У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Кафідової О.В.,
Парінової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Виконавчого комітету Миколаївської
міської ради про визнання недійсним
ордера, виселення та визнання права
користування спірною кімнатою, за
касаційною скаргою Виконавчого
комітету Миколаївської міської ради на
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 09 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, Виконавчого комітету
Миколаївської міської ради про
визнання недійсним ордера, виселення
та визнання права користування спірною
кімнатою, посилаючись на те, що вона
проживає у кімнаті №? 523 гуртожитку по
АДРЕСА_1. Вказана кімната
розташована на 5-му поверсі цього
гуртожитку. Позивач спільно з іншими
мешканцями 5-го поверху гуртожитку
користувалися приміщенням, яке
розташоване на сходовій клітинці та на
поверховому плані зазначено за № 31 -
кімната відпочинку, усі вони зберігали
там свої речі, тобто фактично
використовували його як комору.

20 липня 2010 року виконком Миколаївської
міськради видав на ім'я ОСОБА_4 ордер №
41 серії 000368 на вселення у вказане
приміщення, як у житлову кімнату № 533,
на сім'ю складом із трьох осіб: ОСОБА_4,
її чоловік ОСОБА_5 та їх неповнолітній
син ОСОБА_6

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не
відноситься до пільгової категорії
осіб, що потребують першочергового
поселення у гуртожиток, а приміщення,
на яке було видано вказаний ордер, не є
житловим, а тому має знаходитись у
спільному користуванні мешканців 5-го
поверху гуртожитку, в якому проживає
позивач, крім цього, ордер за своєю
формою не відповідає вимогам
законодавства, ОСОБА_3 просила:

Рішенням Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 29 квітня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 09 липня
2014 року рішення Корабельного
районного суду м. Миколаєва від 29
квітня 2014 року в частині відмови у
задоволенні вимог про визнання ордера
недійсним скасовано та в цій частині
ухвалено нове рішення, яким визнано
недійсним ордер № 41 серії 000368, виданий
Виконавчим комітетом Миколаївської
міської ради 20 липня 2010 року ОСОБА_8 на
склад сім`ї з трьох осіб на жиле
приміщення № 533 по АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі Виконавчий комітет
Миколаївської міської ради просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Частково скасовуючи рішення суду
першої інстанції та ухвалюючи нове
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання недійсним ордера,
апеляційний суд указував на те, що
ордер видано на приміщення яке не є
житловим.

Однак з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату
відповідно до закону. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно із ст. 8 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожен має право на повагу до його
приватного і сімейного життя, до житла
і до таємниці кореспонденції. Органи
державної влади не можуть втручатися у
здійснення цього права інакше ніж
згідно із законом і коли це необхідно в
демократичному суспільстві в
інтересах національної і громадської
безпеки або економічного добробуту
країни, з метою запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або з метою захисту
прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Статтею 6 ЖК України передбачено, що
жилі будинки і жилі приміщення
призначаються для постійного
проживання громадян, а також для
використання у встановленому порядку
як службових приміщень і гуртожитків.
Правовий режим гуртожитків
урегульовано главою 4 цього Кодексу.

За змістом ст. 127 ЖК України для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.
Під гуртожитки надаються спеціально
споруджені або переобладнані для цієї
мети жилі будинки.

Згідно зі ст. 129 ЖК України на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний
ордер, який є єдиною підставою для
вселення на надану жилу площу.

Установлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1
знаходиться в комунальній власності.

ОСОБА_3 проживає у кімнаті № 523, яка
розташована на 5-му поверсі гуртожитку
по АДРЕСА_1, який перебуває у
комунальній власності м. Миколаєва.

ОСОБА_4, починаючи з 1994 року, проживала у
кімнаті № 721 житловою площею 16,5 кв. м
цього гуртожитку разом зі своїми
батьками: ОСОБА_9, ОСОБА_10 та сестрою
ОСОБА_11

У 2009 році ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з
ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_1 в них
народився син - ОСОБА_10.

Станом на початок 2010 року фактично у
цій кімнаті проживало шестеро осіб.

01 квітня 2010 року ОСОБА_9 звернулася до
міського виконавчого комітету із
заявою про вирішення житлового питання
(а. с. 30).

15 квітня 2010 року директор КЖЕП-24
звернувся до першого заступника
міського голови з клопотанням про
виділення додаткової кімнати для сім'ї
ОСОБА_9 (а.с. 28).

11 травня 2010 року заступник міського
голови направив листа директору КЖЕП-24
у якому він не заперечував в наданні
ОСОБА_9 додаткової кімнати №
533 у вказаному гуртожитку (а. с. 27).

20 липня 2010 року ОСОБА_4 видано ордер
серії 000368 на кімнату № 533 зазначеного
гуртожитку на сім'ю з трьох осіб (а. с. 26).

Згідно з листами міського голови від 25
липня 2011 року та КЖЕП-24 у гуртожитку по
АДРЕСА_1 не передбачені комори,
зазначені приміщення є житловими та
рахуються як кімнати відпочинку, тому
рішення щодо надання кімнатам
відпочинку статусу житлових не
приймалися (а. с. 63, 67).

20 липня 2010 року ОСОБА_4 видано ордер № 41
на вселення у кімнату № 533 гуртожитку
по АДРЕСА_1.

У спірній кімнаті зареєстрована та
проживає ОСОБА_4 разом зі своїми
неповнолітніми дітьми: ОСОБА_10, 2010 року
народження, та ОСОБА_7, 2011 року
народження.

Пунктом 12 Примірного положення про
гуртожитки визначено, що жила площа в
гуртожитку надається в розмірі не
менше 6 кв. м на одну особу.

Кімната в якій одноособово проживає
позивач, має житлову площу 12,5 кв. м,
тобто розмір житлової площі, якою
користується позивач, відповідає
вимогам, визначеним вищенаведеними
нормами.

Отже, установивши, що спірна кімната є
житловою, а раніше фактично
використовувалася як комора для
зберігання речей осіб, які проживають
на поверсі, та те, що надання ордера
відповідачу не порушує житлові умови
позивача, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Виконавчого комітету
Миколаївської міської ради
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 09 липня
2014 року скасувати, рішення
Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 29 квітня 2014 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик Судді:
М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

І.К. Парінова