Номер провадження: 22-ц/785/7257/14
Головуючий у першій інстанції Грубіян
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 15 квітня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
розірвання шлюбу та розподіл майна, а
також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про розподіл спільного майна
подружжя,

встановила:

23 листопада 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, в якому після уточнення
позовних вимог ставив питання про
розірвання шлюбу з ОСОБА_4 та розподіл
майна подружжя.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що з
відповідачкою ОСОБА_4 знаходиться в
зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1980
року, від шлюбу мають повнолітнього
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу з відповідачкою вони
придбали нерухоме та рухоме майно, яке
ОСОБА_3 вважає сумісною власністю
подружжя, що складається з квартири
АДРЕСА_1, вартістю 340925 грн.; квартири
АДРЕСА_2, вартістю 282343 грн.; автогаражу
АДРЕСА_4, вартістю 71910 грн.; автогаражу
АДРЕСА_3 вартістю 18976 грн.

Всього придбано майна на загальну суму
714154 грн., у зв'язку з чим його частка має
становити 1/2 частину вказаного майна.

Із зазначеного майна він просив
виділити йому у власність квартиру
АДРЕСА_2, вартістю 282343 грн., автогараж
НОМЕР_1 в автокооперативі №1, вартістю
71910 грн., автогараж НОМЕР_2 в
автокооперативі № 17 вартістю 18976 грн., а
всього на суму 373229 грн. Відповідачу
ОСОБА_4 виділити АДРЕСА_1, крім того
позивач зобов'язувався виплатити
ОСОБА_4 різницю в ідеальних частках в
сумі 16216 грн.

Відповідач ОСОБА_4 позов визнала
частково та звернулась до суду із
зустрічним позовом, в якому ставила
питання про визнання квартири АДРЕСА_1
її особистою власністю, визнати за нею
право власності на сумісно нажите
майно, а саме на 1/2 частину АДРЕСА_2 та на
автогараж АДРЕСА_4.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
квартира АДРЕСА_1 є її особистою
власністю, так як вказана квартира була
придбана на кошти її батьків, які
переїхали в м. Ізмаїл в 2004 році з Росії,
там продали свою квартиру та на
виручені кошти придбали квартиру, в
якій проживали до смерті.

Також зазначила, що ОСОБА_3 давав
письмову нотаріально завірену згоду на
придбання вказаної квартири в її
особисту власність. Проти розірвання
шлюбу не заперечувала.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 15 квітня 2014
року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
розірвано;

визнано за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_2, вартістю 282343 грн. та
на автогараж АДРЕСА_4, вартістю 71910 грн.;

визнано за ОСОБА_4 право власності на
квартиру АДРЕСА_1, вартістю 340925 грн.;

виділено в користування ОСОБА_4
автогараж НОМЕР_2 в автокооперативі №
17, м. Ізмаїл Одеської області, вартістю
18976 грн.;

стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2824
грн. в якості різниці в ідеальних
частках у спільному майні.

В решті частин позовів відмовлено.

Додатковим рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 07 травня 2014 року з ОСОБА_4 стягнуто
на користь ОСОБА_3 3052 грн. судових
витрат (а.с.210).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про зміну вищевказаного
рішення та виключення із нього даних
про виділення в користування ОСОБА_4
автогаражу АДРЕСА_3 та про стягнення з
ОСОБА_4 на його користь 2824 грн.

Разом з тим, просив стягнути з нього на
користь ОСОБА_4 в якості компенсації
вартості частки майна, що виділяється,
у сумі 6 664 грн.

В іншій частині рішення суду ОСОБА_3
просив залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить
питання про скасування вищевказаного
рішення та ухвалення нового, яким
розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
визнати за ОСОБА_3 право власності 1/2
частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2,
та на автогараж АДРЕСА_4;

визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2;

визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою
приватною власністю ОСОБА_4;

виділити в користування ОСОБА_4
автогараж АДРЕСА_3.

В решті частини позовів відмовити.

Таким чином, рішення суду, в частині
розірвання шлюбу, а також додаткове
рішення суду від 07 травня 2014 року про
розподіл між сторонами судових витрат,
в апеляційному порядку фактично не
оскаржується.

Обгрунтовуючи свої доводи, заявники
апеляційних скарг посилаються на те, що
рішення суду ухвалено із порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а також у зв'язку з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційних скарг,
заперечень проти них, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
задоволення апеляційної карги ОСОБА_3
та відмови в задоволенні апеляційної
скарги ОСОБА_4, виходячи з наступних
підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої
інстанції виходив із того, що в період
шлюбу сторонами придбано нерухоме
майно, яке складається з наступного:

квартири АДРЕСА_1 вартістю 340925 грн.;

квартири АДРЕСА_2 вартістю 282343 грн.;

автогаражу НОМЕР_1 в автокооперативі №1
м. Ізмаїла вартістю 71910 грн.;

автогаражу НОМЕР_2 в автокооперативі №
17 вартістю 18976 грн.

Всього подружжям придбано майна на
загальну суму 714154 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про те,
що з квартира АДРЕСА_1, не являється
майном індивідуального користування,
придбана сторонами в період шлюбу, тому
підлягає розподілу на загальних
підставах.

З таким висновком суду погоджується
колегія суддів, за виключенням рішення,
в частині визнання спільною сумісною
власністю сторін та виділення в
користування ОСОБА_4 автогаражу
АДРЕСА_3, вартістю 18976 грн.

Такого висновку колегія суддів дійшла,
виходячи з наступного.

Та обставина, що між сторонами 28 квітня
1980 року був зареєстрований шлюб,
визнана сторонами та підтверджена
свідоцтвом про одруження, виданого
Будинком шлюбу укладення м. Горький,
актовий запис № 1760 (а.с.5).

Сторонами також визнано, що в період
шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_2,
вартістю 282 343 грн.

З цих підстав та у відповідності до ч. 1
ст. 61 ЦПК України зазначені обставини
вважаються встановленими і не
підлягають доказуванню.

В даному випадку спірним є питання щодо
придбання у сумісну власність подружжя
квартири АДРЕСА_1 вартістю 340925 грн. та
автогаражу НОМЕР_2 в автокооперативі №
17, вартістю 18976 грн.

Так, у відповідності до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

За змістом ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Враховуючи, що в даному випадку між
сторонами не було укладено шлюбного
договору, то придбане ними майно в
період шлюбу підлягає розподілу в
рівних частках.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою.

Вищезазначені висновки суду є
обґрунтованими і правильними, з чим
повінстю погоджується колегія суддів.

Разом з тим, суд дійшов помилкового
висновку про те, що всього подружжям
придбано майна на загальну суму 714 154
грн., 1/2 частина якого становить 357 077
грн.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
в період шлюбу сторони придбали
квартиру АДРЕСА_1, вартістю 340925 грн.,
квартиру АДРЕСА_2, вартістю 282 343 грн. та
автогараж НОМЕР_1 в автокооперативі №1
м. Ізмаїлі, вартістю 71 910 грн., а всього
на суму 695 178 грн., у зв'язку з чим частка
кожного із сторін у праві сумісної
власності на майно складає 347 589 грн.

Що ж стосується автогаражу НОМЕР_2 в
автокооперативі № 17, вартістю 18976 грн.,
то матеріали справи не містять доказів
того, що сторони придбали у власність
вказаний автогараж. Разом з тим,
матеріали справи мають докази того, що
вказаний автогараж належить
кооперативу і перебуває в користуванні
позивача ОСОБА_3, який є членом цього
кооперативу (а.с.18).

Так, згідно довідки № 10, виданої
правлінням автокооперативу № 17 в м.
Ізмаїлі від 03.12.2008 року, автогараж
АДРЕСА_3, належить ОСОБА_3 на підставі
рішення виконкому № 188 від 19.04.1990 року,
яким ОСОБА_3 був включений до списку
членів автокооперативу № 17 (а.с.19).

Даний автогараж розташований на
земельній ділянці, яка відведена
автокооперативу № 17, а ОСОБА_3 є лише
користувачем цього гаражу, на нього
відкритий особовий рахунок і він
сплачує вартість комунальних витрат та
інших платежів.

Таким чином, ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 не є
власниками зазначеного автогаражу,
право власності за сторонами не
зареєстровано, та пайові внески за
даний гараж до кооперативу не
вносились.

З підстав викладеного, автогараж
НОМЕР_2 в автокооперативі № 17, вартістю
18976 грн., не є об'єктом сумісної
власності сторін у справі, а тому не
підлягає розподілу між ними, що не було
враховано судом першої інстанції при
ухваленні судового рішення.

З огляду на вкладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції лише частково, а саме - в тій
його частині, що сумісно нажите майно
слід розподілити між сторонами в
натурі, шляхом визнання за ОСОБА_3
право власності на квартиру АДРЕСА_2,
вартістю 282 343 грн., та на автогараж
НОМЕР_1 в автокооперативі №1 в м.
Ізмаїлі, вартістю 71 910 грн., а за ОСОБА_4 -
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
вартістю 340 925 грн.

У зв'язку з цим доля майна, яке
виділяється в натурі ОСОБА_3 складає 354
253 грн., а доля ОСОБА_4 - 340 925 грн.

У відповідності до ст. 71 СК України та
враховуючи згоду ОСОБА_3 на сплату
ОСОБА_4 компенсації в різниці вартості
майна, колегія суддів вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 6664 грн. (354 253 - 340 925) : 2), у зв'язку
з чим ідеальна доля кожного із сторін
складатиме 347 589 грн.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_4
про те, що трикімнатна квартира
АДРЕСА_1, є її особистою власністю, то
колегія суддів погоджується з
висновком суду про те, що зазначені
доводи є безпідставними і
спростовуються наявними у справі
доказами.

Так, обґрунтовуючи свої доводи в цій
частині, ОСОБА_4 посилалась на те, що
вказана квартира була придбана на
кошти її батьків які переїхали в м.
Ізмаїл в 2004 році з м. Саранська Мордовії
Російської Федерації, де продали свою
квартиру та на виручені кошти придбали
квартиру, в якій проживали до смерті.
При цьому позивач давав письмову
нотаріально завірену згоду на
придбання вказаної квартири в її
особисту власність.

Однак, зазначені доводи жодним чином не
свідчать про те, що ОСОБА_4 придбала
вказану квартиру за свої особисті
кошти.

В свою чергу, батьки ОСОБА_4, за чиї
кошти зі слів останньої, була придбана
вказана квартира, за життя не заявляли
своїх претензій з приводу свого права
власності на цю квартиру та не
оспорювали договору її
купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 в
період шлюбу з ОСОБА_3 придбала цю
квартиру.

Так, у відповідності до п.2.2
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 14.09.2004 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, сторони підтвердили факт
повного розрахунку за продану
квартиру, тобто 14.09.2004 року, у сумі 92 750
грн., що на той час складало еквівалент
17 500 доларів США.

Разом з тим, батьками ОСОБА_4 - ОСОБА_7,
квартира в м. Саранськ Мордовії
Російської Федерації була продана
значно пізніше - 29.09.2004 року, тому
отримані за вказану квартиру грошові
кошти в Російській Федерації не могли
бути витрачені на купівлю квартири в м.
Ізмаїлі.

При цьому судом правомірно враховано,
що матеріали справи не містять доказів
того, що на купівлю квартири АДРЕСА_1,
були витрачені грошові кошти батьків
ОСОБА_4, або того, що вони
уповноважували доньку придбати для них
квартиру.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що
витрачені грошові кошти на купівлю
вищевказаної квартири були їх
сумісними і придбавали вони квартиру
за спільної згодою, не спростовані
матеріалами справи, а тому вважаються
обґрунтованими і доведеними.

Також матеріалами справи не
спростовані доводи ОСОБА_3 про те, що
вони дали згоду на проживання батьків
ОСОБА_4 у придбаній квартирі, оскільки
вони виявили бажання переїхати із
Російської Федерації до м. Ізмаїла, та
гарантували їм проживання в цій
квартирі, оскільки така гарантія
вимагалась чинним законодавством
України при переїзді іноземних
громадян на постійне місце проживання
з іншої країни.

Саме з цих підстав 14.09.2004 року ОСОБА_4
оформила у нотаріуса заяву про те, що
вона зобов'язується зареєструвати
батьків по даній адресі, та надати їм
для проживання цю квартиру.

Оскільки на час купівлі кватири,
сторони перебували у шлюбі, то ОСОБА_3
також надав заяву про свою згоду на
придбання дружиною ОСОБА_4 квартири на
умовах на її розсуд.

При цьому ніяких домовленостей про те,
що дана квартира придбавається у
власність батьків ОСОБА_4 не існувало.

Що стосується доводів сторін з приводу
того, за які була придбана квартира, то
із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 на час придбання квартири
працював капітаном на судах
закордонного плавання і мав достатньо
доходів для придбання майна, у тому
числі спірної квартири.

Зазначені обставини підтверджуються
довідкою про заробітну плату ОСОБА_3 за
період праці з 1999 року по 2004 рік з ПрАТ
«УДП» №ФС-382 від 22.08.2014 року, згідно якої
дохід ОСОБА_3 за вказаний період склав 30
337 доларів США, яких було достатньо для
купівлі квартири за 17 000 доларів США
(а.с.149-151.

В свою чергу ОСОБА_4 у вказаний період
працювала головним лікарем
Ізмаїльського вендиспансера та мала
також достатній дохід, необхідний для
придбання у сумісну власність подружжя
майна.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги ОСОБА_3 надав суду
достатні, належні і допустимі доказ
існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги. В свою чергу, заявник
апеляційної скарги ОСОБА_4 не надала
суду належних та допустимих доказів,
які б підтвердили обгрунтованість її
зустрічних позовних вимог, заперечень
проти первісних позовних вимог ОСОБА_3
та доводів своєї апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що оскаржуване
рішення суду не в повній мірі
відповідає зазначеним вимогам, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 його
частково спростовують, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід
задовольнити, апеляційну скаргу
ОСОБА_4 - відхилити за безпідставністю,
оскаржуване рішення суду змінити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1
ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 15 квітня 2014
року змінити, в частині виділення в
користування ОСОБА_4 автогаражу
АДРЕСА_3, вартістю 18976 грн. та в частині
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2824
грн. в якості різниці в ідеальних
частках у спільному майні.

У зв'язку з цим, п'ятий та шостий абзаци
резолютивної частини рішення викласти
в наступній редакції:

«У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
про виділення в її користування
автогаражу АДРЕСА_3, вартістю 18976 грн.,
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
різницю в ідеальних частках у
спільному майні у сумі 6664 грн. (шість
тисяч шістсот шістдесят чотири
гривні)».

В іншій частині оскаржуване рішення
суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко