Провадження № 22-ц/779/2539/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів
Ясеновенко Л.В., Проскурніцького П.І.,

секретаря Гавриляк Є.М.,

з участю
сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики та відшкодування
моральної шкоди та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору позики за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 04 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 04 листопада 2014 року відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
та ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики та відшкодування
моральної шкоди. Відмовлено в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору позики.

Апелянт незгідний з рішенням суду
першої інстанції та його висновками в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, висновки є
необґрунтовані та такі, що суперечать
нормам матеріального та
процесуального права. Судом
безпідставно зроблено висновок про
ненастання строку виконання
зобов'язання за договором позики від 29
лютого 2012 року. 09.07.2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу крамниці промтоварів
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована за
адресою АДРЕСА_1 в м. Івано-Франківську.
Апелянт зазначає, що укладення
договору купівлі-продажу 09.07.2013 року і є
моментом для повернення позичених
коштів ОСОБА_3

Судом критично оцінено твердження
позивачки щодо настання строку
виконання зобов'язання за договором
позики з двох підстав, це неясності
формулювання «переоформлення»,
зокрема, на чию користь повинно
відбутись таке переоформлення та що
слід розуміти під цим поняттям, а також
в договорі купівлі-продажу 09.07.2013 року
йдеться про все приміщення магазину по
АДРЕСА_1, а не про його частину - коридор.

Судом незаконно відмовлено у
задоволенні позовних вимог щодо
відшкодування з відповідачів
моральної шкоди. Також було
проігноровано чітко наведені нею
обставини, для того щоб показати в чому
проявлялась така моральна шкода.
Апелянт вважає, що відсутність у
договорі позики прописаної умови про
можливість вимагати відшкодування
моральної шкоди з іншої сторони, не є
підставою для відмови у цій позовній
вимозі.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики та відшкодування
моральної шкоди, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов
ОСОБА_2 про стягнення за договором
позики та відшкодування моральної
шкоди. В решті рішення залишити без
зміни.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

29 лютого 2012 року між позивачкою ОСОБА_2
та відповідачем ОСОБА_3 було укладено
договір позики, що підтверджується
борговою розпискою від 29 лютого 2012
року, за якою відповідач отримав в борг
від позивачки 5000 доларів США. Розписка
була підписана ОСОБА_3 як
позичальником.

При її підписанні була присутня
дружиною ОСОБА_4, яка своїм підписом
дала згоду на укладення ОСОБА_3
договору позики (а.с. 101).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до розписки відповідач
ОСОБА_3 зобов'язався повернути кошти на
момент переоформлення частини
коридору, що прилягає до даної
майстерні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Борг за розпискою не повернуто, а
відповідач заперечує сам факт
отримання грошових коштів від
позивачки за договором позики, не
надавши суду належних та допустимих
доказів не отримання коштів від ОСОБА_2

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог чинного законодавства, в даному
випадку - розписки позичальника.

Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час.

Зі змісту боргової розписки від 29
лютого 2012 року встановлено, що строк
виконання зобов'язання по поверненню
боргу наступає з моменту
переоформлення частини коридору, що
прилягає до даної майстерні за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.4), тобто строк (термін)
виконання визначений вказівкою на
подію, яка неминуче має настати.

Судом встановлено, що переоформлення
частини коридору позивачкою мало
відбутися на користь позичальника
ОСОБА_3, однак, вона 09 липня 2013 року
уклала договір купівлі-продажу іншої
частини приміщення магазину включаючи
цілий коридор, що прилягає до майстерні
ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 на користь іншої
особи ОСОБА_5 (а.с. 5-6), тобто
розпорядилася на власний розсуд своїм
майном в своїх інтересах.

Колегія суддів вважає висновок суду
першої інстанції про те, що строк
виконання зобов'язання за договором
позики від 29 лютого 2012 року не настав,
необґрунтованим і таким, що суперечить
вимогам матеріального права, оскільки
у даному випадку ОСОБА_2, як кредитор,
вправі вимагати повернення боргу у
будь-який час у межах строку позовної
давності.

При цьому слід зазначити, що
прострочення виконання грошового
зобов'язання боржником відповідно до
вимог ст.. 625 ЦК України відбулося з вини
кредитора, який відповідно до умов
договору не вчинив дій, обумовлених у
договорі та усній угоді між сторонами
про продаж ОСОБА_3 часини коридору, що
позбавляло боржника можливості
виконати свій обов'язок по поверненню
боргу. Тому відсутні підстави для
стягнення 3% річних від простроченої
суми та стягнення індексу інфляції,
оскільки предметом договору позики є
грошова одиниця долар США і у такому
випадку індекс інфляції не
нараховується.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що оскільки договір позики
укладено тільки з ОСОБА_3, який діяв з
відома своєї дружини, яка була свідком
укладення такого правочину, то саме з
нього слід стягнути на користь ОСОБА_2
борг за розпискою у розмірі 5 000 дол. США,
що по офіційному курсу Національного
банку України станом на 16 грудня 2014
року становить 78 869,50 грн. (5000х15.7739).

В цій частині рішення суду першої
інстанції не може залишатися в силі і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

При цьому у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики та моральної шкоди
слід відмовити, оскільки вона не є
належним відповідачем у даному спорі.

Рішення суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди з
ОСОБА_3 є обґрунтованим, оскільки
відшкодування такої шкоди за договором
позики, укладеним між сторонами, не
передбачено і суд цій обставині дав
належну правову оцінку.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову
про визнання договору позики від 29
лютого 2012 року недійсним з підстав не
отримання ОСОБА_3 грошових коштів суд
першої інстанції правильно встановив,
що відповідно до ст. 1046 ЦК України,
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Розписка є документом, який
підтверджує факт отримання грошових
коштів за договором позики.

Отже, договір позики від 29 лютого 2012
року відповідає вимогам, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину.

При цьому суд безпідставно у
мотивувальній частині рішення вказав,
що ОСОБА_3 у суді слід було закласти
позов про визнання договору позики
удаваним, а не недійсним. Суд розглядає
спори у межах позовних вимог, заявлених
стороною і не може вийти за їх межі.

Однак, колегія суддів вважає, що
оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.308
ЦПК України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань, тому рішення щодо відмови у
позові ОСОБА_3 слід залишити без зміни і
сторони його не оскаржували.

Керуючись ст.ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 04 листопада 2014 року в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідент. № НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2(ідент. № НОМЕР_2) борг
згідно розписки від 29.02.2012 року у сумі 5
000 дол. США, що згідно офіційного курсу
Національного банку України
еквівалентно 78 869 грн. 50 коп.

У стягненні з ОСОБА_3 відсотків у сумі
2979,60 грн. та 3% річних у розмірі 1363.70 грн.
відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про стягнення боргу та моральної шкоди
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 858
грн.70 коп. витрат на оплату судового
збору та на користь держави 216 грн. не
оплаченого судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді:
І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

П.І. Проскурніцький