Справа № 343/1673/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2454/2014
Головуючий у 1 інстанції Керніцький
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Девляшевського
В.А.,

суддів: Малєєва
А.Ю., Меленко О.Є.,

секретаря: Яковин
М.Я.,

з участю:
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3;

представників ОСОБА_4: ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про відшкодування майнової
шкоди, завданої недостачею
товаро-матеріальних цінностей, за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 на рішення Долинського
районного суду від 23 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 пред'явила
позов до ОСОБА_2 про відшкодування
майнової шкоди, завданої недостачею
товаро-матеріальних цінностей. Позовні
вимоги обґрунтовано тим, що між нею та
ОСОБА_2 було укладено трудовий договір
від 12.02.2013 року, згідно якого остання
зобов'язалась працювати продавцем та
бути матеріально-відповідальною
особою. 27.04.2014 року ОСОБА_2 повідомила
про своє звільнення, у зв'язку з чим
позивач ініціювала проведення
інвентаризації, однак відповідач
відмовилася від участі у її проведенні.
За результатами проведеної
інвентаризації було встановлено
недостачу товаро-матеріальних
цінностей у розмірі 13407,75 грн.
Посилаючись на те, що в добровільному
порядку ОСОБА_2 відмовляється
сплачувати вищезазначену суму, просила
позов задовольнити.

Рішенням Долинського районного суду
від 23 жовтня 2014 року позов задоволено
частково. Постановлено стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 8000 грн в
рахунок відшкодування майнової шкоди
завданої недостачею
товаро-матеріальних цінностей та 243,60
грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням,
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, у якій посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. Судом не було
враховано того, що відповідач не
укладала договору про повну
матеріальну відповідальність в
порядку ст. 135-1 КЗпП України, а тому не є
матеріально-відповідальною особою.
Також, на думку апелянта, поза увагою
суду залишилось те, що позивач не
створив працівникам магазину
самообслуговування належні умови
роботи для недопущення крадіжок, а саме
не обладнав магазин приладами
відеоспостереження та сигналізації.
Окрім того, зазначає апелянт, судом
також не враховано і те, що в магазині
працювали і інші продавці, які теж
могли допустити недостачу товарів.
Представник ОСОБА_2 також звертає увагу
на те, що позивачем був порушений
порядок проведення інвентаризації,
оскільки при прийнятті на роботу
відповідача та інших працівників,
зокрема продавця ОСОБА_7, жодних
інвентаризацій, передбачених ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Інструкцією по
інвентаризації основних засобів… від
11.08.1994 року, проведено не було. На думку
апелянта, роздруківки з комп'ютерної
програми з переліком товарів, не є
належними доказами про допущену
відповідачем недостачу, оскільки дана
програма не являється касовим
апаратом. Посилаючись на незаконність
та необґрунтованість рішення суду,
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові ОСОБА_4
відмовити.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з
мотивів, наведених у ній. Зазначив
також, що крім ОСОБА_2 в магазині
позивачки прийом та відпуск товару
здійснювали й інші особи, зокрема,
ОСОБА_7 Вказав, що торгівля у магазині
ОСОБА_4 тривала й у ті дні, коли ОСОБА_2
була вихідна або відсутня з інших
причин, однак, при цьому передачі
товару від ОСОБА_2 під звіт іншим особам
не здійснювалась. Ці обставини
представник ОСОБА_2 підтвердив
документально. Вважає, що вина
відповідачки у недостачі товару в
магазині не була доведена. Тому просить
оскаржене рішення як незаконне і
необґрунтоване скасувати, ухвалити
нове рішення про відмову у позові
ОСОБА_4

Представники ОСОБА_4 доводи
апеляційної скарги заперечили. Вони
зазначили, що ОСОБА_4 у зв'язку із
недостатністю знань чинного
законодавства дійсно не було
налагоджено за час роботи відповідачки
належного обліку руху товару в її
магазині. Однак, на їх думку, нестача
товару, який отримувала для реалізації
ОСОБА_2 протягом її роботи в магазині,
актом проведення ревізії по накладних
підтверджена копіями накладних,
підписаних відповідачкою, актом
проведення ревізії по цих накладних та
іншими документами, які надані
апеляційному суду. Представники
позивача пояснили, що на час розгляду
справи апеляційним судом вони можуть
довести загальну суму нестачі товару,
отриманого ОСОБА_2 на меншу суму, ніж
було вказано у позовній заяві, тобто не
13407 грн 75 коп, а 11095 грн 31 коп. Однак,
рішення суду в даній справі вважають
законним, оскільки суд у зв'язку з
недоліками в обліку товарів зменшив
відповідачу суму відшкодування. Тому
просять залишити рішення без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з таких
підстав.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1)чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, 3) які правовідносини
випливають із встановлених обставин, 4)
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в
даній справі не відповідає.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції вважав, що з вини ОСОБА_2 в
магазині позивачки була допущена
нестача товару на суму 13407грн 75 коп, за
яку відповідачка повинна нести
відповідальність, оскільки з нею було
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність.

Однак, на думку колегії суддів
погодитись з таким висновком не можна,
оскільки його зроблено без врахування
важливих обставин.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
при прийнятті ОСОБА_2 на роботу
продавцем магазину, в трудовому
договорі було тільки зазначено, що її
робота передбачає повну матеріальну
відповідальність. Проте, письмового
договору про повну матеріальну
відповідальність, як це передбачено
ст.135-1 КЗпП України та постановою
Держкомпраці та Секретаріату ВЦРПС від
28.12.1977 року, між ОСОБА_2 та підприємцем
ОСОБА_4 не було укладено. Тому
неприпустимо було брати у працівника
одностороннє зобов'язання про
прийняття на себе повної матеріальної
відповідальність. Адже, письмовий
договір про повну матеріальну
відповідальність передбачає
двохсторонні обов'язки сторін, а також
передбачає певну форму звітності
працівника про отримання, відпуск та
збереження товару.

Встановлено, що крім ОСОБА_2 без
оформлення письмового договору про
повну матеріальну відповідальність
відпуск покупцям магазину товарів
здійснював й інший працівник, який
також отримував від постачальників
новий товар. Цей факт підтверджено
доданими до справи документами, і
представниками ОСОБА_4 не
заперечується.

В ч.1 ст.135-2 КЗпП України зазначено, що
при спільному виконанні працівниками
окремих видів робіт, пов'язаних із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском) переданих їм цінностей,
коли неможливо розмежувати
матеріальну відповідальність кожного
працівника і укласти з ним договір про
повну матеріальну відповідальність,
може запроваджуватися колективна
матеріальна відповідальність. Однак,
підприємцем ОСОБА_4 з працівниками
магазину, які приймали товар та
відпускали його покупцям, договір про
колективну матеріальну
відповідальність не укладався. За
відсутності договору про колективну
матеріальну відповідальність, на думку
колегії суддів, неможливо встановити
об'єм матеріальної відповідальності
ОСОБА_2

Посилання представників ОСОБА_4 на те,
що ОСОБА_2 повинна нести матеріальну
відповідальність хоча б за товар, який
вона під час роботи продавцем
отримувала від постачальників по
разовим документам, копії яких надані
апеляційному суду, могло б бути
прийнято до уваги за умови наявності
належного щоденного, щотижневого,
щомісячного або щоквартального обліку
та звітності в магазині позивачки.
Однак, як з'ясовано в засіданнях суду
першої та апеляційної інстанцій такого
обліку та звітності ОСОБА_4 налагоджено
не було. Цю обставину в засіданні
апеляційного суду частково визнано
представниками позивачки, які
ствердили, що в основному відносини
продавця і підприємця базувались на
довірі, і що тільки після звільнення
ОСОБА_2 необхідний облік та звітність
товару було в магазині налагоджено.
Крім того, представники позивачки
пояснили апеляційному суду, що вони
можуть підтвердити допущення ОСОБА_2
нестачі отриманого нею товару на меншу
суму, ніж та, яка вказана у позовній
заяві.

Однак, з цього приводу колегія суддів
зауважує, що незалежно від суми нестачі
товару, яку зазначила б позивачка, за
відсутності визнання її ОСОБА_2 та
недоведеності нестачі належними
документами бухгалтерського обліку (ч.1
ст.135-3 КзПП України) та допустимими
доказами, вимога про стягнення
повністю або частково суми нестачі не
може вважатись обґрунтованою та
доведеною.

В ч.1 ст.130 КЗпП України вказано, що
працівники несуть повну матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
обов'язків.

Згідно ч.1 ст.131 КЗпП України власник
зобов'язаний створити працівникам
умови, необхідні для нормальної роботи
і забезпечення повного збереження
дорученого їм майна. Статтею 138 КЗпП
України обов'язок доказування
наявності умов для покладення
матеріальної відповідальності на
працівника покладено на власника.

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 29.12.1992 з наступними
змінами «Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» роз'яснено, що
виходячи з вимог заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно із
статтями 130, 135-3,137 КЗпП України залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, слід
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно; в
чому полягала вина працівника; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який матеріальний стан
працівника. Якщо шкоду заподіяно
кількома працівниками, в рішенні має
бути зазначено, які конкретно
порушення трудових обов'язків допустив
кожен працівник, ступінь його вини та
пропорційна їй частка загальної шкоди,
за яку до нього може бути застосовано
відповідний вид і межі матеріальної
відповідальності.

Оскільки позивачем не було доведено
вчинення продавцем ОСОБА_2 винних дій,
які призвели до виникнення нестачі
отриманого нею товару, і до отриманого
нею товару мав доступ інший працівник
магазину, то суд першої інстанції в
даному випадку не мав підстави не
тільки для задоволення позову в
повному об'ємі, а й для застосування
ст.137 КЗпП України, тобто для часткового
задоволення позову ОСОБА_4

Приймаючи до уваги вище наведене,
колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції в даній справі ухвалено
рішення з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Тому воно не може бути залишено в силі.
По даній справі є підстави для
ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 218; 307; 309; 313; 319; 324; 325 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від
23 жовтня 2014 року в даній справі
скасувати.

Постановити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про стягнення матеріальної шкоди,
завданої недостачею
товаро-матеріальних цінностей
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
А.Ю. Малєєв

О.Є. Меленко