу суттєвого зниження
посадового окладу позивача, а тим, хто
не погодився на зміну суттєвих умов
договору, було запропоновано
звільнитись за власним бажанням.

Таким чином, 21 березня 2014 року позивач
написав дві заяви про звільнення його
за ст. 38 Кодексу законів про працю
України (надалі - КЗпП України) та про
виплату позивачу компенсації за
невикористану відпустку в розмірі
посадового окладу. Однак, при
звільненні позивача йому було видана
лише трудова книжка, але не проведені
остаточні розрахунки з ним.

При цьому, лише 09 та 18 квітня 2014 року на
картковий рахунок позивача було
перераховано відповідачем двічі по 1 320
грн. 00 коп., що, вочевидь, була зарплатня
за лютий та березень 2014 року. Проте, не
зважаючи на всі неодноразові звернення
позивача до відповідача з приводу
інших коштів, останній спочатку обіцяв
такі виплати, а потів повідомив
позивача, що через складну економічну
ситуацію залишкові виплати
здійснюватись не будуть, після чого
позивач вирішив звернутись до суду.

На підставі зазначеного та враховуючи
протиправні дії відповідача позивач
просив позов задовольнити та, з
урахуванням встановленого йому
посадового окладу у розмірі 8 000 грн. 00
коп., стягнути з відповідача на його
користь заборгованість по заробітній
платі у розмірі 24 360 грн. 10 коп., яка
складається з залишку заборгованості
по заробітній платі за січень 2014 року у
розмірі 3 000 грн. 00 коп., заборгованості
по заробітній за лютий та березень 2014
року у розмірі 13 359 грн. 10 коп. та 8 000 грн.
00 коп. - компенсації за невикористану
відпустку, що становить розмір
посадового окладу.

Крім того, за порушення трудових прав
позивача, останній також просив
стягнути з відповідача на його користь
і моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. 00
коп.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримали та просили позов
задовольнити в повному обсязі з
підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Стефанишин
Ю.І. в судовому засіданні позов визнав
частково та щодо задоволення вимог в
частині стягнення компенсації за
невикористану відпустку у сумі 5 167 грн.
83 коп. не заперечував. При цьому, в
частині вимог про стягнення
заборгованості по заробітній платі у
розмірі 16 359 грн. 10 коп. представник
зазначив, що розмір заробітної плати
позивачу був встановлений не у розмірі
8 000 грн. 00 коп., а у розмірі 4 455 грн. 00
коп., тому саме з цієї суми заробітної
плати здійснювались всі необхідні
відрахування. Крім того, особа яку
позивач називає генеральним
директором ОСОБА_2 немає ніякого
відношення до підприємства
відповідача, оскільки єдиним
керівником підприємства на той час був
ОСОБА_5

Також, представник наголосив, що після
свого звільнення позивач жодного разу
не звертався до відповідача з
проханням виплати йому належні кошти і
доказів про такі звернення позивачем
до суду не надано. У зв'язку з
зазначеним представник вважає, що
зазначені вимоги позивача є
безпідставними, необґрунтованими і
тому в цій частині позову слід
відмовити.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
надала показання, що вона на
підприємстві відповідача виконувала
роботу бухгалтера, її приймав на роботу
ОСОБА_7 і він же пояснив їй, чим вона
буде займатись. Також, ОСОБА_7 сказав їй,
що заробітна плата працівникам буде
виплачуватись в два етапи, а саме,
частина буде виплачуватись офіційно
від 2 500 грн. до 4 000 грн., а інша частина
неофіційно готівкою. При цьому, повна
ставка у працівників була в районі від 2
500 грн. до 8 000 грн., і тому другу частину
готівкових коштів позивач отримувала
на руки від неї з відомістю, яку вона на
прохання позивача їй робила. У позивача
ставка по заробітній платі становила 8
000 грн. 00 коп., але в штатному розписі у
неї заробітна плата була до 4 000 грн. 00
коп. Кошти на виплату неофіційної
частини зарплатні співробітників
надавались їй готівкою, однак, їх
походження їй невідоме.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, представника
відповідача та показання свідка,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Кожен має право на
заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

У судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 з 01 квітня 2013 року
працювала у Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Житлово-будівельна
компанія «Управдом» на посаді
головного інженера, що підтверджується
копією трудової книжки (а.с. 6). При
цьому, відповідно до заяви позивача від
21 березня 2014 року про звільнення за
власним бажанням (а.с. 25) 01 квітня 2014
року позивача було звільнено на
підставі ст. 38 КЗпП, про що також
свідчить копія трудової книжки (а.с. 6).

Звертаючись до суду з позовом, позивач
зазначає, що коли його приймали на
роботу до відповідача йому було
встановлено посадовий оклад у розмірі 8
000 грн. 00 коп., який він отримував в два
етапи - одну частину на картковий
рахунок, другу частину у готівковій
формі особисто. Проте, коли позивач
звільнився, йому не було виплачена в
повному обсязі вказана заробітна
плата, а було перерахована лише її
перша частина, яку позивач отримував
через картковий рахунок.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Розмір заробітної
плати залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника, результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного
регулювання оплати праці, прав
працівників на оплату праці та їх
захисту визначаються цим Кодексом,
Законом України «Про оплату праці» та
іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, згідно ст. 29 Закону України
«Про оплату праці» при укладанні
працівником трудового договору
(контракту) роботодавець доводить до
його відома умови оплати праці,
розміри, порядок і строки виплати
заробітної плати, підстави, згідно з
якими можуть провадитися відрахування
у випадках, передбачених
законодавством. Про нові або зміну
діючих умов оплати праці в бік
погіршення роботодавець повинен
повідомити працівника не пізніш як за
два місяці до їх запровадження або
зміни.

Також, ст. 30 вказаного Закону визначено,
що при кожній виплаті заробітної плати
роботодавець повинен повідомити
працівника про такі дані, що належать
до періоду, за який провадиться оплата
праці: а) загальна сума заробітної
плати з розшифровкою за видами виплат;
б) розміри і підстави утримань із
заробітної плати; в) сума заробітної
плати, що належить до виплати.
Роботодавець зобов'язаний забезпечити
достовірний облік виконуваної
працівником роботи і бухгалтерський
облік витрат на оплату праці у
встановленому порядку.

При цьому, положеннями ч. 14.1.222 ст. 14
Податкового кодексу України визначено,
що роботодавець - це юридична особа (її
філія, відділення, інший відокремлений
підрозділ чи її представництво) або
самозайнята особа, яка використовує
найману працю фізичних осіб на
підставі укладених трудових договорів
(контрактів) та несе обов'язки із сплати
їм заробітної плати, а також
нарахування, утримання та сплати
податку на доходи фізичних осіб до
бюджету, нарахувань на фонд оплати
праці, інші обов'язки, передбачені
законами.

Тобто, зважаючи на зазначенні вимоги
закону, а також враховуючи положення
Податкового кодексу України, заробітна
плата - є об'єктом оподатковування
податком з доходів фізичних осіб та
зборами на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування.

Як вбачається з Довідки про доходи
позивача від 10 червня 2014 року № 42
ОСОБА_1 працювала у відповідача за
основним місцем роботи та її посадовий
оклад становив - 4 455 грн. 00 коп., з якого
кожен місяць робились відрахування
податку і обов'язкові платежі у
загальному розмірі - 804 грн. 56 коп. (а.с.
28).

Розмір заробітної платні саме у
вказаних межах підтверджується також і
Довідкою Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві від 04 липня 2014
року (а.с. 62), а також показами свідка
ОСОБА_6, згідно яких в штатному розписі
у позивача заробітна плата була до 4 000
грн. 00 коп.

При цьому, будь-яких інших належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували, що при прийнятті на
роботу посадовий оклад позивача був
встановлений саме у розмірі 8 000 грн. 00
коп. до суду не надано, не встановлено
наявності таких доказів і під час
розгляду справи в суді.

На підставі вищезазначеного, суд
приходить до висновку, що вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача суми 16 359 грн. 10 коп., яка на
думку позивача є недоотриманими
коштами по заробітній платі, виходячи
із розрахунку неофіційно
встановленого його посадового окладу у
розмірі 8 000 грн. 00 коп. та фактично
отриманою зарплатою, є безпідставними,
не ґрунтуються на вимогах закону, а
тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП
України у разі звільнення працівника
йому виплачується грошова компенсація
за всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП
України регламентовано, що при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Проте, як встановлено в судовому
засіданні, відповідач не виконав
вимоги ст. 116 КЗпП України та при
звільненні позивача і по теперішній
час не провів з останнім розрахунок та
не виплатив компенсацію позивачу за
невикористану відпустку у розмірі 5 167
грн. 83 коп., що підтверджується довідкою
відповідача № 42 від 10 червня 2014 року,
випискою по особовому рахунку з
банківської картки позивача (а.с. 7-10, 28),
що також було визнано представником
відповідача у судовому засіданні.

Таким чином, суд вважає, що вимоги
позивача, визнанні представником
відповідача, щодо стягнення з
відповідача на його користь грошової
компенсації за невикористану
відпустку у розмірі 5 167 грн. 83 коп. є
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Стосовно ж вимог позивача про
стягнення на його користь моральної
шкоди у розмірі 20 000 грн. 00 коп.,
завданої неправомірними діями
відповідача, то суд вважає, що в цій
частині позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Згідно із ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу
України моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Як встановлено в судовому засіданні, не
проведенням в день звільнення виплати
всіх сум, що належать позивачу, та
неповідомленням про їх розмір,
відповідачем заподіяно моральну шкоду
позивачу.

При визначенні розміру заподіяної
моральної шкоди суд враховує характер
та обсяг заподіяних позивачу моральних
страждань, їх тривалість, істотність
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, часу і зусиль
необхідних для відновлення
попереднього стану, тривалість
затримки виконання рішення, ступінь
вини відповідача.

Разом з тим, при вирішенні питання про
відшкодування моральної шкоди,
виходячи із засад розумності та
справедливості, оцінюючи доводи
позивача обґрунтованості спричинення
моральних страждань останньому, суд
вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивача
моральну шкоду в розмірі 500 грн. 00 коп.

На підставі наведеного, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлово-будівельна
компанія «Управдом» про стягнення
заборгованості з виплати заробітної
плати, компенсації за невикористану
відпустку та моральної шкоди
підлягають частковому задоволенню.

В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК
України, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
держави судовий збір у сумі 243 грн. 60
грн. за розгляд спору майнового
характеру та 243 грн. 60 грн. за розгляд
спору немайнового характеру, а разом 487
грн. 20 коп.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 43
Конституції України, ст.ст. 29, 30 Закону
України «Про оплату праці», ст. 14
Податкового кодексу України, ст.ст. 83, 94,
116, 2371 КЗпП України та керуючись ст.ст. 10,
11, 57-60, 63, 64, 88, 174, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлово-будівельна
компанія «Управдом» на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 5 167 (п'ять тисяч сто
шістдесят сім) грн. 83 коп. без
вирахування податків і обов'язкових
платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлово-будівельна
компанія «Управдом» на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у сумі 500 (п'ятсот) грн. 00
коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлово-будівельна
компанія «Управдом» на користь держави
судовий збір у сумі 487 (чотириста
вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасували, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ: