Справа № 367/4970/13-ц
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року Ірпінський міський суд
Київської області у складі:

головуючого судді
Линника В.Я,

при секретарі Магльона
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Ірпінського
міського суду справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, зустрічного позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль», третя особа
ОСОБА_3, про визнання недійсним пункту
кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду Київської
області надійшов зазначений вище
позов, який позивач з урахуванням
уточнень та збільшення позовних вимог
мотивує тим, що 10.05.2006 р. між Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль»,
назву якого змінено на публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №014/4038/81/33829,
відповідно до умов якого банк надає
позичальнику кредит у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом 81 638 доларів США зі сплатою 12%
річних за користування кредитом.
Відповідно до даного кредитного
договору строк користування кредитом
встановлюється протягом 240 місяців з
10.05.2006 р. по 10.05.2026 р.

Відповідно до п. 6.5 кредитного договору
банк має право достроково стягувати
заборгованість за кредитом, нараховані
відсотки за користування кредитом та
штрафні санкції, у випадках
невиконання позичальником умов цього
договору та/або договорів застави
інших договорів, що забезпечують
погашення кредиту. За порушення
строків повернення кредитної
заборгованості та відсотків за
користування кредитом, передбачених
положеннями цього договору,
позичальник сплачує кредитору пеню в
розмірі 0,5 % від суми простроченого
платежу, за кожний день прострочення,
починаючи з першого дня закінчення
строку виконання зобов'язань,
визначених в цьому договорі.

24.11.2006 р. між позичальником та банком
було укладено додаткову угоду №2 до
кредитного договору від 10.5.06
№014/4038/81/33829, відповідно до умов якої
суму кредиту збільшено до 210 000,00
доларів США, процентна ставка за
користування кредитними коштами
збільшена до 12,85% річних.

27.03.2009 р. між банком та позичальником з
метою зменшення фінансового
навантаження на позичальника в умовах
кризових явищ в економіці України
кредитор та позичальник досягли згоди
про зміну умов погашення кредиту
шляхом укладення додаткової угоди №4
до кредитного договору від 10.05.06
№014/4038/81/33829, визначених кредитними
договором, сторони домовилися
тимчасово, на період з 28.04.2009 р. до 28.03.2010
р. зменшити розмір щомісячного платежу
позичальника за кредитним договором до
розміру фактичного нарахованих
процентів.

За умовами п.2 додаткової угоди №4 було
збільшено розмір кредиту шляхом видачі
додаткового траншу за кредитом в
розмірі та в наступні строки: 27.03.2009 р. -
12 632,91 доларів США.

Вказує, що задля забезпечення
виконання зобов'язань за вищевказаним
кредитним договором 10.05.2006 р. між банком
та ОСОБА_3 було укладено договір
іпотеки, відповідно до п.1.1 якого цей
договір забезпечує вимогу
Іпотекодержателя, що випливає із
кредитного договору від 10.05.06 №
104/4038/81/33829, за умовами якого
іпотекодавець зобов'язаний до 10.05.2026 р.
повернути іпотекодержателю кредит у
розмірі 81 638 доларів США, сплатити
проценти за користування ним згідно
умов кредитного договору, а також
можливу неустойку. У відповідності до
даного договору іпотекодержатель має
право у випадку невиконання
іпотекодавцем своїх зобов'язань за
кредитним договором отримати
задоволення за рахунок майна,
заставленого згідно умов передбачених
цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки,
предметом іпотеки є нерухоме майно:
земельна ділянка №2В, площею 0,1500 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий номер :01:079:0087, цільове
призначення земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що належить
іпотекодавцю на підставі державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ЯБ № 011859, реєстрація
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 3067.
Заставна вартість предмета іпотеки
визначається сторонами в сумі 637 184,00
грн.

Зазначає, що станом на 08.04.2014 р.
заборгованість ОСОБА_2 за кредитним
договором від 10.05.06 № 014/4038/81/33829
становить 9 580 520,74 грн., яка складається
із: заборгованості по кредиту - 183 931,72
доларів США, заборгованості по
відсоткам - 101 914,23 долари США, а також
пені за прострочення кредиту та
відсотків в сумі 6 250 138,44 грн.

Враховуючи вищенаведене, просить суд
стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
від 10.05.06 № 014/4038/81/33829 в сумі 9 580 520,74 грн.,
яка складається із: заборгованості по
кредиту - 183 931,72 доларів США,
заборгованості по відсоткам - 101 914,23
долари США, а також пені за
прострочення кредиту та відсотків в
сумі 6 250 138,44 грн.; У рахунок погашення
зазначеної звернути стягнення на
нерухоме майно шляхом проведення
прилюдних торгів, а саме: земельну
ділянку №2В, площею 0,1500 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
кадастровий номер :01:079:0087, цільове
призначення земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що належить
іпотекодавцю на підставі державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ЯБ №011859, реєстрація
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 3067.

Відповідач ОСОБА_2, в свою чергу,
звернулась до суду із зустрічним
позовом, який мотивує тим, що 10.05.2006 р.
між нею та Акціонерним
поштово-пенсійним Банком «Аваль»,
назву якого змінено на Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль» був укладений кредитний
договір №014/4038/81/33829 з додатковими
угодами. Відповідно до п.1.1 Кредитного
договору Банк відкрив їй
невідновлювальну кредитну лінію з
лімітом 81 638 доларів США, процентною
ставкою за кредитом в розмірі 12,85 %
річних, терміном до 26.05.2026 р.

Згідно п.9.1 Кредитного договору за
порушення строків повернення
кредитної заборгованості та відсотків
за користування кредитом, передбачених
положеннями цього договору,
Позичальник зобов'язаний сплачувати
Кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми
простроченого платежу, за кожний день
прострочення, починаючи з першого дня
закінчення строку виконання
зобов'язань, зазначених в цьому
договорі (або 182,5% річних), що вказує на
неспіврозмірність штрафних санкцій по
відношенню до суми кредиту та
заборгованості по відсотках, а це є
порушенням Закону України «Про захист
прав споживачів».

Тому вважає, що наведений вище пункт 9.1
Кредитного договору не відповідає
вимогами законодавства і його потрібно
визнати недійсним на підставі ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Просить суд визнати недійсним п. 9.1
Кредитного договору від 10.05.06
№014/4038/81/33829.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала первісний позов,
підтвердила обставини, наведені в
позовній заяві , просила задовольнити
позовні вимоги. Зустрічний позов не
визнала, заперечувала проти визнання
пункту кредитного договору недійсним,
просила застосувати строк позовної
давності до таких вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, її представники та
відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
підтримали зустрічний позов, просили
його задовольнити. Первісний позов не
визнали, вважали, що позивачем не
надано доказів реальної
заборгованості за кредитним договором,
заборгованість розраховано невірно, а
вимоги заявлено з порушенням строків
позовної давності. Вказували, що,
оскільки існує мораторій на звернення
стягнення на предмет іпотеки за
валютними кредитними договорами,
відсутні підстави для звернення
стягнення на предмет іпотеки, тому слід
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

Суд, заслухавши доводи та заперечення
сторін, пояснення спеціаліста,
дослідивши докази по справі, дійшов
висновку, що первісний позов підлягає
частковому задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову слід
відмовити, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 10.05.2006 р. між
Акціонерним поштово-пенсійним банком
«Аваль», назву якого змінено на
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен банк Аваль», та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір №014/4038/81/33829
(т. 1 а.с. 41-42), відповідно до умов якого
банк надає позичальнику кредит у
вигляді не відновлювальної кредитної
лінії з лімітом 81 638 доларів США з
процентною ставкою за користування
кредитом в розмірі 12% річних. Згідно
даного кредитного договору строк
користування кредитом встановлюється
протягом 240 місяців з 10.05.2006 р. по 10.05.2026
р.

24.11.2006 р. між позичальником та банком
було укладено додаткову угоду №2 до
кредитного договору, відповідно до
умов якої встановлено розмір кредитної
лінії 100 000,00 доларів США. (т. 1 а.с. 36).

26.04.2007 р. між позичальником та банком
укладено додаткову угоду №3 до
кредитного договору (т. 1 а.с. 42-44), згідно
якої суму кредиту збільшено до 210 000,00
доларів США, а процентну ставку за
користування кредитними коштами
встановлено в розмірі 12,85% річних.

27.03.2009 р. банком з ОСОБА_2 укладено
додаткову угоду №4 до кредитного
договору (т. 1 а.с. 45-51), в якій сторони
домовилися тимчасово, на період з 28.04.2009
р. до 28.03.2010 р. зменшити розмір
щомісячного платежу позичальника за
кредитним договором до розміру
фактичного нарахованих процентів.

Факт надання банком та отримання
позичальником кредитних коштів
підтверджується заявами на видачу
готівки (т. 1 а.с. 24-35) та виписками по
рахункам ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 179-239).

Згідно п. 5.1 кредитного договору ОСОБА_2
зобов'язалась здійснювати
безготівковим платежем або готівкою в
касу банку щомісячно до 28 числа кожного
місяця часткове погашення кредиту та
відсотки за користування кредитними
коштами.

Однак взяті на себе зобов?язання
належним чином не виконала, тому станом
на 08.04.2014 року заборгованість ОСОБА_2
перед банком за кредитним договором
від 10.05.06 № 014/4038/81/33829 згідно розрахунку
заборгованості (т. 2 а.с. 12-18) та виписок
по рахункам (т. 2 а.с. 179-239) становить 3 330
382,30 грн., яка складається із
заборгованості по кредиту - 183 931,72
доларів США (що еквівалентно 2 142 982,77
грн.), заборгованості по відсоткам - 101
914,23 долари США (що еквівалентно 1 187 399,53
грн.).

Судом також встановлено, що задля
забезпечення виконання зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором між
банком та ОСОБА_3 було укладено
нотаріально посвідчений договір
іпотеки від 10.05.2006 р. зі змінами та
доповненнями (т. 1 а.с. 52-57), відповідно до
п. 1.1. якого цей договір забезпечує
вимогу банку, що випливає із кредитного
договору від 10.05.06 № 104/4038/81/33829, за
умовами якого позичальник зобов'язаний
до 10.05.2026 р. повернути кредит у розмірі
222 632,91 доларів США, сплатити проценти за
користування ним згідно умов
кредитного договору, а також можливу
неустойку. У відповідності до даного
договору іпотекодержатель має право у
випадку невиконання іпотекодавцем
своїх зобов'язань за кредитним
договором отримати задоволення за
рахунок майна, заставленого згідно
умов передбачених цим договором.

Відповідачам банком були направлені
вимоги про дострокове погашення
заборгованості за кредитними
договором (т. 1 а.с. 58-59, 62-64), однак такі
вимоги залишились без виконання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання за договором має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини,
позикодавець має право вимагати
повернення частини позики, що
залишилася, та сплати процентів
належних йому відповідно до ст.1048 цього
Кодексу.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено,
що виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ст.
549 ЦК України).

Згідно п. 9.1 кредитного договору за
порушення строків повернення
кредитної заборгованості та відсотків
за користування кредитом, передбачених
положеннями цього договору,
позичальник сплачує кредитору пеню в
розмірі 0,5 % від суми простроченого
платежу, за кожний день прострочення,
починаючи з першого дня закінчення
строку виконання зобов'язань,
визначених в цьому договорі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1, 2, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

З огляду на встановлені судом
обставини, пунктом 9.1 кредитного
договору від 10.05.06 №014/4038/81/33829
встановлено обов?язок позичальника у
зв'язку із неналежним виконанням умов
договору сплатити пеню в розмірі 0,5 %
від суми простроченого платежу, за
кожний день прострочення, що становить
182,5% річних і що вказує на
неспіврозмірність штрафних санкцій по
відношенню до суми кредиту та
заборгованості по відсотках.

Суд вважає таку умову договору
несправедливою, а тому є підстави для
визнання п. 9.1 кредитного договору
недійсним.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивачу про зміст п. 9.1
кредитного договору було відомо в день
укладення договору - 10.05.2006 р., перебіг
строку позовної давності щодо вимог
визнати договір в частині даного
пункту недійсним розпочався саме із
цієї дати, а трирічний строк закінчився
10.05.2009 р. Отже, із зустрічним позовом
ОСОБА_2 звернулась до суду з порушення
строку позовної давності (в квітні 2014
р.), підстав для поновлення такого
строку суду не надано.

Враховуючи, що на застосуванні
наслідків пропуску строків позовної
давності наполягала представник
позивача, суд відмовляє у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2

Суд, виходячи із встановлених обставин
та наведеного вище обґрунтування,
дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ
«Райффайзен Банк «Аваль» про стягнення
з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним
договором в розмірі 3 330 382,30 грн.
підлягає задоволенню.

При цьому, суд не приймає до уваги
висновок експертного дослідження
фінансово-кредитних операцій від 26.05.14
№ 4-Е (т. 2 а.с. 93-108) та заперечення
відповідачів, щодо неможливості
визначити розмір заборгованості,
оскільки вони спростовуються
виписками по рахункам ОСОБА_2 (т. 2 а.с.
179-239), розрахунком заборгованості (т. 2
а.с. 12-18), обліком основної суми боргу і
відсотків по кредиту (т. 2 а.с. 19-71) і
наданими в судовому засіданні
поясненнями спеціаліста банку ОСОБА_4,
яка роз'яснила які кошти, сплачені
ОСОБА_2 поступили на які рахунки та
порядок зміни номерів рахунків для
обліку заборгованості. Квитанції,
надані відповідачами (т. 2 а.с. 123-136), всі
враховані у зазначених вище
документах.

Підлягають також задоволенню вимоги
про стягнення з ОСОБА_2 пені за
несвоєчасне повернення кредитних
коштів та відсотків за користування
ними, але суд вважає, що розмір пені,
визначений банком значно перевищує
розмір його збитків і є несправедливою
умовою договору, тому суд, керуючись ч. 3
ст. 551 ЦК України зменшує розмір пені, що
підлягає стягненню до 500 000,00грн.

Суд не приймає до уваги прохання
відповідачів застосувати строк
позовної давності до вимог позивача,
оскільки суду не зазначено які саме
вимоги заявлено банком з порушенням
строку позовної давності та не надано
розрахунок заборгованості і пені з
урахуванням пропуску строку позовної
давності.

Відмовляючи у задоволенні позову банку
в частині звернення стягнення на
предмет іпотеки, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України
окремим видом застави є іпотека -
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Статтею 589 ЦК України та п. 5.1 Договору
іпотеки передбачено, що у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 591 ЦК України
реалізація предмета застави, на який
звернене стягнення, провадиться шляхом
його продажу з публічних торгів, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Початкова ціна предмета
застави для його продажу з публічних
торгів визначається в поряду,
встановленому договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Однак, згідно з п. 1 Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» протягом
дії цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із ст. 4 Закону
України "Про заставу" та/або предметом
іпотеки згідно із ст. 5 Закону України
"Про іпотеку", якщо таке майно виступає
як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.м
для квартири та 250 кв.м для житлового
будинку.

Судом встановлено, що на земельній
ділянці, що передана в іпотеку в
забезпечення кредитного договору від
10.05.06 № 014/4038/81/33829, на даний час
знаходиться незавершений будівництвом
будинок площею 243,50 грн., в якому на
даний час проживають відповідачі, що
підтверджується технічним паспортом
на будинок АДРЕСА_1 та Актом обстеження
матеріально-побутових умов від 17.07.2014 р.
(т. 2 а.с. 113-119).

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України
«Про іпотеку» об'єкти незавершеного
будівництва, розташовані на переданій
в іпотеку земельній ділянці,
вважаються предметом іпотеки,
незалежно від того, хто є власником
об'єкта незавершеного будівництва.

Отже, незавершений будівництвом
будинок, що розташований на земельній
ділянці, яка передана ОСОБА_3 банку в
іпотеку, є також предметом іпотеки по
Договору іпотеки від 10.05.2006 р.

Враховуючи, що зазначений будинок є
іпотекою по зобов'язанням за споживчим
кредитом, наданому в іноземній валюті,
він використовується як місце
постійного проживання позичальника та
майнового поручителя, є об'єктом
незавершеного будівництва, докази
того, що у позичальника або майнового
поручителя у власності є інше нерухоме
житлове майно відсутні, а загальна
площа будинку не перевищує 250 кв.м,
звернення стягнення на нього
неможливе. Таким чином, не може бути
звернуто стягнення і на передану в
іпотеку земельну ділянку, на якій
розташовано вказаний вище будинок.

З огляду на вищевикладене суд вважає,
що вимоги банку про звернення
стягнення на предмет іпотеки не
підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги заперечення
позивача про те, що до предмету іпотеки
по кредитному договору не може
застосовуватись мораторій на
звернення стягнення, оскільки ОСОБА_2 є
особою, яка підпадає під дію Закону
України "Про засади запобігання і
протидії корупції". Таке твердження є
безпідставним тому, що ОСОБА_2 не є
іпотекодавцем по Договору іпотеки від
10.05.2006 р.

В зв'язку із частковим задоволенням
позовних вимог по первісному позову
суд вважає за необхідне стягнути з
відповідачів на користь позивача
судові витрати по справі пропорційно
задоволеним вимогам.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 203, 215, 217, 526, 575, 589, 1046-1050 ЦК України,
ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист
прав споживачів», ст. 6, 33 Закону України
«Про іпотеку», ст.ст. 10, 60, 209, 215 ЦПК
України суд, -

в и р і ш и в:

Задовольнити частково позов
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
від 10.05.06 №014/4038/81/33829 в розмірі 3 830 382,30
грн. (Три мільйона вісімсот тридцять
тисяч триста вісімдесят дві гривні 30
коп.), що складається із заборгованості
за кредитом 2 142 982,77грн. і
заборгованості по процентам за
користування кредитом 1 187 399,53 грн., пені
в розмірі 500 000,00 грн., та судові витрати
по справі в розмірі 1 380,00 грн. (Одна
тисяча триста вісімдесят гривень 00
коп.).

В решті позову Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен банк Аваль»
відмовити.

Відмовити у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль», третя особа ОСОБА_3, про
визнання недійсним пункту кредитного
договору.

Рішення в повному обсязі буде
виготовлено до 29.12.2014 р.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
через Ірпінський міський суд шляхом
подачі апеляційної скарги на протязі
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особами, які були відсутні під час
проголошення, - з дня отримання копії
рішення.

Суддя: В. Я. Линник