РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 2-39/11

провадження у справі № 2/0285/21/14

20 серпня 2014 року
м.
Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний
суд Житомирської області у складі
судді Романюк Юлії Геннадіївни за
участі секретаря судового засідання
Медяної І.В., та осіб, які беруть участь
у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3, представник
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні позовну заяву у цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання членом сім'ї відповідача,
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації
шлюбу, визнання майна об'єктом спільної
сумісної власності та його поділ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_3 в якому, уточнивши
свої позовні вимоги шляхом подання
уточнюючих позовних заяв та уточнень,
зазначених у судових засіданнях,
просить визнати її членом сім'ї ОСОБА_3
з 01 березня 1997 року по 01 січня 2004 року;
Встановити факт спільного проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_1 з ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004
року по 05 травня 2009 року; Визнати
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 64/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1. Визнати за
нею право власності на 32/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1; Визнати
об'єктом права спільної сумісної
власності: автомобіль «Sitroen Yampy», 2003
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
зареєстрований Новоград-Волинським
ВРЕВ на ім'я ОСОБА_3 01 квітня 2008 року на
підставі біржової угоди від 20 березня
2008 року, вартістю 72000,00 грн.; причіп
легковий, 1975 року випуску, державний
номер НОМЕР_2, зареєстрований на ім'я
ОСОБА_3, вартістю 6000,00 гривень;
моторолер.) марки «Simpson S51», 1989 року
випуску, держаний номер НОМЕР_3,
придбаного в 2007 році, зареєстрованого в
2009 році на ім'я ОСОБА_3, вартістю 5000,00
гривень. Всього рухомого майна на
загальну суму 83000,00 гривень; Стягнути з
ОСОБА_3 на її користь грошову
компенсацію, а саме половину суми
вартості рухомого майна, придбаного
під час спільного сумісного проживання
у зв'язку з його відчуженням в сумі 41500,00
(Сорок одна тисяча п'ятсот гривень);
Стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові
витрати, пов'язані з розглядом
цивільної справи.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що з березня 1997 року по
травень 2009 року проживала з
відповідачем без реєстрації шлюбу
однією сім'єю в належній йому на праві
власності на підставі договору
дарування від 28.03.1996 pоку частині
житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому
позивач зареєстрована з 12.06.1998 pоку.
Спільно вели господарство, між ними
існували стосунки притаманні подружжю,
в іншому шлюбі не перебували. Від шлюбу
мають спільну дитину - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в свідоцтві про
народження якого батьком вказаний
відповідач. Подарована відповідачеві
його батьком 1/2 частина будинку
складалася з виділених за рішенням
Новоград-Волинського міського суду від
12.11.1981 року 2-х кімнат, веранди, ґанку,
погребу, сараю-врем'янки з верандою до
нього, вбиральні та сараю. Після
вселення її в будинок відповідача, вони
домовилися про переобладнання та
добудову його частки в будинку за
рахунок їх сім'ї з метою покращення
житлових умов сім'ї. На виконання цієї
домовленості вони за рахунок спільних
трудових та грошових затрат здійснили
добудову до належної відповідачеві
частини будинку, яка складається з
житлової кімнати, кухні, кладової,
санвузлу. Після прийняття в
експлуатацію вищевказаної добудови на
ім'я відповідача було видано свідоцтво
про право власності на 64/100 ідеальних
частин житлового будинку по АДРЕСА_1
(кв. № 1). Крім того, в одержаній
відповідачем в дар частині будинку
замінили двері, вікна, переобладнали
печі під газове опалення, до будинку
підвели газ та воду.

Тобто, за рахунок трудових та
грошових затрат сім'ї позивача з
відповідачем істотно збільшили у
вартості належну відповідачеві
частину будинку. Ними було придбано
також рухоме майно, зокрема автомобіль,
мопед та причіп. У травні 2009 року вона з
відповідачем з його вини припинили
сімейні відносини, відповідач вигнав
її з будинку, не визнає її права на
будинок та на рухоме майно, продав
частину рухомого майна без її відома, а
тому вона змушена звернутися до суду з
даним позовом.

Представником відповідача подано
письмові заперечення на позов, які
зводяться до того, що вказані в
позовній заяві обставини є
необґрунтованими, оскільки фактично
позивачка почала проживати у будинку
по АДРЕСА_1 на підставі Договору найму
жилого приміщення від 11.06.1998 року. Тобто
між позивачкою та відповідачем виникли
цивільно-правові відносини, як
наймодавця та наймача. Відповідач не
заперечує, що між ним і позивачем
виникли певні відносини, але не вважає
їх такими, які притаманні подружжю,
оскільки ці відносини не були усталені,
позивач проживала у будинку як наймач
кімнати, господарство велося окремо,
позивач не мала доходу і тому
відповідач значний час допомагав
матеріально їй та її сину, що спонукало
позивача вважати, що вони являються
однією сім'єю. Дитину він усиновив, щоб
допомогти хлопчику, але не вважає його
своїм сином. Після того як почалися
постійні сварки, відповідач припинив
будь - які відносини з позивачем і з
жовтня 2007 року позивачка не проживає у
будинку, а тому, відповідач вважає, що
позивачу слід відмовити в задоволенні
її вимог повністю.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду від 25 жовтня 2012
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з грудня 1997 року по травень 2009
року. Визнано спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 64/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 в м.
Новоград-Волинському та придбане
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рухоме майно вартістю
144019 грн., розділивши його в натурі,
виділивши ОСОБА_1 грошову компенсацію
вартості автомобіля «Сітроен Джампі»,
2003 року випуску, в сумі 72 000 грн., а решту
рухомого майна на суму 72 019 грн.
виділити відповідачу ОСОБА_3 Стягнуто з
відповідача на користь позивача 230 грн.
судових витрат та 2584 грн. витрат за
проведення експертизи. Стягнуто з
відповідача ОСОБА_3 на користь держави
1318 грн. 20 коп. судового збору.

05.11.2012 року ОСОБА_3 подано апеляційну
скаргу, в якій він просить скасувати
рішення Новоград - Волинського
міськрайонного суду, Житомирської
області від 25 жовтня 2012 року за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна сумісною власністю та поділ його
в натурі повністю та ухвалити нове
рішення, яким позивачу ОСОБА_1 у позові
відмовити.

10.12.2012 року ухвалою Апеляційного суду
Житомирської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 25 жовтня
2012 року залишено без змін.

26.12.2012 року відповідачем подано
касаційну скаргу на ухвалу
Апеляційного суду Житомирської
області від 10.12.2012 року та рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 25.10.2012
року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23.01.2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 25 жовтня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 10 грудня 2012 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвалою суду справу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
суддею Романюк Ю.Г.

Під час розгляду даної справ, 26
листопада 2013 року позивач ОСОБА_1
подала уточнену позовну заяву в
остаточній редакції, яку суд брав до
уваги при винесення рішення у даній
справі.

09.12.2013 року відповідачем подано
заперечення на уточнену позовну заяву,
які зводяться до того, що позивач
посилається лише на припущення, нею не
надано достатньо доказів в
підтвердження своїх позовних вимог, що
свідчить лише про їх небгрунтованість
безпідставність та недоведеність тому
просить суду відмовити у задовленні
позовних вимог у повному обсязі.

09.12.2013 року ухвалою суду за клопотанням
сторін призначено по справі судову
будівельно-технічну експертизу. 11
червня 2014 року до суду надійшов
висновок експерта № 542/04.14 від 23 квітня
2014 року. Ухвалою суду від 01.07.2014 року
відновлено провадження у дані
цивільній справі та призначено справу
до розгляду.

У судових засіданнях позивач та
представник позивача підтримали
позовні вимоги, уточнили їх, надали
суду пояснення, аналогічні викладеним
у позовній заяві та просили позов
задовольнити у повному обсязі з
підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач позов не визнав в повному
обсязі та підтримав позицію викладену
у письмових запереченнях. Пояснив, що
не жив з позивачем однією сім'єю, а вона
жила в належній йому частині будинку за
договором найму. Не визнає себе батьком
дитини тому, що він її всиновив. Будинок
побудував його батько. Спільно з
позивачем нічого не будував. Ніяких
коштів позивач йому не надавала, бо
тривалий час не працювала. Все майно
було придбано ним за його власні кошти.
Просив суд позивачу в задоволенні
позову відмовити повністю.

Заслухавши у судовому засіданні
пояснення позивача, представника
позивача, відповідача та його
представника, свідків, дослідивши
матеріали справи та надані докази,
повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини справи в їх сукупності на
підставі чинного законодавства, суд
вважає, що позов підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на
підставі договору дарування від 28
березня 1996 року отримав у власність 50/100
часток житлового будинку по АДРЕСА_1,
який складався: з кімнати 1-6, кімнати 1-7,
веранди 1-1, ґанку, погребу,
сараю-врем'янки з верандою до нього,
вбиральні та сараю (том 1 а.с. 17).

До 27 листопада 1997 року відповідач
ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_4
(том 1 а.с. 82).

11.06.1998 року між сторонами у справі
укладено договір найму житлового
приміщення (том 1 а.с. 174).

У спірному будинку ОСОБА_1 разом з сином
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєструвалася 12
червня 1998 року, що підтверджується
копією домової книги (том 1 а.с. 247-250).

Після прийняття в експлуатацію
добудови до житлового будинку по
АДРЕСА_1 за актом, затвердженим
рішенням виконкому від 14.02 2001 року (том 1
а.с. 19) на ім'я ОСОБА_3 було видано
свідоцтво про право власності на 64/100
часток указаного будинку.

Разом з цим, з матеріалів справи
вбачається, що автомобіль «CITROEN Jumpy»,
держ. номерний знак НОМЕР_1, 2003 року
випуску, зареєстрований
Новоград-Волинським ВРЕВ на ім'я ОСОБА_3
01 квітня 2008 року на підставі біржової
угоди від 20 березня 2008 року, вартістю
72000,00 гривень, який згідно повідомлення
Новоград-Волинського ВРЕВ та облікової
картки приватного АМТ (том 2 а.с. 216,217)
був знятий з обліку 11.08.2009 року та
проданий; моторолер марки «Simpson S51», 1989
року випуску, держаний номер НОМЕР_3,
був придбаний в 2007 році, зареєстрований
в 2009 році на ім'я ОСОБА_3, вартістю 5000,00
грн.

Дані обставини підтверджуються
дослідженими у судовому засіданні
матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення у справі суд виходив
з наступного.

Згідно з ст. 3 Сімейного Кодексу
України, сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки ... Сім'я створюється на
підставах шлюбу, ... а також на інших
підставах не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Згідно із вимогами статті 74 Сімейного
кодексу України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74
Сімейного кодексу України слід
виходити з того, що ця норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, які притаманні
подружжю. Для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Як вбачається із змісту ч. 3 ст. 368, ст. 369
Цивільного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.ст. 370, 372 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Презумпція рівності прав кожного
із подружжя на володіння, користування
і розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачена ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного
кодексу України незалежно від
розірвання шлюбу.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Як роз'яснено у пункті 22 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від
27.12.2007 року, поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 27.12.2007 року, вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Вимогами частини 1 статті 65 Сімейного
кодексу України визначено, що дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Пункту 30 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21.12.2007 року визначено,
що у випадку коли при розгляді вимоги
про поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в
інтересах сім'ї чи не на її потреби або
приховав його, таке майно або його
вартість враховується при поділі.

Оскільки правовідносини між сторонами
у справі виникли до набрання чинності
СК України та ЦК України, то суд
застосовує в частині до спірних
правовідносин, які виникли до 01.01.2004
року положення Закону України «Про
власність» № 697-XII від 7 лютого 1991 року,
оскільки сторони продовжували спільно
проживати під час дії норм вказаного
Закону, виходячи з того, що спори щодо
майна, яке набуто після прийняття
Закону України «Про власність» і до
введення в дію Сімейного кодексу
України розглядаються відповідно до
вимог Закону України «Про власність»
за нормами про спільну сумісну
власність.

Стаття 16 Закону України «Про
власність» № 697-XII від 7 лютого 1991 року
декларувала, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України.

Частиною 1 статті 17 цього Закону
визначено, що майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Вимогами пункту 8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
№20 від 22.12.1995 року визначено, що
передбачені Законом «Про власність»
положення щодо спільної власності
громадян на майно, надбане внаслідок їх
спільної праці, поширюються на
придбання його як при веденні
особистого підсобного господарства, в
тому числі членами колишнього
колгоспного двору, так і в інших
випадках. Згідно з цими положеннями
право на майно може бути визнано не
лише за громадянами, які є родичами, а й
за іншими особами, коли буде
встановлено, що вони входили до складу
сім'ї і брали трудову участь у його
придбанні.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору. До членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

За змістом статей 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог або заперечень. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд
виходив з того, що в судовому засіданні
було встановлено обставини, які
підтверджують процесуальну позицію
позивача.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи і досліджених у
судовому засіданні доказів, з грудня 1997
р. по травень 2009 р. позивач та
відповідач спільно проживали без
реєстрації шлюбу в належній
відповідачу частині вказаного будинку,
спільно вели господарство, виховували
сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком
якого в свідоцтві про народження
за спільною заявою позивача та
відповідача значиться відповідач
ОСОБА_3; між сторонами існували
стосунки, притаманні подружжю, в іншому
шлюбі сторони не перебували.

Вказані обставини підтверджуються
поясненнями допитаних в судовому
засіданні свідків ОСОБА_8, ОСОБА_1,
ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5,
свідоцтвом про народження ОСОБА_5 (том 1
а.с. 135), витягом з Державного реєстру
актів цивільного стану громадян (том 1
а.с. 173), копією постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
13.06.2009 р. (том 1 а.с. 25).

До 27 листопада 1997 р. відповідач
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом
про розірвання шлюбу НОМЕР_4, а тому
твердження позивача про фактичні
шлюбні відносини з відповідачем з 01
березня 1997 р. спростовується цим
документом і суд вважає їх
недоведеними.

Що стосується наданої відповідачем
ОСОБА_3 копії договору найму житлового
приміщення, укладеного між ним та
позивачем 11.06.1998 р. на підтвердження
факту відсутності між ним та позивачем
фактичних шлюбних відносин, то суд,
приймаючи до уваги пояснення позивача
про те, що цей договір був укладений між
нею та відповідачем в зв'язку з
неможливістю зареєструватися в
належній йому частині будинку по
АДРЕСА_1 через його невелику площу на
той час та, враховуючи житлову площу
будинку станом на час укладення цього
договору, суд вважає, що укладення
сторонами цього договору не спростовує
факту спільного проживання сторонами
однією сім'єю та ведення ними спільного
господарства, а у деякій мірі ще й
підтверджує цей факт.

Отже, застосовуючи до спірних
правовідносин сторін вищенаведені
норми законодавства, яке діяло на
момент існування цих правовідносин,
суд вважає доведеним, що ОСОБА_1 була
членом сім'ї ОСОБА_3 в період з грудня 1997
року по 01 січня 2004 року. Після цього,
сторони проживали однією сім'єю як
чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в
період з 01 січня 2004 року по травень 2009
року. Тобто, в період з грудня 1997 року по
травень 2009 року, позивач та відповідач
спільно проживали в належній
відповідачу частині вказаного будинку,
спільно вели господарство, виховували
сина, тобто між сторонами існували
стосунки, притаманні подружжю, а тому
суд вважає доведеним, що позивач
входила до складу сім'ї відповідача в
цей період і має право на майно, набуте
за весь період їх спільного проживання,
а саме - з грудня 1997 року по травень 2009
року, у придбанні і створенні якого
вона брала участь.

Як встановлено судом, після вселення
позивачки в будинок відповідача,
сторони домовилися переобладнати та
провести добудову належної
відповідачеві частки житлового
будинку. На виконання цієї
домовленості за рахунок трудових та
грошових затрат позивача та
відповідача була здійснена добудова до
належної відповідачеві частини
будинку, а саме: житлова кімната, площею
9,5 кв.м., кухня площею 13,2 кв.м., кладова
площею 5,2 кв.м., санвузол площею 5,1 кв.м.;
що підтверджується матеріалами
оглянутої в судовому засіданні
інвентарної справи домоволодіння по
АДРЕСА_1, актом поточних змін станом на
11.01.2001 p., що містяться в інвентарній
справі (том 1 а.с 18). Після прийняття в
експлуатацію вказаної добудови за
актом, затвердженим рішенням виконкому
від 14.02.2001 р., з врахуванням здійснених
переобладнань, на ім'я відповідача було
видано свідоцтво про право власності
на 64/100 ідеальних частин житлового
будинку по АДРЕСА_1. У належній
відповідачу частині будинку були
замінені зусиллями і коштами сторін
двері, вікна, переобладнано печі під
газове опалення, до будинку підведено
газ та воду.

Той факт, що вказані поліпшення та
прибудова були здійснені за рахунок
трудових та грошових затрат
позивача та відповідача, які жили
однією сім'єю підтверджується
поясненнями в судовому засіданні
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_5, довідками про доходи
позивача за 2009 р. (том 1 а.с. 13 та том 1 а.с.
111), а також встановленим під час
розгляду справи фактом, що позивач
доглядала спільну з відповідачем
малолітню дитину. З пояснень
зазначених свідків, наданих ними в
судовому засіданні та матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_3 тривалий
час підтримував фактичні шлюбні
стосунки з ОСОБА_1 - позивачем по справі;
в ході судового розгляду вказані
свідки в своїх поясненнях фактично
підтвердили, що сторони в період
придбання спірного майна проживали
однією сім'єю.

За клопотанням сторін судом призначено
будівельно-технічну експертизу для
встановлення дійсної вартісті
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, який належить на
праві власності ОСОБА_3 (64/100 ід.
частини), станом на момент проведення
експертизи; переліку та об'ємів
фактично виконаних
ремонтно-будівельних робіт (в тому
числі по водовідведенню,
водопостачанню та газифікації), які
було проведено у вказаному житловому
будинку до березня 1997 року та починаючи
з березня 1997 року і по травень 2009 року;
вартості фактично виконаних
ремонтно-будівельних робіт (в тому
числі по водовідведенню,
водопостачанню та газифікації), які
було здійснено у цьому житловому
будинку до березня 1997 року та починаючи
з березня 1997 року і по травень 2009 року;
дійсної вартості спірного житлового
будинку, без урахування усіх
проведених у ньому за період з березня
1997 року по травень 2009 року
ремонтно-будівельних робіт (в тому
числі по водовідведенню,
водопостачанню та газифікації) та
наявності технічної можливості
розподілу вказаного об'єкту нерухомого
майна відповідно до часток
співвласників в розмірі ? частки цього
будинку кожного із співвласників і
варіантів такого розподілу житлового
будинку із зазначенням можливості
виділення в натурі окремих частин в
розмірі ? частки цього будинку.

Згідно висновку будівельно-технічної
експертизи від 23.04.2014 року №542/04.14 (том 3
а.с. 171-199) дійсна вартість житлового
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1,
який належить на праві власності
ОСОБА_3 (64/100 ід. частини), станом на час
проведення експертизи становить 397000,00
грн. у тому числі 64/100 ід. частин - 254080,00
грн. У вказаному будинку до березня 1997
року було виконано будівництво
прибудови площею 38,7 кв. м. - вартістю
89772,00 грн., а починаючи з березня 1997 року
по травень 2009 року здійснено зміну
планування, влаштовано газопостачання
і водовідведення від зовнішніх мереж
та каналізацію - вартістю 43125,60 грн;
дійсна вартість спірного житлового
будинку, без урахування усіх
проведених у ньому за період з березня
1997 року по травень 2009 року
ремонтно-будівельних робіт (в тому
числі по водовідведенню,
водопостачанню та газифікації) станом
на час проведення експертизи становить
355500,00 грн., у тому числі 64/100 ід. частин -
227520,00 грн.

Однак, варто звернути увагу на те, що
судом першої інстанції під час першого
розгляду даної справи була призначена
будівельно-технічна експертиза для
встановлення дійсної вартості
житлового будинку по АДРЕСА_1 та
вартості ремонтно-будівельних робіт,
пов'язаних з переобладнанням сіней
вказаного будинку у житлове приміщення
та допоміжні приміщення та який
перелік виконаних
ремонтно-будівельних робіт у зв'язку з
цим переобладнанням; згідно висновку
якої від 02.07.2012 р. (том 2 а.с. 51-85), дійсна
вартість житлового будинку та
господарських будівель та споруд по
АДРЕСА_1, належного відповідачу, без
урахування вартості земельної ділянки,
в цінах на момент проведення
дослідження, становить 159 638 грн. в тому
числі: житловий будинок з добудовами 144
507 грн., господарські будівлі та споруди
15 131 грн. Вартість ремонтно-будівельних
робіт, пов'язаних з переобладнанням
сіней вказаного будинку у житлове
приміщення та допоміжні приміщення,
становить 88 773 грн. Таким чином,
враховуючи, що вартість
ремонтно-будівельних робіт, пов'язаних
переобладнанням будинку, становить
більшу половину його загальної дійсної
вартості, суд дійшов висновку, що за
рахунок спільних трудових та грошових
затрат сторін істотно збільшилася у
вартості належна відповідачу частина
будинку.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст. 212 цього
кодексу.

Згідно з ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

У даному випадку, з матеріалів справи
вбачається і судом встановлено, що
будівництво прибудови до спірного
житлового будинку проводилось за
рахунок спільних трудових та грошових
затрат сторін і в період до березня 1997
року, однак експертом у наданому суду
висновку не зазначено обґрунтування
здійсненого ним аналізу матеріалів
справи та документів, за результатами
якого ним зроблено висновок, що
будівництво прибудови було здійснено
до 1997 року.

Таким чином, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок усіх доказів у справі
в їх сукупності, суд дійшов висновку, що
за рахунок спільних трудових та
грошових затрат сторін належна
відповідачу частина будинку істотно
збільшилася у вартості.

Окрім того, згідно висновку
будівельно-технічної експертизи від
23.04.2014 року №542/04.14 (том 3 а.с. 198 на
звороті), розділити вказаний об'єкт
нерухомого майна відповідно до часток
співвласників в розмірі ? частки цього
будинку не представляється можливим.

Разом з цим, судом під час розгляду
справи встановлено, що проживаючи
спільно, як одна сім'я, сторони придбали
автомобіль «CITROEN Jumpy», держ. номерний
знак НОМЕР_1, 2003 року випуску,
зареєстрований Новоград-Волинським
ВРЕВ на ім'я ОСОБА_3 01 квітня 2008 року на
підставі біржової угоди від 20 березня
2008 року, вартістю 72000,00 гривень, та
моторолер марки «Simpson S51», 1989 року
випуску, держаний номер НОМЕР_3,
придбаний в 2007 році, зареєстрований в
2009 році на ім'я ОСОБА_3, вартістю 5000,00.

Вартість вказаних об'єктів рухомого
майна в судовому засіданні сторонами
не оспорювалась. Відповідач, не
визнаючи вказане рухоме майно
об'єктами спільної сумісної власності,
не оспорював вартість зазначених
транспортних засобів та не заявляв
клопотання про призначення експертизи
для визначення їх дійсної вартості.

Факт придбання сторонами цього майна
підтверджується за рахунок їх спільних
коштів актом опису майна з участю
депутата Новоград-Волинської міської
ради від 05.06.2009 p., копіями облікових
карток на транспортні засоби станом на
04.08.2009 p., а також поясненнями свідків.

Час придбання решти заявленого
рухомого майна, а саме причіпа
легкового, 1975 року випуску, д/н НОМЕР_2,
зареєстрованого на ім'я відповідача, з
наданих суду доказів під час розгляду
справи не встановлено.

Виходячи з викладеного, застосовуючи
норми законодавства, яке діяло на
момент існування спірних
правовідносин між сторонами, суд
дійшов висновку, що позивач довела, що в
період з грудня 1997 року по травень 2009
року, позивач та відповідач спільно
проживали в належній відповідачу
частині будинку, спільно вели
господарство, виховували сина, тобто
між сторонами існували стосунки,
притаманні подружжю і позивач входила
до складу сімї відповідача; позивач
була членом сім'ї ОСОБА_3 в період
грудня 1997 року по 01 січня 2004 року, а
після цього, сторони проживали однією
сім'єю як чоловік та жінка без
реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004
року по травень 2009 року. Разом з цим,
позивач довела суду, що внаслідок їх
спільної з відповідачем праці та за
спільні кошти і її трудової участі ними
було істотно збільшена у своїй
вартості належне ОСОБА_3 нерухоме
майно, а також придбано спірне рухоме
майно. Це майно було збільшене та
придбане ними, як членами однієї сім'ї.
Таким чином, суд вважає, що позивач має
право на майно, набуте за весь період
спільного проживання з відповідачем, а
саме - з грудня 1997 року по травень 2009
року.

Суду не надано доказів про ступінь
трудової участі кожного із сторін -
учасників спільної сумісної власності
у майні, а тому суд визнає ці частки
рівними.

Твердження ОСОБА_3 про те, що добудова
та переобладнання належної йому
частини будинку та придбання рухомого
майна проведено за його власні кошти та
кошти його батьків не знайшло свого
підтвердження під час розгляду справи.
Натомість судом встановлено, що
сторони здійснили добудову та
переобладнання за спільні кошти,
оскільки обоє працювали, вкладали
зароблені кошти та свої власні трудові
зусилля і затрати в здійснення
вказаної добудови, їм обом допомагали
їх родичі. Отже, суд вважає, що добудова
та переобладнання, а також придбання
майна було здійснено за спільні
грошові та трудові затрати сторін і що
ці затрати є вагомими.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні не довів доказами ті
обставини, на які він посилається в
своїх запереченнях.

Показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 спростовуються поданими
сторонами та дослідженими у судовому
засіданні матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладені обставини,
приймаючи до уваги вимоги юридичного
права та норми моралі, керуючись
принципами законності та
справедливості, суд дійшов висновку, що
позов підлягає до часткового
задоволення. У зв'язку з відчуженням
відповідачем спільно нажитого з
позивачем автомобіля та мопеда, суд
приходить до висновку про необхідність
стягнення з останнього на користь
позивачки грошової компенсації
замість її частки у праві спільної
сумісної власності на вказане рухоме
майно.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 147, 209,
212- 215 Цивільного процесуального
кодексу України, статтями 3, 21, 36, 63, 65,
69-71, 74 Сімейного кодексу України,
статтями 11, 365, 368-370, 372, 392 Цивільного
кодексу України, статтями 16, 17 Закону
України «Про власність» № 697-XII від 7
лютого 1991 року, Постановами Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» № 20
від 22.12.1995 року, «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 членом сім'ї ОСОБА_3 в
період з грудня 1997 року по 01 січня 2004
року.

Встановити факт проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки - ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, без шлюбу в період з 01 січня 2004
року по травень 2009 року.

Визнати об'єктом спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 64/100 частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину 64/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, без його реального поділу та
залишити вказаний будинок у спільній
частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати об'єктами спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 рухоме
майно, а саме: автомобіль «CITROEN Jumpy»,
держ. номерний знак НОМЕР_1, 2003 року
випуску, вартістю 72 000,00 гривень та
мопед «SIMSON S51», держ. номерний знак
НОМЕР_3, 1989 року випуску, вартістю 5000,00
гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію замість її частки
у праві спільної сумісної власності на
вказане рухоме майно в розмірі 38500,00
гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги до апеляційного
суду Житомирської області через
Новоград-Волинський міськрайонний суд
протягом 10 (десяти) днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 (десяти)
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду складено в повному
обсязі та підписано 22 серпня 2014 року.

Суддя
Ю.Г. Романюк