№ апеляційного провадження:22-ц/796/
8819/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Лозинська М.І. Доповідач у
суді апеляційної інстанції:
Лапчевська О.Ф.АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

Головуючого - судді Лапчевської О.Ф.

Суддів Корчевного Г.В.,
Шебуєвої В.А.,

при секретарі Мішкіній А.В.

за участю: представника позивача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційні скарги
ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності
в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 26 травня 2014 року

У справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про стягнення коштів та за
зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання попереднього
договору дійсним, визнання недійсним
договору поруки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 26 травня 2014 року у
задоволенні первісного та зустрічного
позову відмовлено. /а.с. 194-195/

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності
в інтересах ОСОБА_5 подала апеляційну
скаргу на рішення суду посилаючись на
його незаконність та
необґрунтованість. Вважає, що судом
першої інстанції не повно з'ясовані
обставини справи, не враховано що
ОСОБА_7 зобов'язався перед ОСОБА_6
виступити поручителем за повернення
ОСОБА_5 40 000, 00 грн., але такий обов'язок
остання на себе не брала, оскільки як
вбачається з п. 1 попереднього договору,
укладеного 11.07.2012 р. між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 сторони домовились про намір
укласти договір купівлі-продажу
квартири 26 в будинку 9 у провулку
Чеховському в м. Києві, яка належала
ОСОБА_5 на праві власності. Крім того,
зазначила, що ОСОБА_6 завідомо вказав в
договорі не вірну адресу свого
проживання, що є підставою недійсності
договору поруки у відповідності до ч. 1
ст. 215 ЦК України, а ОСОБА_5 про укладення
вказаного договору повідомлена не
була. З урахуванням викладеного
просила рішення суду в частині відмови
у задоволенні зустрічного позову
скасувати та ухвалити нове в цій
частині про задоволення зустрічних
позовних вимог.

ОСОБА_6 також звернувся з апеляційною
скаргою на рішення суду посилаючись на
його незаконність та
необґрунтованість. Вважає, що судом
першої інстанції не вірно застосовано
норму матеріального права, зокрема, до
спірних правовідносин мали б
застосовуватись ч. 1-3 ст. 635 ЦК України, а
не положення ч. 4 ст. 635 ЦК України щодо
договору про наміри. Крім того,
зазначив, що попередній договір
купівлі-продажу квартири від 22 липня 2012
р., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 мав
бути укладений у письмовій формі з
наступним нотаріальним посвідченням,
якого не відбулось в подальшому, тому у
відповідності до ст. 220 ЦК України, він є
нікчемним договором, із застосуванням
юридичних наслідків, пов'язаних з його
недійсністю - поверненням грошових
коштів у розмірі 40 000 грн. З урахуванням
викладеного в апеляційній скарзі
просив рішення скасувати в частині
відмови у задоволенні його позовних
вимог та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника позивача, яка з'явилась у
судове засідання, дослідивши доводи
апеляційних скарг, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження, вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_4, подана в інтересах
ОСОБА_5 підлягає відхиленню, апеляційна
скарга ОСОБА_6 частковому задоволенню,
а рішення скасуванню в частині відмови
у задоволенні первісного позову, на
підставі наступного.

Судом встановлено, що 11.07.2012 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір,
предметом якого визначені зобов'язання
сторін в строк до 12 жовтня 2012 року
включно укласти основний договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та
нотаріально його посвідчити у порядку,
встановленому законом. /а.с. 36-37/

П. 10.1 вказаного договору зазначено, що
на підтвердження намірів щодо його
укладення покупець передав, а
продавець прийняв гарантійну суму у
розмірі 40 000 грн., що еквівалентно 5 000
доларам США.

Відповідно до договору поруки від
11.07.2012 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_7
поручився перед ОСОБА_6 за повернення
ОСОБА_5 зазначеної гарантійної суми.
/а.с. 38/

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції
виходив з вимог ч. 4 ст. 635 ЦК України про
те, що договір про наміри, якщо в ньому
немає волевиявлення сторін щодо
надання йому сили попереднього
договору, не вважається попереднім
договором, зазначивши, що сторони лише
домовились укласти договір
купівлі-продажу у майбутньому,
визначивши п.п. 10.2, 10.3 договору підстави
повернення гарантійної суми та сплату
неустойки в разі його не укладення, та
зазначивши, що договір купівлі-продажу
не було укладено з вини ОСОБА_6, тому
його позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

За змістом ст. 635 ЦК України, попереднім
є договір, сторони якого зобов'язуються
протягом певного строку (у певний
термін) укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором, а
договір про наміри (протокол про наміри
тощо), якщо в ньому немає волевиявлення
сторін щодо надання йому сили
попереднього договору, не вважається
попереднім договором.

Так, за змістом попереднього договору
від 11.07.2012 р. / а.с.36-37/, сторони виклали
взаємні зобов'язання та терміни їх
виконання, зокрема п. 1 вказаного
договору передбачено строк підпису
основного договору, який сторони
зобов'язуються укласти в майбутньому,
його нотаріальне посвідчення та
державна реєстрація - до 12.10.2012 р.

У відповідності до абз. 4 ч. 1 ст. 635 ЦК
України, попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору.

Попереднім договором передбачено
зобов'язання укласти в майбутньому
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, який у відповідності до ст. 657
ЦК України укладається у письмовій
формі, та підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Суд першої інстанції, помилково,
встановивши, що укладений попередній
договір є лише договором про наміри, не
звернув уваги також на відсутність
нотаріального посвідчення вказаного
договору, тому прийшов до
необґрунтованого висновку про те, що
гарантійна сума, передана на виконання
договору про наміри є неустойкою,
невірно визначивши матеріальне право,
що підлягало застосуванню до спірних
правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у
разі недодержання сторонами вимоги про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

За змістом ч. 1 та 5 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює правових
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину.

Відповідно до п. 10.1 на підтвердження
обов'язків за попереднім договором
/а.с.36 зворот/, покупець передав, а
продавець прийняв гарантійну суму у
розмірі 40 000 грн., в момент підписання
вказаного договору.

Разом з тим, ОСОБА_6 заявлено позовну
вимогу про стягнення з ОСОБА_5 грошових
коштів у розмірі 39 500 гривень.

Також, ОСОБА_6 заявлено позовну вимогу
про стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_5
солідарно на його користь 500 грн., у
відповідності до п. 2.1 договору поруки.

Таким чином, оскільки суд обмежений
позовними вимогами, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6
та стягнення на його користь з ОСОБА_8
грошових коштів у розмірі 39 500 гривень.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5, то відсутні
підстави для визнання договору поруки
недійсним, оскільки для ОСОБА_8
вказаний договір юридичних наслідків
не створив. Крім того, не може бути
визнаний недійсним договір поруки,
вчинений для забезпечення зобов'язання
за нікчемним договором
купівлі-продажу, оскільки відповідно
до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне
зобов'язання не підлягає забезпеченню.
Недійсність основного зобов'язання
(вимоги) спричиняє недійсність
правочину щодо його забезпечення.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5, не спростовують та
містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє на
підставі довіреності в інтересах
ОСОБА_5, - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, -
задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 26 травня 2014 року, - в
частині позову ОСОБА_6 скасувати, та
постановити в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
частково, стягнувши з ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої: Російська
Федерація, АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого: АДРЕСА_3
грошові кошти у розмірі 39 500, 00 (тридцять
дев'ять тисяч п'ятсот) гривень та
судовий збір за розгляд справи в суді
першої інстанції у розмірі 395 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: