печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Москаленко
К.О.,

при секретарі - Горбатюк І. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «Вектор плюс», Публічного
акціонерного товариства «Омега Банк»
про визнання договору факторингу
недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з вказаним
позовом до відповідачів, в якому
просить визнати недійсним договір
факторингу № 15 від 28.11.2012, укладений між
ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого
є ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор плюс» в частині
відступлення права вимоги за кредитним
договором № 2706/0607/88-200
від 14.06.2007, що був укладений між АК
банком «Тас-Комерцбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Сведбанк», на дату звернення до суду
правонаступником є ПАТ «Омега Банк» та
ОСОБА_1

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
відповідачами було укладено договір
Факторингу № 15 від 28.11.2012, після
звернення первісного кредитора до суду
за захистом своїх прав щодо
примусового стягнення заборгованості,
яка виникла внаслідок невиконання
боржником своїх зобов'язань за
кредитним Договором № 2706/0607/88-200 від
14.06.2007.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 /а.с.7/ позов
підтримав в повному обсязі,
посилаючись на викладені в ньому
обставини та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Омега
Банк» - Русскіна О.В. /а.с.125/ проти
задоволення позову заперечувала,
посилаючись на викладене в письмових
запереченнях на позов, просила
відмовити в задоволенні позову.

Представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс» -
Нестерець О.В. /а.с.118/ в судовому
засідання з розгляду справи проти
позову заперечував, посилаючись на
письмові заперечення та усні
пояснення, просив у задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача та представників
відповідачів, з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх доказами
шляхом дослідження письмових доказів в
матеріалах справи, надходить до
наступних висновків.

Як встановлено судом, 14.06.2007 між АКБ
«ТАС-Комерцбанк», правонаступником
якого є ПАТ «Сведбанк», на дату
звернення до суду правонаступником є
ПАТ «Омега Банк» та позивачем було
укладений кредитний договір №
2706/0607/88-200. 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» та
ТОВ «Факторингова компанія «Вектор
плюс» було укладено договір факторингу
№ 15, відповідно до якого банк відступив
Фактору свої права вимоги
заборгованості по кредитному договору
№ 2706/0607/88-200 від 14.06.2007, укладений з
боржником, право на вимогу якої
належить банку на підставі
документації. Крім того, заочним
рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 09.10.2012, вимоги ПАТ
«Сведбанк» про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 2706/0607/88-200 від 14.06.2007, були задоволені
повністю - стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ПАТ «Сведбанк» заборгованість по
кредиту 735 023,95 грн.; заборгованість по
процентам 39 749,42 грн.; пеню за
несвоєчасне погашення кредиту та
процентів - 9 292,81 грн.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Статтею 512 ЦК України встановлено, що
кредитор у зобов'язанні може бути
змінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги.

Статтею 513 ЦК України передбачено, що
правочин щодо зміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частина 1 статті 516 ЦК України
передбачає, що зміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1ст. 517 ЦК України передбачено,
що первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором.

Стаття 1079 ЦК України передбачає, що
сторонами у договорі факторингу є
фактор і клієнт. Клієнтом у договорі
факторингу може бути фізична або
юридична особа, яка є суб'єктом
підприємницької діяльності. Фактором
може бути банк або інша фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право здійснювати факторингові
операції.

Згідно ст. 1080 ЦК України договір
факторингу є дійсним незалежно від
наявності домовленості між клієнтом та
боржником про заборону відступлення
права грошової вимоги або його
обмеження. У цьому разі клієнт не
звільняється від зобов'язань або
відповідальності перед боржником у
зв'язку з порушенням клієнтом умови про
заборону або обмеження відступлення
права грошової вимоги.

Визнання правочину недійсним у
судовому порядку можливо з підстав
недодержання стороною (сторонами) в
момент його вчинення вимог, які
встановлені частинами 1-3, 5, 6ст.203 ЦК
України(ч.1 ст. 215 цього кодексу).

Обґрунтовуючи позов про визнання
недійсним договору факторингу в
частині позивач посилається на нібито
не спрямованість правочину - договору
факторингу на реальне настання
наслідків.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

В силу ч. 1ст. 628ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс»
домовились з усіх істотних умов та
уклали договір факторингу № 15 від
28.11.2012 року в письмовій формі.

Відповідно до положень п.1ч.1ст. 512 та
ст.514 ЦК України кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановленого
договором або законом.

Згідно ст. 215, 203 ЦК України підставою
недійсності правочину є
суперечливість змісту правочину ЦК
України, актам цивільного
законодавства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Суд вважає, що договір факторингу № 15
від 28.11.2012 відповідає вимогам
законодавства, був спрямований на
реальне настання наслідків
обумовлених ним, на виконання умов
цього договору, банк передав фактору
всю необхідну документацію, а фактор -
ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на виконання п.3.3
Договору оплатив ціну продажу.

Посилання позивача на недійсність
договору факторингу у зв'язку з
наявністю рішення про стягнення боргу
з позивача на користь ПАТ «Сведбанк»
суд вважає безпідставними виходячи з
наступного.

Позивач зазначає, що новий кредитор
позбавляється можливості на умовах,
визначених кредитним договором,
реалізувати відступлене йому право
грошової вимоги, щодо якого спір
вирішено в судовому порядку, оскільки в
протилежному випадку це призводить до
можливості притягнення
боржника(позичальника) двічі (або
більше разів) до відповідальності за
вчинення одного й того самого
правопорушення, що прямо суперечить ст.
61 Конституції України, згідно з якою
ніхто не може бути притягнутий двічі до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Однак, такі твердження позивача
спростовуються позиціями Верховного
суду України та Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, які викладені у постанові ВСУ
від 20.1.2013 та постановах ВССУ з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
09.10.013 та від 06.11.2013.

Не відповідають фактичним обставинам
справи доводи позивача про те, що ПАТ
«Сведбанк» нібито реалізувало своє
право вимоги, оскільки дострокове
присудження до виконання
заборгованості за кредитним договором
не є фактичним стягненням боргу з
позивача.

Твердження позивача про те, що право
грошової вимоги можна відступити
тільки до прийняття рішення судом не
ґрунтуються на вимогах діючого
законодавства, оскільки в результаті
винесення рішення про стягнення боргу
кредитний договір не припиняє свою дію
та первісний кредитор або новий
кредитор не втрачає право нарахування
проценті та штрафних санкцій до
повного погашення боргу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що оспорюваний договір факторингу не
може бути визнаний недійсним, оскільки
в момент його вчинення сторонами були
дотримані всі вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
відповідно до ст. 203 ЦК України. Договір
факторингу відповідає вимогам
законодавства, а тому в задоволенні
позову слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст.6,203,215,512,514,516,517,627,1077-1086 ЦК України,
ст. ст.3 - 14,60,88,209,213- 215,294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «Вектор плюс», Публічного
акціонерного товариства «Омега Банк»
про визнання недійсним договору
факторингу - відмотиви.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м. Києва через
Печерський районний суд м. Києва.

Суддя
К.О.
Москаленко