Провадження № 2/522/9037/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого судді - Домусчі
Л.В.,

при секретарі - Герасименко
Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 14.10.2014 року звернувся до
Приморського районного суду міста
Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, який був укладений
29.04.1996 року.

В обґрунтування позову позивачка
зазначила, що 29.04.1996 року між нею і
ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого
боку на Одеській товарній біржі було
укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна № 14031, відповідно до
якого вона разом з ОСОБА_3 придбали
квартиру АДРЕСА_1. Умови договору вони
виконали у повному обсязі та передали
ОСОБА_2 грошові кошти за вказану
квартиру. В свою чергу ОСОБА_2 також
виконала умови договору, звільнила
вказану квартиру та знялася з
реєстрації у квартирі. Зазначений
договір 17.05.1996 року був зареєстрований
у КП «ОМБТІ та РОН» за нею та ОСОБА_3, про
що був зроблений відповідний запис. У
зв'язку з зазначеним вона вважала, що
угода є укладеною та правомірною. На
час укладання договору вони та
відповідачка не знали, що договір
підлягає нотаріальному посвідченню,
так як згідно ст. 227 ЦК в редакції 1963
року нотаріальному посвідченню
підлягали тільки договором з
купівлі-продажу будинків. 26.07.2001 року
ОСОБА_3 подарувала їй свою частку
квартири про що було укладено договір
дарування, який був зареєстрований у КП
«ОМБТІ та РОН», про що був зроблений
відповідний запис. На даний час вона не
може розпорядитися своєю квартирою та
реалізувати свої права, як власника
цієї квартири, оскільки є протиріччя у
правових нормах, діючих на час
укладання договору щодо необхідності
його нотаріального посвідчення.

В судове засідання 12.12.2014 року
позивачка ОСОБА_1 не з'явилася, але її
представник ОСОБА_4 (діє на підставі
довіреності від 17.04.14) надав суду заяву
про розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання не з'явилася
відповідачка ОСОБА_2, але надала суду
заяву про розгляд справи за її
відсутністю в якій зазначила, що між
нею з одного боку та позивачкою і
ОСОБА_3 з іншого боку дійсно був
укладений вказаний договір, умови
якого кожна сторона виконала у повному
обсязі у зв'язку з чим у неї відсутні
будь-які претензії до позивачки з
приводу вказаного договору.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи вважає, що даний позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 29.04.1996 року на
Одеській товарній біржі між членами
біржі ОСОБА_1 (надалі позивачка) і
ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 (надалі
відповідачка) з іншого боку був
укладений Договір купівлі-продажу
нерухомого майна № 14031, відповідно до
якого ОСОБА_2 продала а ОСОБА_1 і ОСОБА_3
купили квартиру під № 51, загальною
площею 30,3 кв.м., житловою площею 16 кв.м.,
яка розташована в будинку АДРЕСА_1 що
підтверджується підписами сторін на
договорі (а.с.5-7). Зазначений договір був
зареєстрований в журналі реєстрації
біржових угод з нерухомістю за
реєстраційним № 14031 від 29.04.1996 року.

17.05.1996 року за позивачкою та ОСОБА_3
право приватної власності на зазначену
квартиру у встановленому порядку було
зареєстровано у ОМБТІ м. Одеси, запис
161пр стор. 43, реєстровий № 540 (а.с.8).

З позову вбачається, що умови
вказаного договору позивачка та ОСОБА_3
виконали у повному обсязі та передали
на користь відповідачки грошові кошти
за вказану квартиру у розмірі 481 361 000
карбованців. Відповідачка також
виконала умови зазначеного договору та
в свою чергу знялася з реєстраційного
обліку по вказаній адресі та виїхала з
квартири.

Згідно ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст.ст.. 8, 9, 15 Закону
України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про
товарну біржу» членами товарної біржі
є прийняті до її складу, згідно зі
статутом біржі вітчизняні та іноземні
юридичні та фізичні особи. Членами
товарної біржі має право здійснювати
біржові операції на біржі. Біржовою
операцією визнається угода, якщо вона
являє собою купівлю-продаж товарів,
допущених до обліку та товарній біржі.

Отже, за вказаним договором
позивачка та ОСОБА_3 набули права
власності на зазначену квартиру.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності. Право
спільної власності виникає з підстав,
не заборонених законом. Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 357 ЦК
України частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом. Якщо розмір часток у праві
спільної часткової власності не
встановлений за домовленістю
співвласників або законом, він
визначається з урахуванням вкладу
кожного з співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.

26.07.2001 року ОСОБА_3 подарувала, а
позивачка прийняла у дар 1/2 частину
вказаної квартири, про що було укладено
договір дарування, який був
посвідчений державним нотаріусом
Третьої ОДНК ОСОБА_5 та зареєстрований
у реєстрі за № 5-1970 (а.с.18).

02.10.2001 року за позивачкою право
власності на зазначену частину
квартири у встановленому порядку було
зареєстровано у ОМБТІ м. Одеси,
реєстровий № 540 сторінка 65 книга 416 пр.
(а.с.19).

Таким чином вбачається, що
позивачка є єдиною власницею вказаної
квартири.

На виконання ухвали судді від
24.11.2014 року щодо надання відомостей про
реєстрацію права власності на
зазначену квартиру, КП «БТІ» ОМР своїм
листом № 449716.67 від 05.12.2014 року
повідомило, що право власності на
зазначену квартиру зареєстровано за
позивачкою згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна № 14031
від 29.04.1996 року та договору дарування
від 26.07.2001 року (а.с.33).

Судом встановлено, що на даний час
позивачка не може розпорядитися своєю
квартирою та реалізувати свої майнові
права, як її власника, оскільки у діючих
на час укладання зазначеного договору
у 1996 році та діючих правових нормах на
даний час, є протиріччя щодо
необхідності нотаріального
посвідчення вказаного договору.

Частиною 2 ст. 47 ЦК України та ст.ст..
224, 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли
на час укладення договору, передбачено:
- якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення суд
може визнати такий договір дійсним.

Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України (у
редакції 2014 року), якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони повністю виконали умови
договору купівлі-продажу зазначеної
квартири, але зазначений договір не був
посвідчений нотаріально. Ця обставина
перешкоджає позивачу у здійсненні
права власності та розпорядження
майном, яке передбачене ч.1 ст. 319 ЦК
України.

Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Відповідачка визнала позов та
надала про це відповідну заяву.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі
представлених сторонами доказами.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

На підставі вищезазначеного суд
вважає можливим захистити права
позивачки та визнати зазначений
договір купівлі-продажу дійсним.

Після всебічного, повного
дослідження й оцінки наявних
матеріалів та обставин справи суд
дійшов висновку щодо задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 57, 60, 179, 197
ч.2, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст.ст.. 47, 224,
227 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.); ст.ст.. 16, 220,
319, 328 ЦК України (у редакції 2014 року), суд
-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним Договір
купівлі-продажу нерухомого майна № 14031
від 29.04.1996 року, який був укладений на
Одеській товарній біржі між членами
біржі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з одного боку та
ОСОБА_2 з іншого боку, відповідно до
якого ОСОБА_2 продала а ОСОБА_1 і ОСОБА_3
купили квартиру під № 51, загальною
площею 30,3 кв.м., житловою площею 16 кв.м.,
яка розташована в будинку АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили
відповідно до загального порядку,
встановленого ЦПК України.

Суддя:
Домусчі Л.В.

12.12.2014