Справа № 490/3229/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

резолютивна частина

06 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого -
судді Подзігун Г.В.

при секретарі -
Голубашенко Т.О.

за участю позивача -
ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідачів -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання майна
спільною сумісною власністю, визнання
права власності.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Скасувати накладений ухвалою суду від
14.03.2014 року захід забезпечення позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання права власності на квартиру
та зняти арешт з квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ
Г.В.ПОДЗІГУН

Справа №490/3229/14-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого -
судді Подзігун Г.В.

при секретарі -
Голубашенко Т.О.

за участю позивача -
ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідачів -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання майна
спільною сумісною власністю, визнання
права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_4, в якому просила визнати
спільною сумісною власністю її та
ОСОБА_7 двокімнатну квартиру №14,
загальною площею 50,9 кв.м., житловою
площею 28,3 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1
та визнати за нею право власності на 1/2
частину вищевказаної квартири.

Позивач та її представник в судовому
засіданні вимоги позову підтримали,
посилаючись на придбання спірної
квартири ОСОБА_7 за час проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
ОСОБА_1, внаслідок чого це майно є
спільною сумісною власністю вказаних
осіб. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7
помер, просили визнати за ОСОБА_1 право
власнсоті на 1/2 частину вказаної
квартири.

Представник відповідачів вимоги
позову не визнав, посилаючись на те, що
на момент придбання спірної квартири
ОСОБА_7 перебував в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_8, який був припинений
13.07.1999 року. При цьому шлюб з позивачкою
ОСОБА_7 уклав лише 20.08.1999 року.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
доводи позову, дослідивши письмові
докази, судом встановлені наступні
факти та відповідні ним
правовідносини.

20 серпня 1999 року був зареєстрований
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_7 від
першого шлюбу з ОСОБА_8, який був
припинений 13.07.1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер та після його
смерті відкрилась спадщина, яку
прийняли спадкоємці першої черги
дружина ОСОБА_1 та діти ОСОБА_5, ОСОБА_4

Як пояснила в судовому засіданні
позивачка, з березня 1994 року вона
перебувала у фактично шлюбних
відносинах з ОСОБА_7 За час їх
спільного проживання 01.09.1995 року за
спільні грошові кошти була придбана
двокімнатна квартира АДРЕСА_1, право
власності на яку було оформлено на ім'я
ОСОБА_7 Оскільки вказана квартира є їх
спільною сумісною власністю просила
визнати за нею право власності на 1/2
частину даної квартири.

Однак з позицією позивачки погодитися
не можна виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.112 ЦК України, що діяв на
момент виникнення спірних
правовідносин, майно може належати на
праві спільної власності двом або
більше особам (спільна сумісна
власність).

При цьому діючим на той час
законодавством були чітко визначені
підстави набуття права спільної
сумісної власності. До таких
відносилась ст.22 КпШС України та ст.16
Закону України "Про власність", згідно
яких майно, що придбане подружжям за
час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності. Спільною
сумісною власністю визнавалось також
майно, що придбано в результаті
спільного труда членів сім'ї та майно
членів крестьянського фермерського
господарства (ч.1 ст.17 та ч.2 ст.18 Закону
україни "Про власність".)

Як встановлено в ході розгляду справи,
на момент придбання квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_7 перебував в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_8, який був припинений в
силу ст. 44 КпШС України в редакції 1969
року, в момент реєстрації актового
запису про розірвання шлюбу за №361, що
вчинений Центральним районним
відділом реєстрації актів
громадянського стану м.Миколаєва 13.07.1999
року. Крім того судом встановлено, що в
цей період він проживав з першою
дружиною по АДРЕСА_1

Доказів на підтвердження існуючої між
нею та ОСОБА_7 угоди про створення
спільної сумісної власності на
вищевказану квартиру позивачкою суду
не надано.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку, що квартира АДРЕСА_1 не є
спільною сумісною власністю позивачки
та ОСОБА_7 За такого в задоволенні
позовних вимог в цій частині, а також в
частині вимог про визнання за ОСОБА_1
права власності на 1/2 частину цієї
квартири (які є походними від вимог про
визнання майна спільною сумісною
власністю), задоволені бути не можуть.

За такого суд дійшов висновку, що
в задоволенні позову слід відмовити за
безпідставністю його вимог.

При цьому згідно вимог ч.6 ст.154 ЦПК
України якщо у задоволенні позову було
відмовлено, провадження у справі
закрито, або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили.

Тому слід скасувати накладений
ухвалою суду від 14.03.2014 року захід
забезпечення позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання права
власності на квартиру та зняти арешт з
квартири АДРЕСА_1.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України
судовий збір сплачений при подачі
позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Скасувати накладений ухвалою суду від
14.03.2014 року захід забезпечення позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання права власності на квартиру
та зняти арешт з квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ
Г.В.ПОДЗІГУН