АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Судової палати з
розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого Болотова Є.В.

суддів:
Білич І.М., Поліщук Н.В

при
секретарі Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільнусправу
за позовом ОСОБА_1 до приватного
акціонерного товариства «Укрпрофтур»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні,

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 на рішення Оболонського
районного суду міста Києва від 03 червня
2014 року,

встановила:

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 03 червня 2014 року позов
ОСОБА_1 до приватного акціонерного
товариства «Укрпрофтур» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненнізадоволено
частково.

Стягнуто з приватного акціонерного
товариства «Укрпрофтур» на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 12 933 грн. 84 коп. В решті позовних
вимог відмовлено. Проведено розподіл
судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове про задоволення
позову в повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

В судовому засіданні представник
апелянта вимоги апеляційної скарги
підтримав.

Представник приватного акціонерного
товариства «Укрпрофтур» проти
апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
на користь позивача підлягає стягненню
12 933 грн. 84 коп. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 з 14 вересня 2005 року працював на
посаді першого заступника Голови
правління «Укрпрофтур».

Наказом від 01 квітня 2011 року № 24-к його
було звільнено з роботи на підставі ст.
38 КЗпП України за власним бажанням.

Остаточний розрахунок сум, що належали
позивачу при звільненні, в межах
неоспорюваних сум, ПАТ «Укрпрофтур»
здійснило 29.07.2011 року.

При звільненні позивача з роботи,
відповідачем не була проведена виплата
усіх сум, що стало підставою для
звернення ОСОБА_1 до суду за захистом
порушених трудових прав.

Так, рішенням Оболонського районного
суду міста Києва від 17.02.2012 року, яке
набрало законної сили, з приватного
акціонерного товариства «Укрпрофтур»
на користь ОСОБА_1 стягнуто недоплачену
премію за перевиконання плану у 2010 році
у сумі 79 400 грн. та 5 000 грн. моральної
шкоди. В решті позовних вимог
відмовлено.

Крім того, рішенням Оболонського
районного суду міста Києва від 28.03.2013
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від
25.07.2013 року, з приватного акціонерного
товариства «Укрпрофтур» на користь
ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
в розмірі 90 593 грн. 65 коп.

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 15.11.2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
міста Києва від 19.03.2014 року, з
приватного акціонерного товариства
«Укрпрофтур» на користь ОСОБА_1
стягнуто недоплачену компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 12 933
грн. 84 коп. Під час розгляду вказаної
справи ухвалою суду від 23.10.2013 року, за
заявою позивача були залишені позовні
вимоги про стягнення з ПАТ
«Укрпрофтур» середнього заробітку за
весь час затримки по день винесення
судового рішення.

Обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_1
зазначав, що в зв'язку із несвоєчасною
виплатою компенсації за невикористану
відпустку у розмірі 12 933 грн. 84 коп.,
товариство зобов'язано виплатити йому
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні, за період з
29.07.2011 року по час винесення рішення
суду.

В суді апеляційної інстанції
представник апелянта пояснив, що
розмір середнього заробітку, який
підлягає до стягнення, становить 938 459
грн. 68 коп.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У пункті 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про судову практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» роз'яснено, що,
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день ухвалення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно виходив із того, що позивач
має право на отримання середнього
заробітку за час затримки розрахунку.

Разом з тим, при визначенні періоду, за
який має бути проведення на користь
позивача стягнення середнього
заробітку, суд першої інстанції
помилково зазначив його початок - 30.07.2011
року, тоді як він починається з 29.07.2011
року. Однак вказана помилка не призвела
до неправильного вирішення справи.

При цьому, судом вірно визначено
кінцевий час періоду, за який має бути
проведення стягнення середнього
заробітку, а саме: 15.11.2013 року (день
винесення судом рішення про стягнення
з ПАТ «Укрпрофтур» на користь ОСОБА_1
недоплаченої компенсації за
невикористану відпустку у розмірі 12 933
грн. 84 коп.).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду про те, що позивач мав
можливість та повинен був, пред'являючи
позов про стягнення недоплаченої
компенсації за невикористану
відпустку у розмірі 12 933 грн. 84 коп.,
одночасно заявити вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати вказаної суми.

Більше того, позивачем вони були
заявлені, однак, за його заявою, ухвалою
суду залишені без розгляду ( а.с. 25 ).

Зазначені фактичні обставини
викликають сумніви в належному
дотриманні позивачем вимог ч. 3 ст. 27 ЦПК
України, та свідчать про наміри
останнього штучно збільшити період
стягнення середнього заробітку.

Таким чином, виходячи із встановленої
рішенням суду від 28.03.2013 року
середньоденної заробітної плати
позивача в розмірі 1 161 грн. 46 коп. ( а.с. 10
), розмір середнього заробітку, за
період з 29.07.2011 року по 15.11.2013 року,
становитиме 673 646 грн. 80 коп. ( 1 161 грн. 46
коп. х 580 дні).

У пункті 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про судову практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» роз'яснено, що при
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Урахувавши вимоги ч. 2 ст. 117 КЗпП
України та вищенаведені роз'яснення,
суд першої інстанції правильно і
обґрунтовано зробив висновок щодо
розміру середнього заробітку за час
затримки розрахунку, який підлягає
стягненню на користь позивача,
визначивши його в сумі 12 933 грн. 84 коп.

Доводи апелянта зазначених висновків
суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги також
не дають підстав для висновку про те, що
при розгляді справи судом першої
інстанції допущені порушення норм
матеріального або неправильно
застосовані норми процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду від 03
червня 2014 року ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, відтак підстав для його
скасування за доводами апеляційної
скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308,
п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Оболонського районного суду
міста Києва від 03 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий
Болотов Є.В.

Судді:
Білич І.М.

Поліщук Н.В.