АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 2/643/597/14
Головуючий 1 інст. -
Провадження №22-ц/790/6048/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Московського районного суду
м.Харкова від 16 липня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6,
Московськитй РВ ГУДМС України в
Харківській області, про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
ОСОБА_6, Харківська міська рада, про
поновлення порушеного права
користування житловим приміщенням та
вселення, -

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 звернулися до суду з
зазначеним позовом, в якому просили
визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1 з підстав,
передбачаних ст.ст.71,72 ЖК України, та
зняти його з реєстрації за вказаною
адресою.

В обґрунтування позовних вимог
позивачі зазначили, що ОСОБА_5 з 1997 року
зареєстрований у спірній квартирі,
проте за місцем реєстрації не проживає,
квартирою не цікавиться, участі в
поточних ремонтах квартири не приймає,
особистих речей, або якогось іншого
майна, яке б йому належало у квартирі
немає. У проживанні в спірній квартирі
ОСОБА_5 ніхто перешкод не чинить (т.1
а.с.2,3).

Відповідач позов не визнав, звернувся
до суду із зустрічними позовними
вимогами про поновлення порушеного
права користування жилим приміщенням
та вселення у спірну квартиру.
Посилався на те, що за місцем
реєстрації не проживає з поважних
причин, проте зв'язок з квартирою
ніколи не втрачав, речей своїх не
забирав, приймав участь в оплаті
комунальних послуг за користування
двома кімнатами. Іншого житла він не
мав і не має, наразі вимушений
орендувати квартиру. З пропозицією
щодо приватизації спірної квартири та
її продажу з метою вирішення житлового
питання сімей ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
позивачі не погоджуються. Після смерті
ОСОБА_7 сім'я ОСОБА_4 зламала замки в
кімнатах, якими за домовленістю
користувалась сім'я ОСОБА_7, при цьому
частина речей була переміщена в іншу
кімнату, а частина речей зникла. (т.1
а.с.102-105).

Позивачі за первісним позовом
зустрічні позовні вимоги не визнали.

Третя особа ОСОБА_6 проти первісного
позову заперечував та вважав
обгрунтованими зустрічні позовні
вимоги.

Треті особи - Харківська міська рада,
Московський РВ ГУДМС України в
Харківській області подали зави з
проханням розглядати справу без участі
їх представників.

Рішенням Московського районного суду
м.Харкова від 16 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний
позов ОСОБА_5 задоволено - поновлено
його порушене право, шляхом вселення до
спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду змінити та ухвалити
рішення, яким визнати ОСОБА_5 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням в квартири АДРЕСА_1. При
цьому посилається на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; невідповідність висновків
суду обставинам справи; порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Інші особи, які приймали участь у
справі, рішення суду не оскаржили.

ОСОБА_5 подав письмові заперечення на
апеляційну скаргу (т.2 а.с.25-27).

Перевіряючи законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог заявлених в
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен
має право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК
України особа може бути визнана судом
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, якщо не проживає в
ньому понад шість місяців без поважних
причин. Якщо наймач був відсутнім з
поважних причин понад шість місяців,
цей строк за заявою відсутнього може
бути продовжено наймодавцем, а в разі
спору - судом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив судам, що у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки.

Таким чином, під час вирішення питання
про втрату членом сім'ї наймача права
користування житловим приміщенням
з'ясуванню підлягає як термін його
відсутності, так і поважність причин
такої відсутності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що
спір виник з приводу права
користування ізольованою 4-х кімнатною
квартирою АДРЕСА_1, яка перебуває у
комунальній власності.

Спірна квартира, загальною площею 60,3
кв.м. на підставі ордеру від 06 липня 1972
року була видана ОСОБА_8 (дід
відповідача) на сім'ю із п'яти осіб:
дружину - ОСОБА_7, сина - ОСОБА_8 (батько
відповідача), доньку - ОСОБА_1, зятя -
ОСОБА_9 /а.с.106/.

Основним квартиронаймачем спірної
квартири є ОСОБА_7 (бабуся відповідача),
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. На час
розгляду справи в квартирі
зареєстровані: з 05 жовтня 1982 року
ОСОБА_6 (син померлої), з 26 січня 1989 року
ОСОБА_2 (онук), з 05 жовтня 1972 року ОСОБА_1
(дочка), з 23 березня 1994року ОСОБА_3
(дружина онука), з 01 вересня 1994 року
ОСОБА_4 (правнук), з 28 липня 2011року
ОСОБА_10 (правнук), з 08 квітня 2014 року
ОСОБА_11 (правнучка). Відповідач ОСОБА_5 у
спірній квартирі зареєстрований з 03
грудня 1997року /а.с.5,109/.

Судом також встановлено, що за життя
ОСОБА_7 між сторонами фактично склався
порядок користування спірною
квартирою, а саме, сім'я ОСОБА_10 займала
дві кімнати та оплачувала за них
комунальні послуги, сім'я ОСОБА_7
займала інші дві кімнати та також
сплачувала за них комунальні послуги.
Після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_12 зайняла
одну із кімнат якою користувалася сім'я
ОСОБА_7 без їх згоди, а всі речі були
знесені до другої кімнати (т.2 а.с.67). Ці
обставини визнаються позивачами у
справі.

Обґрунтовуючи поважність причин
тимчасової відсутності в спірній
квартирі, відповідач ОСОБА_5 посилався
на те, що між ним та родиною ОСОБА_12
відсутнє взаєморозуміння, виникають
конфлікти з приводу користування
спірною квартирою, на цьому грунті
склалися неприязнені стосунки, що
унеможливлює сумісне проживання.
Останній рік він не мешкав за місцем
реєстрації за домовленістю з ОСОБА_1,
яка просила не робити ремонт у кімнатах
до сплину року після смерті бабусі. При
цьому зазначав, що він не втратив
інтересу до цього житла, періодично
відвідує спірну квартиру, приймає
участь в оплаті за комунальні послуги
за частину квартири і має намір
відремонтувати дві кімнати та в них
проживати. В квартирі знаходяться як
його особисті речі, так і речі, які
бабуся залишила йому в спадок за
заповітом. Іншого житла він не мав і не
має. Крім того, зазначив, що для
врегулювання конфлікту його сім'я
пропонувала сім'ї ОСОБА_1 приватизувати
квартиру, але останні проти цього
заперечують.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову з підстав передбачених ст.71 ЖК
України, суд першої інстанції виходив
із того, що ОСОБА_5 не мешкає у спірній
квартирі з поважних причин, а саме,
внаслідок конфліктної ситуації, яка
склалась між сторонами з приводу
користування квартирою. Крім того, суд
прийняв до уваги, що в спірній квартирі
знаходяться речі відповідача, останній
проявляв інтерес до квартири, приймав
участь у сплаті комунальних послуг, та
що його відсутність за місцем
реєстрації була обумовлена також
постійними виїздами в різні регіони
України та за кордон по роботі.

Судова колегія з таким висновком
погоджується, оскільки він відповідає
обставинам справи і вимогам закону.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно виходив з фактичних обставин
справи, надав належну оцінку доказам
щодо не проживання відповідача у
спірній квартирі понад установлені в
ст. 71 ЖК України строки, висновки суду
про поважність причин не проживання
ОСОБА_5 за місцем реєстрації
відповідають встановленим обставинам.

Доказів на спросування доводів
відповідача стосовно того, що спірна
квартира є його єдиним житлом
матеріали справи не містять.

Той факт, що між сторонами склалась
конфліктна ситуація на грунті спору
щодо права користування спірною
квартирою, і це істотно обмежило
можливість сумісного проживання
сторін, позивачами за первісним
позовом не спростований. У суді
апеляційної інстанції представник
ОСОБА_1 не заперечувала проти того, що
між сторонами склались неприязнені
стосунки, а ОСОБА_2 підтвердив, що їх
сім'я не бажає приватизовувати
квартиру з тих підстав, що в ній
зареєстрований відповідач.

За таких обставин суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив у визнанні
ОСОБА_5 таким що втратив право
користування спірним житлом з підстав,
передбачених ст.71 ЖК України і рішення
в цій частині є законним та
обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
переоцінки доказів у справі та
непогодженям з їх оцінкою судом першої
інстанції.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З огляду на зазначені приписи
процессуального закону, посилання в
апеляційній скарзі на те, що суд надав
невірну оцінку зібраним у справі
доказам, зокрема, показам свідків, на
правильність висновків суду в частині
відмови у задоволенні первісного
позову не впливають.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що ОСОБА_5 проживає у квартирі
своєї матері, і ця квартира є місцем
його постійного проживання, не можуть
бути підставою для визнання
відповідача таким що втратив право
користування спірним житлом з підстав,
передбачаних ст.71 ЖК України. З підстав,
передбачених ст.107 ЖК України позов не
заявлявся і, крім того, матеріали
справи не містять належних та
достатніх доказів на підтвердження
таких доводів позивачів.

Що стосується доводів апеляційної
скарги в частині задоволення позовних
вимог за зустрічним позовом, то такі
заслуговують на увагу, рішення суду
першої інстанції в цій частині не можна
визнати законним та обгрунтованим.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд,
всуперечь вимогам ч.3 ст.213 ЦПК України,
взагалі не мотивував свого рішення.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 з приводу
вчинення перепон у проживанні в
спірній квартирі до органів
внутрішніх справ не звертався. Жодних
доказів на підтвердження того, що
віповідачі за зустрічним позовом
перешкоджають ОСОБА_5 у вселенні до
квартири, останній суду не надав. Той
факт, що ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_5
зайняла одну із двох кімнат, які за
усною домовленістю сторін були у
користуванні сім'ї ОСОБА_1 (т.2 а.с.67., не
є достатньою підставою для задоволення
зустрічного позову.

За таких обставин, судова колегія
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції змінити, скасувавши в
частині задоволення зустрічних
позовних вимог та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким у позові
ОСОБА_5 відмовити за недоведеністю.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду
м.Харкова від 16 липня 2014 року змінити,
скасувавши в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5 про
поновлення порушеного права
користування житловим приміщенням та
вселення і у задоволенні цих вимог
відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий

Судді