У х в а л а

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання правочину недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 8 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування, за яким
він подарував відповідачу Ѕ частини
будинку АДРЕСА_1. Позовні вимоги
мотивував тим, що такий договір ним
було вчинено під впливом тяжкої
обставини та на вкрай невигідних для
нього умовах.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 6 травня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 8 липня

2014 року рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 6 травня 2014 року скасовано,
позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ
частини будинку АДРЕСА_1, укладений 15
липня 2009 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 8 липня 2014
року скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і залишити в силі
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 6 травня
2014 року, яке було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що умови оскаржуваного договору вкрай
невигідні для позивача, який позбавив
себе єдиного житла, причому відчужив
його безоплатно, чим скористалася
відповідач.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитись не можна,
оскільки ці висновки суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у
справі рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені ст. 216 цього
Кодексу. Сторона, яка скористалася
тяжкою обставиною, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки і
моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку
з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах,
характеризуються тим, що особа їх
вчиняє добровільно, усвідомлює свої
дії, але вимушена це зробити через
тяжкі обставини.

Отже, для визнання угоди недійсною з
передбачених ст. 233 ЦК України підстав
одночасно має бути встановлено
існування впливу на волевиявлення
особи тяжкої для неї обставини і вкрай
невигідні умови договору.

Судом установлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі у
період із 2000 року до 2011 року, під час
перебування у шлюбі, а саме -

7 грудня 2004 року, придбали будинок
АДРЕСА_1

15 липня 2009 року ОСОБА_3 подарував
належну йому Ѕ частину спірного
будинку ОСОБА_4

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдарованого
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

За умовами договору дарування у
обдарованого ніяких обов'язків по
відношенню до дарувальника не виникає.

При вирішенні спору, суд апеляційної
інстанції у порушення вимог

ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України на вказані
положення закону уваги не звернув, не
встановив та не зазначив у рішенні у
чому конкретно полягають вкрай
невигідні умови договору дарування для
ОСОБА_3, посилаючись на наявність
судових рішень про стягнення з
позивача грошових коштів та
позасудових майнових претензій до
нього, суд не зазначив, який зв'язок
існує між ними та тяжкими обставинами,
під впливом яких укладено угоду. При
цьому судом апеляційної інстанції
взагалі не враховано, що судові рішення
про стягнення з ОСОБА_3 грошових сум
ухвалені після вчинення оскаржуваного
договору дарування.

Також безпідставним є посилання
апеляційного суду на факт відчуження
позивачем єдиного житла, оскільки
відповідно до довідки ТОВ «Наш
добробут» № 970 від 3 липня 2014 року,
ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у
квартирі АДРЕСА_2

Наведене свідчить про те, що
апеляційний суд дійшов
необґрунтованого й помилкового
висновку щодо визнання договору
дарування, укладеного між сторонами,
недійсним.

Натомість, з'ясувавши обставини справи
та давши належну оцінку зібраним
доказам, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
безпідставності вимог ОСОБА_3, оскільки
позивачем не доведено та не надано
жодного належного й допустимого доказу
про вчинення оскаржуваного правочину
під впливом тяжкої для позивача
обставини і на вкрай невигідних умовах.

Крім того, судом першої інстанції
правильно зазначено про попущення
ОСОБА_3 строку звернення до суду із
даним позовом, про застосування якого
відповідачем було заявлено відповідне
клопотання.

Ураховуючи те, що апеляційним судом
помилково скасовано рішення суду
першої інстанції, ухвалене згідно із
законом, рішення апеляційного суду на
підставі ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням у силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 8 липня 2014
року скасувати.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 6 травня
2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук