Справа № 360/308/13-ц Головуючий у І
інстанції Додатко В.Д.Провадження №
22-ц/780/2538/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 38 24.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Бородянського районного
суду Київської області від 28 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, приватний
нотаріус Бородянського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_4, приватний нотаріус
Бородянського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, в якому просила визнати
недійсним заповіт від 16 червня 2009 року,
складений ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2, який
посвідчений приватним нотаріусом
Бородянського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1275.

Вимоги позову обґрунтувала тим, що з 05
серпня 1998 року її брат ОСОБА_6 на
підставі договору купівлі-продажу був
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1, в якому він проживав та був
зареєстрований. Також в спірному
будинку проживали та були
зареєстровані вона, ОСОБА_3, її чоловік
та їх неповнолітня дитина. Зазначала,
що з 2005 року стан здоров'я ОСОБА_6
погіршився, так як він зловживав
спиртними напоями, у зв'язку з чим
неодноразово лікувався, а в 2008 році
отримав черепно-мозкову травму.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Вказувала, що
28 січня 2013 року вона звернулася до
приватного нотаріуса Бородянського
районного нотаріального округу ОСОБА_7
з метою оформлення спадщини після
смерті ОСОБА_6, де їй повідомили, що
спадкова справа заведена приватним
нотаріусом ОСОБА_8 відповідно до
заповіту 16 червня 2009 року, складеного
ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2, який посвідчений
приватним нотаріусом Бородянського
районного нотаріального округу ОСОБА_5

Посилаючись на те, що на час складання
оспорюваного заповіту її брат ОСОБА_6 у
зв'язку з розладом психіки та поведінки
внаслідок зловживання спиртними
напоями, отримання ним у 2008 році
черепно-мозкової травми та розумової
відсталості, не міг розуміти значення
своїх дій та керувати ними, позивач
просила визнати вказаний заповіт
недійсним на підставі ч.1 ст.225 ЦК
України.

Рішенням Бородянського районного суду
Київської області від 28 лютого 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
недійсним заповіт від 16 червня 2009 року,
складений ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2, який
посвідчений приватним нотаріусом
Бородянського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 1275.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в позові ОСОБА_3 відмовити,
посилаючись на неповне з`ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими та порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення сторін, вивчивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_2 шляхом обману та під
психологічним тиском змусив ОСОБА_6,
який був розумово відсталим, скласти
заповіт на своє ім'я, а тому суд дійшов
висновку про наявність підстав для
визнання заповіту недійсним.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна,
оскільки вони не відповідають
матеріалам та фактичним обставинам
справи, не грунтуються на доказах, що
містяться у справі і суперечать
вимогам матеріального права.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що ОСОБА_6 на
підставі договору купівлі-продажу
жилого будинку від 05 серпня 1998 року на
праві власності належав будинок
АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений
державним нотаріусом Бородянської
районної державної контори та
зареєстрований в реєстрі за № 2-427 (т.1,
а.с.11).

16 червня 2009 року ОСОБА_6 склав заповіт,
згідно з яким заповідав ОСОБА_2
належний йому будинок АДРЕСА_1.
Вказаний заповіт посвідчений
приватним нотаріусом Бородянського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі за № 1275
(т.1, а.с.61, 116).

З тексту оспорюваного заповіту
вбачається, що він написаний
нотаріусом зі слів ОСОБА_6, прочитаний в
голос заповідачем і власноручно
підписаний ним у присутності нотаріуса
в його кабінеті 16 червня 2009 року об 11
год. 20 хв. При цьому нотаріусом
встановлено особу заповідача та
перевірено його дієздатність.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, виданого 12 грудня 2011 року
виконавчим комітетом Луб`янської
сільської ради Бородянського району
Київської області (т.1, а.с.9).

Не погодившись із вказаним заповітом
сестра померлого ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом, посилаючись на те, що її
брат ОСОБА_6 був розумово відсталим, з
2005 року зловживав спиртними напоями, а
також у 2008 році отримав черепно-мозкову
травму, тому, вважає, що він не міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними під час складання
заповіту.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203
цього Кодексу, а згідно ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, відсутність в особи на
момент вчинення правочину необхідного
обсягу цивільної дієздатності є
підставою для недійсності такого
правочину.

Згідно зі ст.30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
здатність своїми діями створювати для
себе цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

За правилами ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України
належними доказами є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст.145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї із сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із тих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово - психіатричної експертизи, так
і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК
України.

Тобто, для визнання правочину
недійсним необхідна наявність того
факту, що особа в момент укладення
договору не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Однак докази, які б підтверджували, що
ОСОБА_6 на час складання заповіту 16
червня 2009 року не усвідомлював
значення своїх та не міг керувати ними,
в матеріалах справи відсутні.

Посилання суду першої інстанції на
лист військового комісара
Святошинського району у м.Києві від 09
липня 2013 року про те, що ОСОБА_6 в
Збройних Силах не служив, оскільки був
визнаний непридатним до військової
служити в мирний час і обмежено здатний
у воєнний час, у зв'язку з розумовою
відсталістю помірного та легкого
ступеня, а також на покази свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та
ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_6 був економічно
залежним від ОСОБА_2, оскільки працював
на його сім`ю, за що отримував 30 грн. в
день, не заслуговують на увагу,
оскільки ці обставини відповідно до ч.1
ст.58 ЦПК України не можуть бути
належними доказами у даній справі, так
як достовірно не встановлюють тих
обставин, що ОСОБА_6 в момент складання
заповіту не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними.

Однак суд першої інстанції у порушення
вимог ст.ст.212-214 ЦПК України на вказані
вимоги закону та обставини справи
належної уваги не звернув, неправильно
застосував ч.1 ст.225 ЦК України та дійшов
помилкового висновку про визнання
заповіту недійсним, вважаючи, що ОСОБА_2
16 червня 2009 року шляхом обману та під
психологічним тиском змусив ОСОБА_6,
який був розумово відсталим, оформити
та підписати заповіт.

При цьому, як вбачається з пояснень
приватного нотаріуса ОСОБА_5 та змісту
оспорюваного заповіту, він був
складений зі слів ОСОБА_6, який
усвідомлював природу цього правочину
та значення своїх дій, діяв вільно та
без будь-якого фізичного і
психологічного тиску. Даний заповіт
був прочитаний заповідачем в голос і
власноручно ним підписаний. Нотаріусом
було встановлено особу заповідача та
перевірено його дієздатність (т.1, а.с.61,
т.2, а.с.46 зворот).

Як видно з матеріалів справи, 27 вересня
2013 року за клопотання представника
позивача - ОСОБА_14 ухвалою суду першої
інстанції була призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза
стосовно ОСОБА_6, однак вона не була
проведена, оскільки позивач ОСОБА_3 не
оплатила вартість цієї експертизи.

Разом з тим, при апеляційному розгляді
справи за клопотанням відповідача
ОСОБА_2 була призначена та проведена у
Київському міському центрі
судово-психіатричних експертиз
посмертна судово-психіатрична
експертиза стосовно ОСОБА_6

Згідно з висновком посмертної
судово-психіатричної експертизи № 929
від 03 листопада 2014 року, складеного у
Київському міському центрі
судово-психіатричних експертиз, на час
складання заповіту 16 червня 2009 року
ОСОБА_6 виявляв ознаки легкої розумової
відсталості зі схильністю до
зловживання алкоголем (F 70 - згідно з МКХ
- 10) і за своїм психічним станом у
зазначений період часу усвідомлював
значення своїх дії та міг керувати ними
(т.2, а.с.41-48).

Отже, оцінюючи даний висновок
посмертної судово-психіатричної
експертизи в сукупності з іншими
дослідженими в суді доказами по справі,
колегія суддів приходить до висновку
про відсутність підстав, передбачених
ч.1 ст.225 ЦК України для визнання
недійсним заповіту від 16 червня 2009
року.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з
наведених вище підстав.

Згідно з частинами 1 і 5 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо суд
апеляційної або касаційної інстанції,
не передаючи справи на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

При подачі апеляційної скарги
відповідач сплатив судовий збір у
розмірі 120 грн. 80 коп.
Оскільки колегія суддів ухвалює нове
рішення і в позові ОСОБА_3 відмовляє,
тому з позивача на користь відповідача
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 120 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бородянського районного суду
Київської області від 28 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_4, приватний нотаріус
Бородянського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання заповіту
недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 120 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді