Провадження № 2/127/6534/14
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 грудня 2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого -
судді Прокопчук А.В.,

при секретарі -
Поливаній Ю.В.,

за участю прокурора
Кащук О.О.,

представника
позивача- відповідача ОСОБА_1,

відповідача
-позивача ОСОБА_2,

його
представника ОСОБА_3,

представника
Служби у справах дітей Вінницької
міської

ради -
Бойко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, за участю Служби у справах
дітей Вінницької міської ради, про
позбавлення батьківських прав,
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, за
участю Служби у справах дітей
Вінницької міської ради, про усунення
перешкод у спілкуванні та вихованні
дитини батьком та визначення участі у
вихованні дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2, за участю
Служби у справах дітей Вінницької
міської ради, про позбавлення
батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у
ОСОБА_5 народився син ОСОБА_6.
Біологічним батьком дитини є ОСОБА_2.

В зв`язку з тим, що відповідач не
виконує свої батьківські обов`язки, не
приймає участі у вихованні
неповнолітнього сина, не піклується
про його фізичний і духовний розвиток,
не підтримує стосунків з дитиною, тому
позивач звернулася до суду з позовом
про позбавлення батьківських прав.

До початку розгляду справи по суті,
ОСОБА_2 подав зустрічний позов до
ОСОБА_5, за участю Служби у справах
дітей Вінницької міської ради, про
усунення перешкод у спілкуванні та
вихованні дитини батьком та визначення
участі у вихованні дитини.

В позовній заяві зазначив, що він
перебував у цивільному шлюбі із ОСОБА_5
з березня 2006 року. Від шлюбу у них є син
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З травня 2014 року
шлюбні відносини між сторонами
припинено та вони проживають окремо.
ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_5 різними
способами перешкоджає його
спілкуванню з дитиною, тому він
звернувся до суду з даним зустрічним
позовом.

В судовому засіданні
позивач-відповідач ОСОБА_5 та її
представник ОСОБА_1 позов підтримали з
підстав, наведених в позовній заяві та
просили позов про позбавлення
батьківських прав задовольнити, а у
задоволенні зустрічного позову
відмовити повністю. На закінчення
розгляду справи ОСОБА_5 не з'явилася, в
зв?язку з хворобою.

В судовому засіданні
відповідач-позивач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 зустрічну позовну
заяву про усунення перешкод у
спілкуванні та вихованні дитини
батьком та визначення участі у
вихованні дитини просили задовольнити,
з підстав наведених в ній, а в
задоволенні первісного позову -
відмовити повністю.

Представник Служби у справах дітей
Вінницької міської ради Бойко М.П.
просила відмовити у задоволенні позову
про позбавлення батьківських прав, а
позов про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною та її вихованні
та визначення способу участі у
вихованні дитини та спілкуванні з нею -
задовольнити.

Прокурор Кащук О.О. в судовому
засіданні просила відмовити у
задоволенні первісного позову, а
зустрічний позов - задовольнити.

Вислухавши пояснення представника
позивача-відповідача ОСОБА_1,
відповідача-позивача ОСОБА_2 та його
представника, представника Служби у
справах дітей ВМР Бойко М.П., прокурора,
свідків, дослідивши матеріали справи
та оцінивши докази в їх сукупності,
судом встановлено наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України
фактичні дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (ст. 58 ЦПК України).

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
"Про судове рішення у цивільній справі",
роз'яснено, що, встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у
ОСОБА_5 народився син ОСОБА_6, про що в
книзі реєстрації актів про народження
зроблено запис № 3761 та видано
свідоцтво серія НОМЕР_1. В свідоцтві про
народження, батьком дитини зазначений
ОСОБА_2 (а.с.5).

Згідно з довідкою з місця проживання
про склад сім'ї №1105 від 15.08.2014р., виданою
Квартальним комітетом "П'ятничани",
неповнолітній ОСОБА_6 проживає разом із
матір'ю ОСОБА_5 (а.с. 6).

Відповідно до наданих копій з
амбулаторної картки та стаціонарної
картки ОСОБА_6 часто хворіє на ГРВІ, має
часті обструктивні бронхіти, анемію,
перебуває на диспансерному обліку з
приводу ЗДА 1 (а.с. 82-87, 89-90). З цього
приводу ведеться постійне
спостереження ОСОБА_6 сімейним лікарем.
При відвідування дитини сімейним
лікарем з вересня 2009 року по грудень 2012
року з приводу захворювань та
профілактичних оглядів на дому завжди
були присутні мати та дідусь, що
підтверджується довідкою від 22.10.2014
року №01-2/1121 КЗ «Центру первинної
медико санітарної допомоги №2» (а.с. 91).
На амбулаторних прийомах в поліклініці
дитину супроводжувала лише мати.

Згідно довідок від 02.09.2014 року та
консультативного заключення від 01.09.2014
року, дитина з 2012 року знаходиться на
обліку в Амбулаторно-медичному центрі
Монастиря-згромадження ДМК КПД РКЦ. Під
час звернень за даний період під час
захворювання дитини ніколи не був
присутній батько дитини. Дитиною
опікується мати та батько зі сторони
матері. (а.с. 13, 15).

В період з 11.06.2010р. по 23.06.2010р. та з
28.12.2010р. по 30.12.2010р. ОСОБА_6 перебував на
стаціонарному лікуванні у Міській
лікарні "Центр матері та дитини", що
підтверджується відповідними
виписками (а.с. 82-87).

В судовому засіданні
відповідач-позивач стверджував, що
неодноразово відвідував сина підчас
лікування у Вінницькій обласній
дитячій клінічній лікарні. Дане
твердження не відповідає дійсності,
так як відповідно до довідки №04/1063 від
20.10.2014р. ОСОБА_6 в період з 01.01.2010р. по
вересень 2014 року на стаціонарному
лікуванні у ВОДКЛ не знаходився (а.с. 80).

Судом встановлено, що участь у
вихованні дитини бере лише матір
ОСОБА_5, що підтверджується довідкою
від 18.08.2014 р. за вих. № 05-01-72, виданою
Дошкільним навчальним закладом №5 (а.с.
14).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7, яка
є сімейним лікарем, підтвердила, що
відповідач не брав жодної участі у
лікуванні та догляді за хворим сином,
не допомагав коштами на його лікування.
При зверненні до лікарні, дитину завжди
супроводжувала ОСОБА_5 ОСОБА_2 жодного
разу не поцікавився станом здоров'я
дитини та не був присутній при медичних
оглядах.

З показів свідка ОСОБА_8, яка є
вихователем ОСОБА_6 вбачається, що вона
жодного разу не бачила відповідача у
дитячому садочку, у вихователів
відповідач жодного разу не поцікавився
про адаптацію сина до нових умов,
спілкування сина у колективі та на
заняттях, які гуртки дитина відвідує.
Зі слів самої дитини, вихователі
знають, що відповідач не відвідував
разом з сином будь-які
навчально-розважальні заходи, будь-то
ляльковий театр, парк чи відвідини
якихось інших закладів.

Зі слів свідка ОСОБА_8,
відповідач-позивач став проявляти
інтерес до сина лише після звернення до
суду з позовом про позбавлення його
батьківських прав.

Так, відповідно до листа від 23.10.2014 року
за вих. № 05-01-14 та клопотання від 12.12.2014
року за вих. № 05-01-23 адміністрації ДНЗ
№5, відповідач-позивач, в період
розгляду справи в суді, два рази
приходив до дитячого садочку під час
організованої діяльності дітей
(заняття), яка є обов'язковою, порушуючи
встановлений режим дня, з метою
зустрічі з дитиною. Спілкування
проходило в присутності вихователя,
після чого дитина була знервована, про
що вихователь повідомив матері. Після
даних відвідувань дитина хворіла та не
могла відвідувати дитячий заклад (а.с.
74-75, 163-164).

Відповідно до висновку психолога
ОСОБА_9 від 26.09.2014 року, малолітній
ОСОБА_6 відкритий до спілкування, добре
йде на контакт в присутності матері з
малознайомою людиною, має багато
друзів, із задоволенням ділиться
іграшками. У мами та сина склалися
гармонійні відносини.

Дитина не розуміє роль батька у
вихованні та спілкуванні. Батька
дитина бачить лише на відстані від
себе. Відповідач-позивач не
спілкується з дитиною в обсязі
необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не намагається стати
для дитини цікавою особистістю та
прикладом для поведінки. Прикладом для
поведінки дитини є дідусь по материній
лінії. Між дідусем та онуком виникли
довірливі стосунки.

З малолітнім ОСОБА_6 психологом ОСОБА_9
була проведена бесіда, в ході якої було
встановлено, що дитина ображена на
бабусю та дідуся по батьковій лінії,
спілкується з дідусем по материній
лінії, який приходить по вихідним,
сестричкою ОСОБА_10. З батьком було лише
дві зустрічі (а.с. 76-77).

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 19 СК України
при розгляді судом спорів щодо
позбавлення та поновлення
батьківських прав, обов'язковою є
участь органу опіки та піклування.

Відповідно до положень ст. 214 СК
України, ч. 1 ст. 11 Закону України "Про
забезпечення організаційно-правових
умов соціального захисту дітей-сиріт
та дітей, позбавлених батьківського
піклування" органами опіки та
піклування є державні органи
адміністрації районів, районів в
містах Києві та Севастополі, виконавчі
органи міських чи районних у містах,
сільських, селищних рад.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 19 грудня 2008 року "Про
внесення змін до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення і поновлення батьківських
прав" висновок органу опіки та
піклування має бути оформлений на
бланку державних адміністрацій
районів, районів міст Києва та
Севастополя, виконавчих органів
міських чи районних у містах, сільських
селищних рад, підписаний головою
(заступником голови) та скріплений
печаткою. Також до висновку органу
опіки та піклування повинні бути
додані документи, зазначені в ч. 3 ст. 253
ЦПК України.

Відповідно до висновку Служби у
справах дітей виконавчого комітету
Вінницької міської ради від 28.10.2014 року,
є недоцільним позбавлення відповідача
батьківських прав, оскільки відсутні
докази невиконання ним батьківських
обов'язків (а.с. 70).

Стаття 19 СК України передбачає
обов'язок органу опіки та піклування
надавати суду письмовий висновок щодо
розв'язання спору про позбавлення
батьківських прав на підставі
відомостей, одержаних у результаті
обстеження умов проживання дитини,
батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
виховання, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи.

Однак, суд може не погодитися з
висновком органу опіки та піклування,
якщо він є недостатньо обґрунтованим,
суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не
пов'язаний висновками певних органів,
експертів та оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні заявлених у справі доказів
та обставин справи. Жоден доказ, у тому
числі і висновок органу опіки та
піклування, не має для суду наперед
встановленої сили.

Як вбачається із матеріалів справи,
висновок Служби у справах дітей
побудований лише на підставі однієї
розмови з біологічним батьком дитини,
зовсім не досліджено питання ставлення
дитини до батька, відсутність
психологічного та емоційного зв'язку
між ними, не були обстеженні умови
проживання дитини та батька, не
запрошувалися на засідання інші особи,
які постійно проживають та беруть
участь у вихованні сина, а також не
залучені докази участі батька у житті
дитини.

Отже, суд не погоджується з висновком
органу опіки та піклування про
недоцільність позбавлення відповідача
батьківських прав, оскільки матеріали
справи свідчать про свідоме
невиконання ним батьківських
обов'язків. Крім того у суду виникає
сумнів в об'єктивності винесеного
висновку Служби у справах дітей, в
зв'язку з недостатнім обґрунтуванням
та вважає його таким, що суперечить
інтересам дитини.

Відповідно до ст.ст. 60, 212 ЦПК України,
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги чи
заперечення, визначаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати. Результати оцінки
доказів суд відображає в рішенні, в
якому наводяться мотиви їх прийняття
чи відмови у прийнятті.

Суд оцінює критично твердження
відповідача-позивача ОСОБА_2, що весь
цей період відповідач-позивач виділяв
гроші на дитину, купляв постійно
продукти, іграшки, водив у
розважально-навчальні заклади, фізично
допомагав ремонтом оселі. Обставини
викладені відповідачем-позивачем в
зустрічній позовній заяві не
відповідають дійсним обставинам
справи та не знайшли свого
підтвердження в ході судового
засідання.

Так, відповідачем - позивачем не надано
доказів в підтвердження того, що він
матеріально утримував дитину, купував
йому новий одяг та іграшки. Як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2
почав перераховувати кошти на
утримання дитини лише з, час розгляду
спору в суді (а.с. 113-114).

Що стосується обставин, викладених в
зустрічній позовній заяві про усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною та її
вихованні, визначення способу участі у
вихованні дитини та спілкуванні з нею,
то ОСОБА_2 не було надано жодних доказів
на підтвердження перешкод у
спілкуванні з дитиною. Таке звернення
до правоохоронних органів було подано
ОСОБА_2 лише під час слухання справи в
суді, а саме у вересні 2014 року (а.с. 51-52).

Натомість, позивачем-відповідачем
ОСОБА_5 було надано суду копії Актів від
28.11.2014 року, 02.12.2014 року, 04.12.2014 року,
09.12.2014 року, 16.12.2014 року, з яких
вбачається, що ОСОБА_2 жодного разу не
з'являвся на зустріч для спілкування з
сином, у часи, встановлені згідно
висновку Служби у справах дітей, що
свідчить про факт свідомого ухилення
відповідача-позивача від виконання
своїх батьківських обов`язків по
вихованню свого сина (а.с. 167-173).

За клопотанням сторін, в судовому
засіданні були допитані свідки.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12,
сімейний лікар ОСОБА_7 та вихователь
ДНЗ ОСОБА_8 в судовому засіданні
підтвердили відсутність відповідача у
житті та вихованні дитини, ухилення
відповідача від виконання свого
обов'язку по забезпеченню для дитини
необхідного харчування, медичного
догляду, лікування дитини, що
відповідач-позивач не спілкуються з
дитиною в обсязі, необхідному для її
нормального самоусвідомлення, що
відповідач-позивач самоусунувся від
виховання сина, не надає дитині доступу
до культурних та інших духовних
цінностей, не сприяє засвоєнню нею
загальновизнаних норм моралі, не
виявляє інтересу до внутрішнього світу
дитини, не створює умов для отримання
нею освіти, що негативно впливає на її
фізичний розвиток, як складову
виховання.Вихованням дитини, її
розвитком займається мати, дідусь та
бабуся по материнській лінії.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, що є батьками
відповідача-позивача, дали свідчення,
що ОСОБА_2 постійно проживав разом з
ОСОБА_5 в її будинку, де вони навідували
їх сім'ю. Проте, свідок ОСОБА_14 та
відповідач ОСОБА_2 не змогли достеменно
згадати, якого кольору стіни, які меблі
та чи є гардини в дитячій кімнаті.

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_13,
ОСОБА_17 надавали плутанні свідчення, на
поставленні запитання відповідали,
суперечачи один одному, та не змогли
підтвердити передачу відповідачем
коштів на утримання дитини, а також
факт постійного проживання ОСОБА_2 з
ОСОБА_5 за її адресом. Тому суд критично
ставиться до показів даних свідків.

Таким чином, аналізуючи наведені
обставини та надані на їх
підтвердження докази, пояснення
свідків, враховуючи обставин, що
стосуються життя дитини, відсутність
її психологічного та емоційного
зв'язку з відповідачем, небажання
спілкуватися з відповідачем та
відсутність психологічного та
емоційного зв'язку з ним, суд дійшов
висновку про те, що відповідач-позивач
ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків, не піклується
про фізичний і духовний розвиток
неповнолітнього ОСОБА_6, його навчання,
підготовку до самостійного життя,
поклавши зазначені обов'язки виключно
на позивача-відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
"Про охорону дитинства" виховання в
сім'ї є першоосновою розвитку
особистості дитини. На кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов'язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Згідно з ч. 2 ст. 157 СК України той із
батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України
передбачено, що батьки або один з них
можуть бути позбавлені батьківських
прав, якщо буде встановлено, що вони
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з п.п. 15, 16 роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
березня 2007 року № 3 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" (зі змінами)
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток, як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Ухилення від виконання юридичного
обов'язку - це завжди акт свідомої
поведінки, оскільки особа має реальну
можливість його виконати, але не вчиняє
до цього жодних дій.

Оцінивши в сукупності наявні у справі
докази, суд дійшов до висновку про
доведеність факту ухилення
відповідача від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини, що є
підставою для позбавлення ОСОБА_2
батьківських прав щодо ОСОБА_6

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач стверджує, що має велике
бажання виховувати свою дитину, однак,
не довів жодних обставин, з яких можна
зрозуміти, що відповідач виявляє
батьківську турботу та любов до дитини.

Коли позивач-відповідач звернулася до
відповідача-позивача за дозволом, щоб
разом з сином відвідати родичів за
кордоном, він виявив матеріальну
зацікавленість і надав такий дозвіл
лише після виплати йому коштів та
змусивши позивача-позивача надати йому
письмову розписку про те, що вона не має
претензій до ОСОБА_2 щодо батьківських
прав на спільну дитину та про те, що він
піклується про моральний та фізичний
розвиток дитини (а.с. 112).

Оцінивши зібрані й досліджені в
судовому засіданні докази в їх
сукупності, суд вважає встановленим, що
ОСОБА_2 своєю винною поведінкою
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини, що
встановлено в судовому засіданні та
дає підстави суду для задоволення
позову.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2,
оскільки вимоги його безпідставні та
не знайшли свого підтвердження в ході
судового розгляду справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача-позивача на користь
позивача-відповідача слід стягнути 243
грн. 60 коп. судового збору.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 19, 150, 157, 164-167, 171, 214 СК України, ст. 12
Закону України "Про охорону дитинства",
п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 березня 2007 року № 3
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав", ст.ст. 10,
11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю
Служби у справах дітей Вінницької
міської ради, про позбавлення
батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав
щодо його сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_5, за участю Служби у справах
дітей Вінницької міської ради, про
усунення перешкод у спілкуванні та
вихованні дитини батьком та визначення
участі у вихованні дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп. судового
збору.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд
Вінницької області протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя: