Справа № 2/331/1440/14
№
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд
м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді
Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак
М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Запоріжжі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів за договором позики № 1
від 21.01.2013р. та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа
Товариство з обмеженою
відповідальністю « Фірма Швейпром»,
про визнання недійсним договору позики
№ 1 від 21.01.2013р. ,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_2 ( т.1, а.с. 2-3) , який в процесі
розгляду справи уточнив та остаточно
просив суд стягнути з відповідача на
свою користь суму позики в розмірі 55
000,00 грн., суму процентів за договором
позики в розмірі 6 365, 68 грн., суму втрат
від інфляції в розмірі 6 270, 00 грн., суму
25% річних в розмірі 20 685, 50 грн., суму пені
в розмірі 150 975, 00 грн., а також судовий
збір в розмірі 2392, 97 грн. ( т.1, а.с. 180-183).

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 21 січня 2013 р. між ним та
ОСОБА_2 було укладено договір позики № 1
( надалі по тексту - Договір). Згідно п.1
Договору ним відповідачеві було
передано гроші у сумі 55 000,00 грн., на
підтвердження даного факту останнім
йому була власноруч написана розписка.

Відповідно до п.2 Договору ОСОБА_2
зобов»язаний був повернути йому позику
до 01 лютого 2013 року. Починаючи з 02
лютого 2013 року, він багаторазово, усно
вимагав у відповідача повернення
позики, але на момент подання позову
відповідач не повернув йому позику, ані
повністю, ані частково. Таким чином у
відповідача перед ним наявна
заборгованість за договором позики у
сумі 55 000, 00 грн.

Посилаючись на вимогами статей 611, 625,
1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. 88 ЦПК України,
просить суд стягнути з відповідача на
його користь суми : позики, процентів за
договором, втрат від інфляції, 25%
річних, пені та судового збору.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись з
позовом, до розгляду справи по суті,
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про визнання
договору позики № 1 від 21.01.2013 р.
недійсним ( т.1, а.с. 158-161).

В обґрунтування заявленої вимоги
зазначив, що спірний договір позики та
видана ним розписка від 21.01.2013 р. були
вчинені ним за відсутністю його
волевиявлення та під впливом погроз з
боку керівництва ТОВ «МІК», на якому
працював ОСОБА_1, при нижченаведених
обставинах.

Згідно наказу № 3-К від 25.01.2013 р. він
був призначений на посаду директора
ТОВ « Фірма « Швейпром». До його
призначення посаду директора
товариства займав ОСОБА_3, який наказом
№ 2-К від 25.01.2013 р. був звільнений з
займаної посади. ОСОБА_3 є його
племінником.

Так, до укладання спірного договору
та видачі ним розписки, між ТОВ « Фірма
«Швейпром» та ТОВ « МІК»,
співробітником якої є ОСОБА_1, існували
господарсько-правові відносини на
підставі договору поставки № 18-09-01 від
18.09.2012 р. Відповідно до умов даного
договору, ТОВ « МІК» здійснювало
поставки товару, а ТОВ « Фірма
«Швейпром», зобов»язалося оплатити за
поставлений товар. Внаслідок цих
взаємовідносин у ТОВ « Фірма «
Швейпром» виникла заборгованість
перед ТОВ « МІК» в розмірі 55 000, 00 грн.

На час існування вказаної
заборгованості директором фірми був
ОСОБА_3 Під час його перебування у
відрядженні в м. Запоріжжі, він
зустрівся з керівництвом ТОВ « МІК»,
зокрема, з ОСОБА_4, який погрозами щодо
можливих негативних наслідків вимагав
негайно сплатити 55 000, 00 грн. Про дану
обставину йому стало відомо під час
телефонної розмови з ОСОБА_3 У зв»язку з
погрозами відносно його племінника та,
побоюючись реального застосування
щодо нього незаконних дій, він виїхав в
м. Запоріжжя.

В ході розмови з керівництвом ТОВ «
МІК» в його бік також пролунали погрози
та вимоги негайно перерахувати борг.
Для врегулювання даного спору «
мирним» шляхом, представники ТОВ « МІК»
вимагали укласти з юристом даного
підприємства ОСОБА_1 договір позики на
суму 55 000,00 грн. та для справжності
правочину видати йому розписку на цю ж
суму. Хоча фактично дану суму коштів
ОСОБА_1 не передавав, а він їх не
отримував.

На час підписання цього договору
існувала загроза життю і здоров»ю його
родича - ОСОБА_3 та його особисто, а
також загроза зупинення діяльності ТОВ
« Фірма « Швейпром».

Враховуючи дані обставини,
знаходячись у стресовому
психоемоційному стані, він, поза своєї
внутрішньої волі, підписав договір
позики № 1 від 21.01.2013 р. та видав на ім.»я
ОСОБА_1 розписку від 21.01.2013 р. на суму 55
000,00 грн.

Він був змушений підписати договір
позики на вкрай невигідних, кабальних
умовах. Враховуючи рівень його доходів,
неможливо за 9 днів ( з 21.01.2013 р. до 30.01.2013
р.) повернути 55 000, 00 грн., а в разі
несвоєчасної сплати цих коштів умовами
договору передбачена сплата пені в
розмірі 0,5% за кожний день, що значно
перевищує розмір процентів у будь-якій
банківській установі.

29.01.2013 р. ТОВ « Фірма «Швейпром»
перерахувало на рахунок ТОВ « МІК»
грошові кошти в розмірі 55 000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини та,
керуючись, в тому числі ст. 231 ЦК
України, позивач за зустрічним позовом
просить суд визнати спірний правочин
недійсним.

Ухвалою судді Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2014 р.
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа ТОВ « Фірма «Швейпром», про
визнання договору позики № 1 від 21.01.2013
р. недійсним об»єднаний в одне
провадження з первісним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про стягнення грошових
коштів за договором позики № 1 від
21.01.2013 р. ( т.1, а.с.176).

В суді представник позивача за
первісним позовом вимоги свого
довірителя підтримала в повному обсязі
з підстав, викладених по тексту позову,
просила його задовольнити ; проти
зустрічного позову заперечувала,
посилаючись на необґрунтованість та
недоведеність обставин, якими позивач
за зустрічним позовом обгрунтовував
свою вимогу.

В суді відповідач за первісним
позовом проти вимог ОСОБА_1
заперечував, просив в позові відмовити
; вимогу, викладену у зустрічному
позові підтримав з підстав, викладених
ним по тексту позову, просив її
задовольнити.

Представник відповідача за
первісним позовом та позивача за
зустрічним позовом в суді повністю
підтримала позицію свого довірителя,
просила у задоволенні первісного
позову відмовити, зустрічний позов
задовольнити.

Представник третьої особи,
залученої до участі в справі позивачем
за зустрічним позовом - ТОВ « Фірма «
Швейпром», в судове засідання не
з»явився, хоча про час та місце
розгляду справи повідомлявся судом
належним чином. Причина неявки суду
невідома. Будь-яких заяв, клопотань, які
б перешкоджали розгляду справи до суду
не надходило.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
перевіривши їх доводи наданими суду
доказами у їх сукупності, прийшов до
наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено , що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 21 січня 2013 року був укладений
договір позики № 1. Згідно п.1 вказаного
договору позивач передав відповідачу
грошові кошти в сумі 55 000 грн., а
відповідач, згідно п.2 вказаного
договору, зобов»язався повернути їх
позивачу до 01 лютого 2013 року ( а.с.4), що
підтверджується розпискою відповідача
ОСОБА_2 ( а.с.5).

В суді відповідач ОСОБА_2 підтвердив
факти підписання ним особисто договору
позики № 1 від 21.01.2013 р. та власноручного
написання розписки про отримання
грошових коштів.

Проте, у зустрічному позові просив
суд визнати вказаний договір позики
недійсним, з наступних підстав.

По-перше, не зважаючи на наявність
договору позики та розписки про
отримання грошових коштів, фактично
грошові кошти насправді ним не були
одержані ;

По-друге, спірний договір позики та
видана ним розписка були вчинені ним за
відсутністю його волевиявлення та під
впливом погроз з боку керівництва ТОВ «
МІК», на якому працював ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК України судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Аналогічним чином питання
обов»язків доказування і подання
доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за
якою кожна сторона зобов»язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права
вбачається, що відомості про факти, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи, повинні
бути одержані із зазначених у законі
джерел і передбаченими у законі
способами.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона ( позикодавець)
передає у власність другій стороні (
позичальникові) грошові кошти або інші
речі , визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

В даному випадку оспорюваний
договір позики № 1 від 21.01.2013 р. у
відповідності до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК
України укладений у письмовій формі.

Частина 2 зазначеної норми ЦК
містить норму щодо документів, які
можуть підтверджувати укладення
договору позики. В даному випадку - це
розписка позичальника ОСОБА_2

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Оспорювання договору позики в
судовому порядку здійснюється на
підставі наданих суду будь-яких
припустимих доказів, що підтверджують
так звану безвалютність позики в
цілому чи у певній мірі.

Довід позивача за зустрічним
позовом про те, що фактично договір
позики між ним та ОСОБА_5 не укладався, є
неспроможним. Так, ОСОБА_2 не надано
суду тієї сукупності належних та
допустимих доказів на підтвердження
наведеного ним. Між тим, його довід
спростовується змістом розписки
відповідача, згідно якої він отримав
від ОСОБА_6 55 000,00 грн. у борг, яка у
відповідності до Правового висновку
Верховного Суду України у спорі про
стягнення боргу за договором позики
від 18.09.2013 р. « … за своєю суттю є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей…».

Судом проаналізовані обставини
підписання ОСОБА_2 спірного договору
позики та видачі ним власноручно
написаної розписки про отримання
коштів, на які він посилається в
обґрунтування безвалютності позики.

Так, в суді встановлено, що під час
видачі позики 21.01.2013 р. у приміщенні ТОВ
«МІК», між зазначеним товариством та
ТОВ « Фірма Швейпром», директором якого
на той час був ОСОБА_3, існували
господарсько - правові відносини на
підставі договору поставки № 18-09-01 від
18.09.2012 р. Станом на 21.01.2013 р. дійсно
існував борг ТОВ « Фірма Швейпром»
перед ТОВ « МІК» в розмірі 55 000,00 грн.

Зазначені обставини
підтверджуються, як поясненнями сторін
в суді , так і наданими суду належними
доказами ( т.1, а.с. 162-163, 164-166, 167, 168).

З метою врегулювання спірної
ситуації мирним шляхом, з огляду на те,
що ОСОБА_3 є родичем ОСОБА_2 ( т.1, а.с. 173-175)
, який планував з 25.01.2013 р. замінити
свого племінника на посаді директора
ТОВ «Фірма «Швейпром» ( т.1, а.с.170,171) ,
ОСОБА_2 21.01.2013 р. прибув до м. Запоріжжя.

Вказану обставину позивач за
зустрічним позовом підтвердив в суді.
Представник відповідача за зустрічним
позовом проти цього не заперечувала та
додатково пояснила, що 21.01.2013 р. позивач
за зустрічним позовом за власної
ініціативи приїхав до м. Запоріжжя, як
представник ТОВ « Фірма «Швейпром» на
перемовини з керівництвом ТОВ « МІК»,
де працює відповідач. Ціллю перемовин
було продовження співпраці між
вказаними юридичними особами. Оскільки
існував вказаний борг, ТОВ « МІК»
відмовлялося провадити нове
постачання товарів із відстрочкою
оплати, до повного погашення
заборгованості.

Про існування боргу ТОВ « Фірма «
Швейпром» перед ТОВ « МІК» ОСОБА_2
дізнався 21.01.2013 р. від ОСОБА_3 у
телефонній розмові.

В той же день - 21.01.2013 р. ОСОБА_2
підписав договір позики на суму 55 000, 00
грн. з юристом ТОВ « МІК» ОСОБА_5, за
умовами якого він отримав зазначену
суму грошових коштів, та видав
розписку.

Як пояснила в суді представник
відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 умовив її
довірителя видати йому необхідну
грошову суму для погашення боргу між
вказаними юридичними особами, про що й
свідчить погашення 29.01.2013 р.
заборгованості ТОВ « Фірма
«Швейпром» перед ТОВ « МІК»

Вказана обставина підтверджена
виписками від 29.01.2013 р. з банківських
рахунків ТОВ «МІК» та ТОВ « Фірма
«Швейпром» ( т.1, а.с. 168).

Аналіз викладених обставин справи, у
сукупності з поясненнями сторін та
наданими суду доказами, дозволяють
суду дійти висновку про доведеність
факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_5
21.01.2013 р. в борг грошової суми в розмірі
55 000,00 грн.

Надалі, в обґрунтування заявленої
вимоги позивач за зустрічним позовом
просив визнати договір позики № 1 від
21.01.2013 р. недійсним , оскільки підписав
його та видав розписку внаслідок
застосування до нього психічного тиску
з боку керівництва ТОВ « МІК».

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною ( сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК
України.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Із змісту ст. 231 ЦК України, на яку
позивач за зустрічним позовом
посилається, як на правову підставу
заявленої вимоги, вбачається, що
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Згідно п.21 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
« Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» , при вирішенні
спорів про визнання недійсним
правочину, вчиненого особою під
впливом насильства ( ст. 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов»язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім»ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов»язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Згідно Узагальнення Верховного Суду
України від 24.11.2008 р., для визнання
правочину недійсним як вчиненого під
впливом насильства або погрози
необхідна наявність фізичного або
психічного впливу на особу з метою
спонукання до укладення правочину. На
відміну від насильства, погроза
полягає в здійсненні тільки
психічного, але не фізичного впливу, і
має місце при наявності як
неправомірних, так і правомірних дій.
Погроза може бути підставою для
визнання правочину недійсним, коли з
обставин, які мали місце на момент його
вчинення, були підстави вважати, що
відмова учасника правочину від його
вчинення могла спричинити шкоду його
законним інтересам.

На підставі викладених норм
цивільного права, роз»яснень, що
містяться як в постанові Пленуму, так і
в узагальненні Верховного Суду
України, слід дійти висновку, що тягар
доказування факту психологічного
тиску на особу з метою спонукання до
укладення правочину, кола осіб, який
такий тиск здійснював, наявність
підстав вважати, що відмова учасника
правочину від його вчинення могла
спричинити шкоду його законним
інтересам, покладається саме на
позивача.

Позивачем за зустрічним позовом
ОСОБА_2 на підтвердження наведеного не
надано суду жодного доказу, тобто його
така позиція є необґрунтованою та не
доведеною.

Також суд звертає увагу на той факт,
що з моменту підписання договору,
написання розписки й до моменту
витребування позивачем за первісним
позовом боргу за договором позики (
період часу з 21.01.2013 р. по 12.12.2013 р.)
відповідачем за первісним позовом не
вжито жодних дій для визнання договору
недійсним. Відповідач не звернувся ані
до суду, ані до правоохоронних органів,
прокуратури зі скаргою, заявою за для
того, щоб зафіксувати, як на його думку,
незаконні дії позивача чи третьої
особи по відношенню до себе або до
свого племінника - ОСОБА_3 та
притягнення їх до відповідальності -
кримінальної, адміністративної,
цивільної. Більш того, ОСОБА_2,
перебуваючи з 26.01.2013 р. на посаді
директора ТОВ « Фірма «Швейпром», після
подій 21.01.2013 р. продовжував
господарські взаємовідносини з ТОВ «
МІК», спілкуючись з керівництвом
вказаного товариства по господарським
питанням.

На підставі викладеного, суд дійшов
до висновку про неспроможність доводів
ОСОБА_2, на яких базується його позиція
щодо наявності підстав для визнання
договору позики № 1 від 21.01.2013 р.
недійсним, а отже його вимога,
викладена у зустрічному позові,
задоволенню не підлягає.

Натомість, в суді встановлено, що
21.01.2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений договір позики № 1.

Відповідно до статей 525, 526, 629 ЦК
України договір є обов»язковим для
виконання сторонами. Зобов»язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України. Одностороння відмова від
зобов»язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо в
зобов»язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню в
цей строк.

Відповідно до п.2 Договору позики № 1
від 21.01.2013 р. відповідач за первісним
позовом зобов»язаний був повернути
позивачу позику до 01 лютого 2013 р.

Станом на день ухвалення рішення
ОСОБА_2 вказаний пункт договору не
виконаний, позика не повернута, ані
повністю, ані частково, що їм в суді не
заперечується.

А отже вимога позивача за первісним
позовом щодо стягнення з відповідача
суми позики в розмірі 55 000,00 грн. є
законною, обґрунтованою та такою, що
підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача щодо
стягнення з відповідача на його
користь матеріальних збитків: 3 % річних
за користування грошовими коштами за
період з 21 січня 2013 року по 05 серпня 2014
року в розмірі 6365,68 грн; індексу
інфляції за період з 01 лютого 2013 року по
01 липня 2014 року в розмірі 6270,00 грн., 25%
річних від суми своєчасно не
повернутого боргу відповідно до п. 7
Договору позики за період з 02 лютого 2013
року по 05 серпня 2014 року в розмірі 20685,50
грн., слід за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК Ураїни
порушенням зобов"язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як встановлено вище ОСОБА_2 має
невиконані зобов'язання перед
позикодавцем ОСОБА_1 за Договору позики
№ 1 від 21.01.2013 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
договором позики від 21 січня 2013 року
розмір і порядок одержання процентів
за користування позикою не
встановлений, тому в даному випадку
розмір процентів за користування
позикою визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України.

Згідно наданого суду позивачем
розрахунку процентів за користування
позикою ОСОБА_2 повинен сплатити
позивачу проценти за користування
коштами за період з 21.01.2013р. по 05.08.2014р. в
розмірі 6365,68 грн. (а.с. 181)

Зазначений розрахунок складений
позивачем у відповідності до вимог ст.
1048 ЦК України на підставі облікової
ставки Національного банку України, а
тому суд із зазначеним розрахунком
погоджується та приходить до висновку,
що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь
ОСОБА_1 проценти за користування
коштами за період з 21.01.2013р. по 05.08.2014р. в
розмірі 6365,68 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пунктом 18 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
№ 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що за
змістом статті 552, частини другої
статті 625 ЦК інфляційне нарахування на
суму боргу за порушення боржником
грошового зобов'язання, вираженого в
національній валюті, та три проценти
річних від простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Відповідно до п.7 Договору позики № 1
від 21.01.2013 р., якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики або
її частину, він зобов'язаний сплатити
на вимогу позикодавця суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 25 (двадцять п'ять) річних від суми
своєчасно не повернутої позики.

Згідно наданого суду позивачем
розрахунку індексу інфляції за весь
час прострочення, а також процентів від
простроченої суми ОСОБА_2 повинен
сплатити позивачу індекс інфляції за
період з 01 лютого 2013 року по 01 липня 2014
року в розмірі 6270,00 грн., 25% річних від
суми своєчасно не повернутого боргу
відповідно до п. 7 Договору позики за
період з 02 лютого 2013 року по 05 серпня 2014
року в розмірі 20685,50 грн. (а.с. 182)

Зазначений розрахунок, складений
позивачем у відповідності ч. 2 ст. 625 ЦК
України та п. 7 Договору позики № 1 від
21.01.2013 р., а тому суд із зазначеним
розрахунком погоджується та приходить
до висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути
на користь ОСОБА_1 індекс інфляції за
період з 01 лютого 2013 року по 01 липня 2014
року в розмірі 6270,00 грн., 25% річних від
суми своєчасно не повернутого боргу
відповідно до п. 7 Договору позики за
період з 02 лютого 2013 року по 05 серпня 2014
року в розмірі 20685,50 грн.

Стосовно позовних вимог позивача щодо
стягнення з відповідача на його
користь суми пені за своєчасне не
повернення суми позики за період з
02.02.2013р. по 05.08.2014р. в розмірі 150975,00 грн.,
слід за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Правові наслідки порушення
зобов'язання визначені у ст. 611 ЦК
України та є способами захисту судом
цивільних прав та інтересів сторін у
зобов'язанні відповідно до ст. 16 ЦК
України.

Статтею 549 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право
на неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Відповідно до п.8 Договору позики № 1
від 21.01.2013 р., якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики або
її частину, він зобов'язаний сплатити
на вимогу позикодавця пеню із
розрахунку 0,5 % від суми своєчасно не
повернутої позики за кожен день
прострочення.

Згідно наданого суду позивачем
розрахунку пені із розрахунку 0,5 % від
суми своєчасно не повернутої позики за
кожен день прострочення ОСОБА_2 повинен
сплатити позивачу пеню за період з 02
лютого 2013 року по 05 серпня 2014 року в
розмірі 150975,00 грн. (а.с. 182)

У відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має
право, оцінивши розмір заборгованості
та розмір штрафних санкцій (неустойки),
зменшити її розмір у тому випадку, якщо
він значно перевищує розмір штрафних
санкцій (неустойки) через її
неспвмірність із розміром основного
зобов'язання.

Виходячи з загальних положень
цивільного законодавства про
відповідальність та про забезпечення
виконання зобов'язання, санкція у
вигляді пені спрямована на
забезпечення виконання боржником
своїх зобов'язань по поверненню позики.
Розмір санкції в грошовому виразі має
бути більш, аніж достатнім для
розумного задоволення потреб
потерпілої особи і не повинен
призводити до її забезпечення.

Пунктом 27 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
№ 5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може бути застосовано
до сум, які нараховуються згідно з
частиною другою статті 625 ЦК, які мають
іншу правову природу. При цьому
проценти, які підлягають сплаті згідно
з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у
такому порядку не підлягають зменшенню
через неспівмірність із розміром
основного боргу, оскільки вони є платою
за користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні
частини третьої статті 551 ЦК можна
вважати, зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Положення статті 616 ЦК передбачають
право суду за певних умов зменшити
розмір збитків та неустойки, які
стягуються з боржника. Зазначене
стосується цивільно-правової
відповідальності боржника, а не сплати
ним основного грошового боргу за
кредитним договором, що суд на підставі
вказаної норми закону змінити не може.

Враховуючи зазначені обставини,
вочевидь не співмірність між
нарахованою пенею і порушенням
зобов'язання, керуючись засадами
розумності, виваженості і
справедливості, суд приходить до
висновку про необхідність часткового
задоволення вимоги щодо стягнення з
відповідача на користь позивача суми
пені за договором позики № 1 від 21.01.2013
р., в розмірі 5000,00 грн., яка є достатньою
сумою, яка забезпечить задоволення
інтересів кредитора і водночас не
порушить баланс між інтересами
кредитора та боржника.

Аналізуючи перелічені норми права,
надані сторонами докази, кожен в
окремості, суд приходить до висновку
про часткове задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів за договором позики № 1
від 21.01.2013р..

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат пов'язаних з розглядом
справи.

При подачі позовної заяви до суду
позивач по справі сплатив судовий збір
за подачу позову у загальному розмірі
2392 грн. 97 коп. (т. № 1, а.с. 1, 180)

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача
задоволені частково, суд приходить до
висновку, що вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача на його
користь суми судового збору також
підлягає частковому задоволенню в
розмірі 933,21 грн..

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214-215, 88 ЦПК
України, ст. ст. 16, 526, 549, 550, 551, 610, 611, 616, 625,
1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН:
НОМЕР_1), який зареєстрований та мешкає
за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, (ІПН: НОМЕР_2), який
зареєстрований та мешкає за адресою :
АДРЕСА_2, заборгованість за договором
позики № 1 від 21.01.2013р. в розмірі 55 000
(п'ятдесят п'ять тисяч) гривень 00
копійок, 3 % річних за користування
грошовими коштами за період з 21 січня
2013 року по 05 серпня 2014 року в розмірі 6365
(шість тисяч триста шістдесят п'ять)
гривень 68 копійок; індекс інфляції за
період з 01 лютого 2013 року по 01 липня 2014
року в розмірі 6270 (шість тисяч двісті
сімдесят) гривень 00 копійок, 25% річних
від суми своєчасно не повернутого
боргу відповідно до п. 7 Договору позики
за період з 02 лютого 2013 року по 05 серпня
2014 року в розмірі 20685 (двадцять тисяч
шістсот вісімдесят п'ять) гривень 50
копійок, пеню в розмірі 5000 (п'ять тисяч)
гривень 00 копійок, а також сплачений
при зверненні з позовом до суду судовий
збір в розмірі 933 (дев'ятсот тридцять
три) гривні 21 копійок, а всього - 94 254
(дев'яносто чотири тисячі двісті
п'ятдесят чотири) гривні 18 копійок.

В решті позовні вимоги ОСОБА_1
залишити без задоволення.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа
Товариство з обмеженою
відповідальністю « Фірма Швейпром»,
про визнання недійсним договору позики
№ 1 від 21.01.2013р., відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня отримання копії
рішення апеляційної скарги.

Суддя :
Н.Г.Скользнєва

16.12.2014