Справа № 368/2215/14-ц
Провадження № 236866114
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"17" грудня 2014 р.
м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської
області в складі:

Головуючого: судді
Закаблук О.В.

При секретарі:
Лєвшин Н.О.

З участю учасників процесу:

Позивача:
ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, -
Кагарлицький районний сектор
Управління ДМС України в Київській
області, про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням, суд, -

В С Т А Н О В И В :

13.11.2014 року на адресу Кагарлицького
районного суду Київської області
надійшла позовна заява ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, -
Кагарлицький районний сектор
Управління ДМС України в Київській
області, про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням, в якій позивач
просить суд винести рішення, яким:

- визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням у належному йому
на праві особистої приватної власності
житлового будинку АДРЕСА_1.

- скасувати реєстрацію ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в
належному йому на праві особистої
приватної власності житловому будинку
АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 у
мотивувальній частині позовної заяви
обґрунтовує наступним

Він, ОСОБА_1, є власником житлового
будинку АДРЕСА_1, відповідно до рішення
Кагарлицького районного суду
Київської області від 04.03.2011 року та
витягу про державну реєстрацію прав
від 16.03.2011 року.

В якості членів сім'ї на належній йому
житловій площі 25.03.2011 року були
зареєстровані Відповідачі по даній
справі, - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як діти його,
на той час, співмешканки, - ОСОБА_4, але
даний момент вони в нього не
проживають.

Фактично Відповідачі не проживають у
його будинку з листопада 2011 року, тобто
з часу фактичного розірвання стосунків
з їх матір»ю, а точніше їх
добровільного виселення з його
будинку.

Оскільки ОСОБА_4 знайшла собі інше
житло, то і її діти пішли жити з нею. На
даний час вони всі проживають у будинку
АДРЕСА_2.

Отже, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України
вони втратили право на користування
цим житлом, тобто його будинком.

Жодних речей, які б належали
Відповідачам у його будинку немає,
оскільки вони їх забрали ще у листопаді
2011 року.

Будь-яких відносин з відповідачами
наданий час він не підтримує. Той факт,
що в будинку досі зареєстровані
сторонні для нього особи заважає йому
повноцінно ним користуватись, адже він
не має до них жодного відношення та не
зобов'язаний узгоджувати з ними в
майбутньому угоди щодо користування та
розпорядження будинком.

Окрім того, не виключено, що через
певний час відповідачі повернуться в
будинок та можуть вимагати надати їм
місце для проживання. Тим більше, що на
даний момент він збирається свій
будинок продати, але в нього його не
хочуть купувати з тієї причини, що в
ньому зареєстровані інші особи, тобто
Відповідачі. Тому наявність реєстрації
Відповідачів у належному йому будинку
позбавляє його в повній мірі
користуватися та розпоряджатися
належними йому правами власника житла.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник,
який має тільки підстави передбачити
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутись до суду з вимогою про
заборону нею дій. які можуть порушити
його право, або з вимогою про вчинення
певних дій для запобігання такому
порушенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
«... кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності. ...
Право приватної власності є
непорушним. »

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном..

Статтею 319 Цивільного кодексу України
визначено, що саме власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно
позбавлений або обмежений в
здійсненні права власності (ч.2 ст. 321
Цивільного кодексу України).

Всі обов'язки по утриманню будинку та
прибудинкової території, оплаті
комунальних послуг весь зазначений час
виконую він, позивач. Його неодноразові
прохання до Відповідачів про зняття з
реєстрації залишилися без відповіді.

Враховуючи той факт, що Відповідачі з
листопада 2011 року без поважних причин
не проживають (відсутні) в належному
йому на праві приватної власності
будинку АДРЕСА_1, він вважає їх такими,
що втратили право на користування
даним житловим приміщенням, і тому
вимушений звернутись до суду для
визнання їх такими в судовому порядку.

Довести викладене та факт відсутності
без поважних причин Відповідачів за
місцем постійної реєстрації він може:

- рішенням Кагарлицького районного
суду Київської області від 04.03.2011
року та витягу про державну реєстрацію
прав від 16.03.2011 року;

- Довідкою та актом обстеження умов
проживання від 12.11.2014 року, виданими
Липовецькою сільською радою:

- Показами свідків (в разі необхідності
список яких буде надано під час
судового розгляду справи).

Разом з тим., згідно ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. І ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням).

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто є
неповнолітнім.

Але. згідно пункту 3.2 Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні
«особа, яка досягла 14-річного віку,
подає заяву про зняття з реєстрації
місця проживання особисто. За заявою
особи зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено
одночасно з реєстрацією нового місця
проживання», а відповідно до пункту 4.3
цього ж Порядку «Особа, яка досягла
14-річного віку, подає заяву про
реєстрацію місця перебування
особисто».

Як видно з довідки сільської ради
Відповідачі мають місце перебування,
отже, у обох Відповідачів є можливість
зареєструвати їх місце перебування.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, дії Відповідачів, що
виразились у фактичному ігноруванні
ними його прохання про зняття з
реєстрації, тобто у перешкоджанні
вільно користуватись належним йому
майном, дають йому підстави звернутись
до суду з цим позовом про захист його
прав власника.

17.11.2014 року Кагарлицьким районним судом
на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України
винесено ухвалу про відкриття
провадження та призначено справу до
слухання.

В судовому засіданні, яке відбулося
17.12.2014 року, позивач ОСОБА_1 позов
підтримав в повному обсязі,
посилаючись на обставини, які вказані в
мотивувальній частині поданої ним
позовної заяви, та які приведені вище.

В судове засідання, яке відбулося 17.12.2014
року, відповідач ОСОБА_2 не з»явився,
хоча повідомлявся судом належним чином
про день, час та місце слухання справи.

В судове засідання, яке відбулося 17.12.2014
року, відповідач ОСОБА_3 не з»явився,
хоча повідомлявся судом належним чином
про день, час та місце слухання справи.

В судове засідання представник третьої
особи, - Кагарлицького районного
сектору Управління ДМС України в
Київській області не з»явився, хоча був
повідомлений судом належним чином про
день, час та місце слухання справи.

Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1, який
підтримав позов, дослідивши матеріали
справи, приходить до висновку щодо
часткового задоволення позову шляхом
винесення заочного рішення,
обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Що стосується винесення заочного
рішення, то, відповідно, враховуючи
вищевикладені обставини судом
винесено ухвалу про проведення
заочного розгляду справи на підставі
Глави 8 ЦПК - «Заочний розгляд справи».

Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в
разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
повідомлення про причини неявки або
якщо зазначені ним причини визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний
розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд
справи та ухвалення рішення
проводяться за загальними правилами з
винятками і доповненнями, встановлених
цією главою.

Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та
змістом заочне рішення повинно
відповідати вимогам, встановленим ст.
ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у
ньому має бути зазначено строк і
порядок подання заяви про його
перегляд.

Відповідно, позивач не заперечує проти
винесення заочного рішення,
відповідачі повідомлялися належним
чином про день, час та місце слухання
справи.

Підсудність.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови
до фізичної особи пред'являються в суд
за зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем її проживання
або за зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України
позови до відповідача, місце
реєстрації проживання або перебування
якого невідоме, пред'являються за
місцезнаходженням майна відповідача
чи за останнім відомим зареєстрованим
його місцем проживання або перебування
чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно, в зв»язку з тим, що
відповідачі зареєстровані в АДРЕСА_1,
дана справа підсудна Кагарлицькому
районному суду Київської області як
суду першої інстанції загальної
юрисдикції.

Фактичні обставини справи та
застосування до них норм матеріального
та процесуального права.

Позивачем по даній справі є громадянин
України ОСОБА_1, що стверджується
паспортом громадянина України серії
НОМЕР_1, який видано 3 квітня 1996 року
Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в
Київській області, з якого видно, що
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 в село
Обуховичі Іванківського району
Київської області, згідно стор. № 11
вищевказаного паспорту позивач ОСОБА_1
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.
Зареєстрований з 26.12.2008 року.

04 березня 2011 року Кагарлицьким
районним судом винесено рішення в
справі за позовом ОСОБА_1 до КГСП
«Відродження», Липовецька сільська
рада Кагарлицького району Київської
області про визнання права власності
на житловий будинок, згідно з яким
позов задоволено в повному обсязі, та
прийнято рішення, згідно з яким визнано
за ОСОБА_1 право власності на житловий
будинок, який розташований по АДРЕСА_1.

Дане рішення вступило в законну силу
15.03.2014 року.

Вищевказане рішення суду від 04.11.2011
року суд також враховує при винесенні
даного рішення, так як обставини, які
встановлені судом в рішенні від 2011 року
мають значення для вирішення даної
справи.

Суд свою позицію обґрунтовує
положенням ч. 2 ст. 61 ЦПК України, де,
зокрема, зазначено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, в рішенні Кагарлицького
районного суду Київської області від
04.03.2014 року, копія якого міститься в
матеріалах справи, встановлено
наступні обставини.

Позивач проживає в АДРЕСА_1 з 1991 року ,
що стверджується довідкою, виданою за
№ 296 від 10.11.2010 року та зареєстрований
за даним будинком з 2008 року .

Будинок за АДРЕСА_1 належав КСГП -
«Відродження» с. Липовець,
Кагарлицького району.

Так як позивач постійно проживав в
даному будинку з 1991 року і працював та
являвся членом КСГП « Відродження» с.
Липовець Кагарлицького району, то йому
рішенням загальних зборів членів КСГП
«Відродження» від 29 лютого 1996 року було
вирішено продати вищевказаний
житловий будинок по ціні 500 грн., що
стверджується випискою з рішення
загальних зборів членів КСГП «
Відродження».

Позивачем були повністю сплачені кошти
за житловий будинок в сумі 500 грн., що
стверджується довідкою за № 181 від 23.12.
1999 року .

Отже, між позивачем та КСГП «
Відродження» с. Липовець,
Кагарлицького району відбувся договір
купівлі-продажу в результаті якого
позивач купив у КСГП «Відродження»
житловий будинок за АДРЕСА_1 .

З часу купівлі даного будинку, по
теперішній час позивач ним володіє і
користується.

Але позивач та правління КСГП
«Відродження» своєчасно не оформили і
нотаріально не посвідчили через
нотаріальну контору письмовий договір
купівлі продажу вищевказаного
житлового будинку .

Позивач не мав змоги оформити даний
будинок через нотаріальну контору.

Згідно ст.328 ч. 1 ЦК України «право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема, із
правочинів».

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із
закону або незаконність набуття права
власності не встановлена судом.

Як встановлено судом в судовому
засіданні та з матеріалів справи,
існування прав на даний житловий
будинок в будь-яких інших осіб
відсутній.

Позивач набув права власності на даний
будинок правомірно, що є безумовною
підставою для суду щодо визнання права
власності на вищевказаний житловий
будинок за позивачем.

Далі, на підставі вищевказаного
рішення суду від 04.03.2011 року позивачем
отримано витяг № 29313489 від 16.03.2011 року, з
якого видно, що ОСОБА_1 є власником в
частці 11 житлового будинку, який
розміщено за адресою: АДРЕСА_1, номер
запису : 291 в книзі: 1. Форма власності:
приватна.

Дата прийняття рішення про державну
реєстрацію: 16.03.2011 року.

Далі, в якості членів сім'ї на належній
позивачу ОСОБА_6 житловій площі 25.03.2011
року були зареєстровані Відповідачі по
даній справі, - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як діти
його, на той час, співмешканки, - ОСОБА_4,
але даний момент вони в нього не
проживають.

Фактично Відповідачі не проживають у
його будинку з листопада 2011 року, тобто
з часу фактичного розірвання стосунків
з їх матір»ю, а точніше, їх
добровільного виселення з його
будинку.

Оскільки ОСОБА_4 знайшла собі інше
житло, то і її діти пішли жити з нею. На
даний час вони всі проживають у будинку
АДРЕСА_2.

Вищевказані факти підтверджуються
довідкою № 363, виданою 12 листопада 2014
року виконавчим комітетом Липовецької
сільської ради Кагарлицького району
Київської області, в якій зазначено
наступне.

Довідка видана виконкомом Липовецької
сільської ради Кагарлицького району
Київської області гр.. ОСОБА_1 про те, що:

ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1;

ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2,-

Зареєстровані в АДРЕСА_1, з 25.03.2011 року, а
фактично проживають без реєстрації в
АДРЕСА_2.

Жодних речей, які б належали
Відповідачам у будинку, який належить
позивачу ОСОБА_1, станом на даний час
немає, оскільки вони їх забрали ще у
листопаді 2011 року.

Будь-яких відносин з відповідачами
наданий час позивач не підтримує.

Даний факт підтверджується актом
обстеження матеріально - побутових
умов проживання від 12.11.2014 року, який
складено комісією Липовецької
сільської ради Кагарлицького району
Київської області, та затверджений
сільським головою, в якому вказано
наступне.

Комісія встановила: що ОСОБА_2 -
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2
зареєстровані в житловому будинку
АДРЕСА_1, що належить на праві власності
ОСОБА_1, з 16.03.2011 року.

На момент обстеження виявлено, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем постійної
реєстрації не проживають з 21 листопада
2011 року.

Особисті речі цих осіб в будинку
відсутні.

За наявною інформацією вони разом з
матір»ю ОСОБА_4 проживають в АДРЕСА_2.

Вказане підтверджується сусідами
ОСОБА_1.

Отже, враховуючи вищевказане, суд
вважає, що той факт, що в будинку досі
зареєстровані сторонні для позивача
ОСОБА_1 особи, заважає останньому
повноцінно користуватись своєю
власністю, майном, - будинком, адже він
не має до відповідачів відношення як
родич чи член сім»ї, а тому не
зобов'язаний узгоджувати з
відповідачами в майбутньому угоди щодо
користування та розпорядження
будинком, який належить йому на праві
приватної власності.

Крім того, як зазначає позивач ОСОБА_1
як в своїй позовній заяві, так і в
судовому засіданні, він на даний час
бажає продати даний будинок, тобто,
розпорядитися ним на власний розсуд, як
власник майна, проте, не може, в зв»язку
з тим, що в будинку зареєстровані інші
особи, зокрема, неповнолітній ОСОБА_3,
якому на даний час виповнилося лише 14
років.

Відповідно, суд приходить до висновку
щодо задоволення позову в частині, що
стосується відповідача ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та відмови в задоволенні
позову в частині, що стосується
неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
обґрунтовуючи своє рішення наступними
нормами права.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник,
який має тільки підстави передбачити
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутись до суду з вимогою про
заборону нею дій, які можуть порушити
його право, або з вимогою про вчинення
певних дій для запобігання такому
порушенню.

Враховуючи той факт, що Відповідач
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 25.03.2011 року без
поважних причин не проживає (відсутній)
в належному позивачу на праві спільної
приватної власності будинку АДРЕСА_2,
тому суд вважає відповідача ОСОБА_2
таким, що втратив право на користування
даним житловим приміщенням.

Вищевикладені факти та факт
відсутності відповідача за місцем
постійної реєстрації стверджується
доказами, які судом наведені вище, та
які на підставі ст. 64 ЦПК України суд
сприймає як належні та допустимі.

Згідно п. 1 ст. 64 ЦПК України, зазначено,
що письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них. що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження майном.

Згідно ст. 71 Житлового кодексу УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів, його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу
УРСР визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Що стосується відмови в задоволенні
позову в частині, яка стосується
відповідача ОСОБА_3, то суд своє рішення
обґрунтовує наступним.

Як встановлено в судовому засіданні,
відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
відповідно станом на час слухання
справи йому виповнилося лише повних 14
років, що, на думку суду, виключає його
участь в даній справі в якості
відповідача.

Так, згідно ч. 1 ст. 28 ЦПК України
здатність мати цивільні процесуальні
права та обов'язки сторони, третьої
особи, заявника, заінтересованої особи
(цивільна процесуальна правоздатність)
мають усі фізичні і юридичні особи.

Слід окремо зазначити, що цивільна
процесуальна правоздатність
відрізняється від цивільної
правоздатності.

Так, згідно ч. 1 ст. 25 ЦК України
здатність мати цивільні права та
обов'язки (цивільну правоздатність)
мають усі фізичні особи. Цивільна
правоздатність виникає у фізичної
особи у момент її народження, а
припиняється у момент її смерті.

Цивільна процесуальна правоздатність
виникає в особи з моменту виникнення
цивільних процесуальних
правовідносин. До виникнення
процесуальних правовідносин у особи
існує лише право звернення до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
чи оспорюваних прав, свобод чи
інтересів (ст. 55 Конституції України,
ст. З ЦПК України).

Цивільна процесуальна правоздатність,
- це здатність мати цивільні
процесуальні права та обов'язки
сторони, третьої особи, заявника,
заінтересованої особи.

Цивільна процесуальна правоздатність -
абстрактна умова володіння всіма
передбаченими цивільним процесуальним
правом процесуальними правами і
обов'язками. Вона передбачає
можливість конкретної особи стати
суб'єктом конкретних процесуальних
правовідносин, стати персоніфікованим
носієм прав і обов'язків, передбачених
законом для даного суб'єкта і даних
правовідносин. Тому особою, що бере
участь у справі, можуть бути лише особи,
які володіють цивільною процесуальною
правоздатністю. Для того, щоб особа
стала носієм цивільної процесуальної
правоздатності, необхідний юридичний
факт, який би обумовив виникнення
цивільного процесу.

Цивільну процесуальну правоздатність
мають усі фізичні і юридичні особи.

Згідно ст. 29 ЦПК України здатність
особисто здійснювати цивільні
процесуальні права та виконувати свої
обов'язки в суді (цивільна процесуальна
дієздатність) мають фізичні особи, які
досягли повноліття, а також юридичні
особи.

Неповнолітні особи віком від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а
також особи, цивільна дієздатність
яких обмежена, можуть особисто
здійснювати цивільні процесуальні
права та виконувати свої обов'язки в
суді у справах, що виникають з відносин,
у яких вони особисто беруть участь,
якщо інше не встановлено законом. Суд
може залучити до участі в таких справах
законного представника неповнолітньої
особи або особи, цивільна дієздатність
якої обмежена.

Отже, суд наголошує на тій обставині, що
для особистої участі в цивільній
справі недостатньо володіти тільки
правоздатністю, необхідна ще й
цивільна процесуальна дієздатність,
тобто здатність особисто здійснювати
цивільні процесуальні права та
виконувати свої обов'язки в суді.

Таким чином, змістом цивільної
процесуальної дієздатності є
здатність особисто здійснювати
процесуальну діяльність, яка породжує
відповідні юридичні наслідки. Це
означає, що наявність цивільної
процесуальної дієздатності необхідна
лише для самостійного ведення процесу.

Вона визнається за фізичними особами,
які досягли повноліття, а також
юридичними особами.

Особа вважається повнолітньою, якщо
вона досягнула вісімнадцяти років (ч. 1
ст. 34 ЦК України). Проте це не єдина
підстава, з якою пов'язується
виникнення повної цивільної
процесуальної дієздатності у фізичної
особи.

Крім того, цивільної процесуальної
дієздатності набуває неповнолітня
особа, якій у порядку, встановленому ЦК,
надано повну цивільну дієздатність.
Матеріальні підстави надання повної
цивільної дієздатності передбачено у
ст. 35 ЦК України. Зокрема, таке надання
може мати місце щодо фізичної особи,
яка досягла шістнадцяти років і працює
за трудовим договором, а також щодо
неповнолітньої особи, яка записана
матір'ю або батьком дитини. Також повна
цивільна дієздатність може бути надана
фізичній особі, яка досягла
шістнадцяти років і яка бажає
займатися підприємницькою діяльністю.

Цивільна процесуальна дієздатність
тісно пов'язана з цивільною
дієздатністю. Так. відповідно до ст. 32
ЦК України особи у віці від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років
володіють неповною цивільною
дієздатністю, ст. 36 ЦК України регулює
питання обмеження цивільної
дієздатності фізичної особи, а згідно
ч. 2 ст. 29 ЦПК України неповнолітні особи
віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти
років, а також особи, цивільна
дієздатність яких обмежена, можуть
особисто здійснювати цивільні
процесуальні права та виконувати свої
обов'язки в суді у справах, що виникають
з відносин, у яких вони особисто беруть
участь, якщо інше не встановлено
законом.

Це означає лише, що особи віком від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років,
згідно ст. 32 ЦК, мають право самостійно
розпоряджатися своїм заробітком,
стипендією або іншими доходами,
самостійно здійснювати права на
результати інтелектуальної, творчої
діяльності, що охороняються законом,
бути учасником (засновником) юридичних
осіб, якщо це не заборонено законом або
установчими документами юридичної
особи, самостійно укладати договір
банківського вкладу (рахунку) та
розпоряджатися вкладом, внесеним нею
на своє ім'я. Отже, щодо досить широкого
кола відносин дана вікова категорія
може самостійно виступати в суді. В
решті випадків інтереси такої особи
представляють у суді законні
представники.

Законними представниками
неповнолітніх осіб віком від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а
також осіб, цивільна дієздатність яких
обмежена, є відповідно їхні батьки,
усиновлювачі, піклувальники чи інші
особи, визначені законом (ч. 2 ст. 39 ЦПК
України).

Крім того, згідно пункту 3.2 Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні
«особа, яка досягла 14-річного віку,
подає заяву про зняття з реєстрації
місця проживання особисто. За заявою
особи зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено
одночасно з реєстрацією нового місця
проживання».

Відповідно, зглядаючись на вищевказану
норму закону, зняття особи віком 14
років, як в даному випадку,
допускається лише з одночасною
реєстрацією такої особи за іншим
постійним місцем проживання.

Вищевказані факти на думку суду
слугують для відмови в позові в даній
частині.

Судові витрати.

Що стосується судових витрат, то в
зв»язку з тим, що позивач ОСОБА_1 ні в
прохальній частині позовної заяви, ні в
судових дебатах не просив суд
стягувати судові витрати з
відповідачів, то судові витрати у виді
коштів в сумі 243 грн. 60 коп. залишає за
позивачем.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. 71. 72 ЖК УРСР, ст.ст. 88, 215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа, - Кагарлицький районний сектор
Управління ДМС України в Київській
області, про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням, - задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням у належному ОСОБА_1 на
праві особистої приватної власності
житлового будинку, який розміщено за
адресою: АДРЕСА_1.

- скасувати реєстрацію ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в належному ОСОБА_1 на
праві особистої приватної власності
житлового будинку, який розміщено за
адресою: АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Суддя:
О.В. Закаблук

Суддя: О. В. Закаблук