АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5688/14
Справа № 619/2638/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Даниленка В.М.,
Малінської С.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дергачівського
районного суду м. Харкова від 09 липня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Харківська ТЕЦ-5» про встановлення
факту роботи повний робочий час та
стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з вказаним позовом, в якому
просив визнати факт його роботи
машиністом залізничного крану за
період з 02.11.1984 р. по 20.02.2014 р. повний
робочий час у відповідності з особовим
рахунком та у зв'язку з діями
відповідача просив стягнути моральну
шкоду у розмірі 1000 гривень.

В обґрунтування позову ОСОБА_2
зазначив, що він працював у відповідача
з 02.11.1984 року по 27.10.1998 року, в тому числі:
з 02.11.1984 р. по 20.02.1998 р. машиністом
дизель-електричного залізничного
крану КДЕ-163, що підтверджується
записами в трудовій книжці, з 20.02.98 р.
переведений слюсарем.

В процесі роботи за період з
квітня 1985 р. по жовтень 1987 р. він
працював на крані один, за відсутності
помічника машиніста, який повинен бути
згідно зі штатним розкладом, у зв'язку з
чим відповідач проводив йому доплату
за суміщення професій, що
підтверджується наказом по
підприємству від 15.04.85 р. №122.

З травня 1991 року по січень 1998 року
йому проводилася доплата за шкідливі
умови праці, що підтверджується
особовими рахунками.

У зв'язку з постійним виконанням
робіт на залізничному крані, тобто в
зоні виробничого шуму, позивач
захворів, пройшов обстеження в клініці
НДГ гігієни праці і профзахворювань, де
йому було встановлено діагноз
«нейросенсорна туговухість», однак, у
зв'язку з наданням відповідачем
довідки про затрачений час на
розвантаження вагонів - 4%, інститут
прийняв рішення, що його захворювання
не визнає професійним, що
підтверджується листом від 19.02.98 р. №123
на адресу директора ТЕЦ-5.

Позивач вважав, що висновок
підприємства щодо зайнятості на роботі
на залізничному крані 4% не відповідає
дійсності та позбавило його можливості
отримати кваліфікацію захворювання як
професійного захворювання та
отримувати відповідну компенсацію за
втрачене здоров'я.

На підставі викладеного, ОСОБА_2
просив суд визнати факт його роботи
машиністом залізничного крану за
період з 02.11.1984 р. по 20.02.2014 р. повний
робочий час у відповідності з особовим
рахунком, та у зв'язку з незаконними
діями відповідача просив стягнути з
останнього на його користь моральну
шкоду у розмірі 1000 гривень.

Представник відповідача позов не
визнав та просив відмовити в його
задоволенні посилаючись на те, що
доводи позивача щодо повної зайнятості
роботою на крані від загального
робочого часу є припущенням, яке не
ґрунтується на належних та допустимих
доказах по справі.

Рішенням Дергачівського
районного суду м. Харкова від 09 липня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ
«Харківська ТЕЦ-5» про встановлення
факту роботи повний робочий час та
стягнення моральної шкоди - відмовлено
у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися, відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2
працював у відповідача з 02.11.1984 року по
27.10.1998 року, в тому числі: з 02.11.1984 р. по
20.02.1998 р. машиністом
дизель-електричного залізничного
крану КДЕ-163, що підтверджується
записами в трудовій книжці, з 20.02.98 р.
переведений слюсарем.

В процесі роботи за період з
квітня 1985 р. по жовтень 1987 р. він
працював на крані один, за відсутності
помічника машиніста, у зв'язку з чим
відповідач проводив йому доплату за
суміщення професій, що підтверджується
наказом по підприємству від 15.04.85 р. №122.

З травня 1991 року по січень 1998 року
йому проводилася доплата за шкідливі
умови праці, що підтверджується
особовими рахунками.

Рішенням Дергачівського
районного суду Харківської області від
10 січня 2012 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Харківської обласної
санітарно-епідеміологічної станціі,
Публічного акціонерного товариства «
Харківська ТЕЦ-5», Дергачівської
районної санітарно-епідеміологічної
станціі, за участю третіх осіб -
Харківського національного медичного
університету, відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Дергачівському
районі Харківської області про
поновлення порушеного права, визнання
недійсною, дійсною
санітарно-гігієнічних умов праці та
покладення зобов'язання, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 19 березня 2012
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 було відмовлено.

08 травня 2012 року Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ було відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення районного
суду та ухвалу апеляційного суду.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду стосовно
того, що вказані обставини були в же
предметом розгляду в іншій справі і
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не
доказуються при розгляді інших справ.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, яка завдана фізичній
особі неправомірними діями
відшкодовується у повному обсязі, за
винятком випадків, передбачених
законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено яку
форму може набувати моральна шкода та в
яких випадках вона може бути заподіяна
особі, право на відшкодування якої
особа має внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 цієї статті встановлено,
що моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду стосовно
того, що позивачем не було надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження заявлених вимог щодо
відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції повно і
всебічно з'ясував обставини по справі,
на які посилалися сторони як на
підставу своїх вимог і заперечень,
оцінив докази, які були досліджені в
судовому засіданні і дійшов
правильного висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання.

Порушення цивільного права є
результатом протиправних дій
порушника, внаслідок чого воно зазнало
зменшення або ліквідації, що позбавляє
його носія можливості здійснити,
реалізувати це право повністю або
частково.

При цьому, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний
принцип полягає у прояві в змагальній
формі ініціативи та активності осіб,
які беруть участь у справі. Принцип
змагальності забезпечує повноту
дослідження обставин даноїсправи.

Сторони зобов'язані визначити коло
фактів, на які вони можуть посилатися
як на підставу своїх вимог і
заперечень, і довести обставини, якими
вони обґрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги не є суттєвими, і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи. Позивач будь яких
доказів, які б спростовували висновки
суду - не надав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Дергачівського районного
суду м. Харкова від 09 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ухвалою апеляційної інстанції
законної сили.

Головуючий суддя -

Судді -