КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/9338/14-ц
Провадження № 2/520/5447/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_2

до комунальної установи «Одеський
обласний госпіталь інвалідів

Великої Вітчизняної війни»

про поновлення на роботі та стягнення
виплат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до КУ
«Одеський обласний госпіталь
інвалідів Великої Вітчизняної війни»,
в якому просила поновити її на роботі
на посаді буфетниці та стягнути на її
користь передбачені трудовим
законодавством виплати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2
посилається на те, що 17 червня 2014 року
її було прийнято на роботу у КУ
«Одеський обласний госпіталь
інвалідів Великої Вітчизняної війни»
на посаду буфетниці.

Позивачка також вказує, що у неї
виникли конфліктні та недоброзичливі
відносини із заступником директора
госпіталю ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_2
зробила їй зауваження з приводу
неналежного санітарного стану на кухні
госпіталю. Крім цього, за твердженням
ОСОБА_2, охоронець госпіталю ОСОБА_4
примушував позивачку вступити із ним у
статеві стосунки, а у разі її відмови
погрожував звільнити її.

ОСОБА_2 стверджує, що охоронець ОСОБА_4
реалізував свої погрози 27 червня 2014
року, коли позивачка приїхала на
роботу, зав. відділенням ОСОБА_3 не
допустила позивачку до роботи та
повідомила, що ОСОБА_2 звільнена з
роботи, оскільки згідно доповідної
охоронця ОСОБА_4 позивачка вкрала у
госпіталю сумку із продуктами та
передала її своєму чоловікові.

ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 вимусила її
написати заяву про звільнення за
власним бажанням з 1 липня 2014 року. В
подальшому 8 липня 2014 року позивачка
одержала повідомлення з
профспілкового комітету про те, що 9
липня буде розглядатися питання про її
звільнення. Через неможливість
позивачки з'явитися засідання було
перенесене на 16 липня 2014 року та лише 22
липня 2014 року ОСОБА_2 одержала листа, в
якому її повідомили про звільнення за
прогул без поважної причини.

Будучи незгодною із таким звільненням,
ОСОБА_2 звернулася до суду із даним
позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_2 наполягала
на задоволенні позову.

Представник відповідача у судове
засідання з'явився, позов не визнав. У
наданому суду письмовому запереченні
вказував, що наказом головного лікаря
КУ «Одеський обласний госпіталь
інвалідів Великої Вітчизняної війни»
№ 105-к від 16.07.2014 року за згодою
профспілкового комітету позивачку у
повній відповідності до чинного
трудового законодавства було
звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_2,
представника відповідача, показання
свідків, дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
наказом № 93-к від 17.06.2014 року ОСОБА_2 на
підставі її заяви від 17.06.2014 року було
прийнято на посаду молодшої медсестри -
буфетниці з випробувальним строком 2
місяці (а.с. 45, 46).

Наказом головного лікаря КУ «Одеський
обласний госпіталь інвалідів Великої
Вітчизняної війни» № 105-к від 16.07.2014
року (а.с. 29) за згодою профспілкового
комітету (протокол № 3 від 16 липня 2014
року, а.с. 27-28) позивачку було звільнено
з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогул без поважної причини.

З табелю обліку робочого часу (а.с. 36)
вбачається, що ОСОБА_2 працювала за
графіком дві доби через дві доби та
повинна була виконувати свої трудові
обов'язки 29 та 30 червня 2014 року, однак у
ці дні на роботі була відсутня, у
зв'язку із чим 01 та 02 липня 2014 року
завідуюча терапевтичним відділенням
ОСОБА_5 склала відповідні рапорти на
ім'я головного лікаря (а.с. 30, 31).

У судовому засіданні ОСОБА_2 не
заперечувався факт її відсутності на
робочому місті 29 та 30 червня 2014 року,
при цьому доказів поважності
неприбуття на роботу позивачкою не
було надано ні роботодавцю, ні суду в
порушення вимог ст. 60 ЦПК під час
розгляду справи.

З акту від 16.07.2014 року (а.с. 44) вбачається,
що ОСОБА_2 відмовилася надати письмові
пояснення з приводу відсутності на
робочому місті 29 та 30 червня 2014 року.

Згідно вимог ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Подання власника або уповноваженого
ним органу має розглядатися у
присутності працівника, на якого воно
внесено.

Розгляд подання у разі відсутності
працівника допускається лише за його
письмовою заявою. За бажанням
працівника від його імені може
виступати інша особа, у тому числі
адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

Судовим розглядом встановлено, що
головний лікар КУ «Одеський обласний
госпіталь інвалідів Великої
Вітчизняної війни» 04.07.2014 року
звернувся до первинної профспілкової
організації із поданням про розгляд
питання про звільнення ОСОБА_2 за
прогули (а.с. 32).

Імперативні приписи ст. 43 КЗпП України
зобов'язують первинну профспілкову
організацію відкласти засідання якщо
працівник або його представник не
з'явився в межах п'ятнадцятиденного
строку.

У повній відповідності до вимог ст. 43
КЗпП України розгляд подання з
проханням про отримання згоди на
звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст. 40 КЗпП
України членами профкому було
перенесено та в подальшому
розглядалося 16 липня 2014 року за участю
позивачки ОСОБА_2 (а.с. 27, 28).

Згідно акту від 16.07.2014 року ОСОБА_2 було
запропоновано одержати заробітну
плату за фактично відпрацьований час,
однак ОСОБА_2 від підпису та одержання
грошей в сумі 583,40 грн. відмовилася (а.с.
33).

Згідно п. 4.2 Інструкції «Про порядок
ведення трудових книжок працівників»,
затвердженої спільним наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.93р. № 58 якщо
працівник відсутній на роботі в день
звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

До позовної заяви позивачкою ОСОБА_2
було додано копію листа КУ «Одеський
обласний госпіталь інвалідів Великої
Вітчизняної війни» від 16.07.2014 року № 361,
в якому ОСОБА_2 запропоновано з'явитися
за трудовою книжкою, або надати згоду
на її пересилання поштою, а також
повідомлено про звільнення із наданням
копії відповідного наказу (а.с. 8).

За трудовою книжкою ОСОБА_2 з'явилася
13.08.2014 року та одержала її у цей же день,
про що свідчить її особистий підпис
(а.с. 37).

З урахуванням того, що ОСОБА_2 була
відсутня на роботі у день звільнення,
за відсутності письмової вимоги (згоди)
позивачки щодо пересилання їй трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу, у відповідача були відсутні
правові підстави для такого
пересилання. А тому, судом не
встановлено порушення відповідачем
вимог чинного законодавства при видачі
ОСОБА_2 трудової книжки.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

В порушення вимог вказаної вище
ст. 60 ЦПК України позивачка не надала
суду належних доказів на підтвердження
фактів поважності причин її неявки на
роботу 29 та 30 червня 2014 року, а саме: не
допуску її до роботи у ці дні ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, у судовому засіданні був допитаний
в якості свідка ОСОБА_6, який, як було
з'ясовано судом, і є «чоловіком»
позивачки, ветераном Великої
Вітчизняної війни, про якого йшлося в
позовній заяві. Судом було встановлено,
що свідок ОСОБА_6 у шлюбних відносинах
із позивачкою не перебуває, не є її
чоловіком, він є одинокою людиною
похилого віку, у квартирі якого мешкає
позивачка ОСОБА_2 Про всі обставини
справи йому відомо зі слів позивачки, а
тому суд критично оцінює його
пояснення.

Фактично його пояснення зводилися до
того, що ОСОБА_2 є порядною людиною, а
тому, на думку свідка, не могла нічого
вкрасти на роботі та дуже
відповідально ставилася до виконання
своїх трудових обов'язків, проте надана
свідком характеристика моральних
якостей позивачки правового значення
для вирішення даного спору не має.

Свідок ОСОБА_7 (знайома ОСОБА_6.),
яка лікувалася у госпіталі, пояснила
суду, що востаннє вона бачила ОСОБА_2 на
роботі 27 червня 2014 року, оскільки 28
червня 2014 року в неї закінчувався строк
лікування та цього дня вона поїхала
додому, а тому будь-яких пояснень з
приводу перебування чи відсутності
ОСОБА_2 на роботі 29 та 30 червня 2014 року
суду надати не могла.

Підсумовуючи вищенаведене, суд
зазначає, що наявні в матеріалах справи
документи та надані сторонами під час
розгляду справи докази свідчать, що
звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі
п. 4 ст. 40 КЗпП України є обґрунтованим
та було здійснено відповідачем із
додержанням вимог чинного трудового
законодавства, а тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

У зв'язку із відмовою у
задоволенні позову, оскільки позивачку
звільнено від сплати судового збору,
судові витрати слід віднести на
рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Комунальної установи «Одеський
обласний госпіталь інвалідів Великої
Вітчизняної війни» про поновлення на
роботі та стягнення виплат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Петренко В. С.