Номер провадження: 22-ц/785/7221/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Фабіжевській Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 25 червня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення у солідарному
порядку грошових коштів за договором
позики,

встановила:

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 25 травня 2010 року
він уклав з відповідачами договір
позики на строк до 4 червня 2010 року, за
яким останні отримали грошові кошти в
розмірі 18 160 доларів США, що є
еквівалентом 144 553 грн. 60 коп., про що є
відповідна розписка. У випадку
несвоєчасного повернення грошових
коштів, ОСОБА_4 зобов'язався
виплачувати щомісячно 5 % від залишку
боргу та повернути весь борг до 11
вересня 2010 року. Відповідачі
зобов'язання за договором позики не
виконали, борг не повернули.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 борг за договором позики в
розмірі 227 238 грн. 26 коп.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 2 березня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 4 липня 2012 року,
позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у солідарному порядку
на користь позивача борг за договором
позики з урахуванням індексу інфляції
і процентів у розмірі 227 238 грн. 26 коп. та
судові витрати в розмірі 1820 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 січня 2013 року
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 2 березня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
4 липня 2012 року в частині позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів за договором позики
скасовано, справу в цій частині
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Представником позивача було подано до
суду змінену позовну заяву, у якій він
просить стягнути з відповідачів суму
позики у розмірі 18 160 дол. США та суму
процентів у розмірі 311 961,56 грн.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив позов задовольнити у повному
обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив
у задоволенні позову відмовити з
підстав викладених у запереченнях на
позов.

Відповідач ОСОБА_4 просив у заяві
відмовити у задоволенні позовних вимог
у відношенні ОСОБА_3

Рішенням суду у задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій
просить скасувати це рішення та
постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та вірно
послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Між позивачем та відповідачем ОСОБА_4
було укладено договір позики в розмірі
18 160 доларів США, що є еквівалентом 144 553
грн. 60 коп., зі строком повернення
грошових коштів до 04 червня 2010 року, про
що є відповідна розписка від 28 травня
2010 року. Проте у встановлений строк
борг відповідачем не повернутий.

З матеріалів справи вбачається, що суму
грошових коштів згідно з розпискою від
28 травня 2010 року отримав відповідач
ОСОБА_4, отже ОСОБА_3 не є стороною
спірного договору, також у ній не
зазначено про солідарний обов'язок.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК
України, зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Аналіз зазначених норм матеріального
права дійсно надає підстави для
висновку, що при покладенні обов'язку
на одного з подружжя, який не був
стороною у договорі позики,
доказуванню підлягає укладення
договору позики та отримання позики
для потреб та в інтересах сім'ї.

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний
обов'язок або солідарна вимога
виникають у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема у разі
неподільності предмета зобов'язання.

Так, дійсно, відповідно до ст. 65 СК
України договір, складений одним з
подружжя в інтересах сім`ї, створює
обов`язки для другого подружжя, якщо
майно одержане за договором
використане в інтересах сім`ї.

Ні суду першої інстанції, ні суду
апеляційної інстанції не було належним
чином доведено, що гроші, отримані
відповідачем ОСОБА_4 у борг від
позивача, були використані на спільні
потреби сім`ї, тому суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що у задоволенні позовних вимог
до ОСОБА_3 слід відмовити у повному
обсязі.

Крім того, враховуючи, що рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 2 березня 2012 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 4 липня 2012 року,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача
борг за договором позики з урахуванням
індексу інфляції і процентів у розмірі
227 238 грн. 26 коп. та судові витрати в
розмірі 1 820 грн., та в частині цих
позовних вимог залишено без змін, у
суду дійсно були відсутні підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо
стягнення з ОСОБА_4 суми позики та
відсотків, так як це призведе до
подвійного стягнення, що є
неприпустимим.

Суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов до вірного висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 25 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький