УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Гончара
В.П., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сантехсервіс ІФ» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобов'язання не
чинити перешкоди в користуванні
нежитловим приміщенням та за
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сантехсервіс ІФ», виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради про визнання права користування
жилим приміщенням, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 23
вересня 2013 року та на ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року товариство з
обмеженою відповідальністю
«Сантехсервіс ІФ» (далі - ТОВ
«Сантехсервіс ІФ») звернулось до суду з
указаним позовом та, уточнивши вимоги,
просило зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити перешкоди в
користуванні нежитловими
приміщеннями, розташованим по АДРЕСА_1,
та виселити відповідачів із указаних
приміщень.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що
ТОВ «Сантехсервіс ІФ» на підставі
договору купівлі-продажу державного
майна від 14 липня 1994 року на праві
власності належать нежитлові
приміщення, розташовані по
АДРЕСА_1. Відповідачі самовільно
зайняли вказані нежитлові приміщення,
проживають в них та в добровільному
порядку відмовляються їх звільнити.

У листопаді 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись із
зустрічним позов до ТОВ «Сантехсервіс
ІФ» та виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання права користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що вони проживають в
даній квартирі більше 25 років. Крім
того, зазначали про те, що вони
вселились в квартиру зі згоди
попереднього власника
-Облрембудтресту, де ОСОБА_3 з 1976 року
працював на посаді сантехніка.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 23
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 24
грудня 2013 року, позов ТОВ «Сантехсервіс
ІФ» задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не чинити
перешкоди ТОВ «Сантехсервіс ІФ» у
користуванні нежитловими
приміщеннями, розташованими по
АДРЕСА_1, та виселено їх із самовільно
зайнятих нежитлових приміщень літ. «Л»,
площею 46,05 кв. м. У зустрічному позові
відмовлено.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 21
жовтня 2013 року виправлено описку в
рішенні Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 23
вересня 2013 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати вказані рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
і ухвалити нове рішення про відмову в
позові ТОВ «Сантехсервіс ІФ» та
задоволення зустрічного позову,
посилаючись на невідповідність
висновків судів обставинам справи,
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення (ч. 3 ст. 335 ЦПК
України).

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ТОВ «Сантехсервіс ІФ» та
відмову в зустрічному позові, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
відсутні відомості про те, що
ОСОБА_3 та члени його сім'ї вселилися в
квартиру АДРЕСА_1 з дозволу власника.
Крім того, будинок АДРЕСА_2 не
значиться, а будинок АДРЕСА_1 є
нежитловим приміщенням, тому дійшов
висновку про наявність підстав для
усунення перешкод ТОВ «Сантехсервіс
ІФ» у користуванні нежитловими
приміщеннями по АДРЕСА_1 шляхом
виселення з них відповідачів.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки суди
дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу державного
майна, укладеного 14 липня 1994 року між
ТОВ «Сантехсервіс ІФ» та Фондом
обласного комунального майна
Івано-Франківської обласної ради
народних депутатів, ТОВ «Сантехсервіс
ІФ» на праві власності належать
нежитлові приміщення, розташовані по
АДРЕСА_1

На підставі державних актів про право
власності на землю від 19 червня
2008 року ТОВ «Сантехсервіс ІФ» на праві
власності належать земельні ділянки
площею 0,12 га, 0,0499 га та 0,3515 га для
обслуговування виробничих будівель і
споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.
14-16).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК Української РСР
підстави для позбавлення права на
житло.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 9 ЖК
Української РСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР).

Як вбачається з матеріалів справи та
зустрічної позовної заяви, ОСОБА_3 з
1976 року перебував у трудових
відносинах з ремонтно-будівельним
управлінням № 3 Облрембудтресту та
працював на посаді сантехніка.

У 1986 році у зв'язку з ліквідацією
Облрембудтресту та його структурних
підрозділів спільним рішенням
адміністрації Облрембудтресту та
ремонтно-будівельним управлінням № 3
Облрембудтресту ОСОБА_3 та членам його
сім'ї було надано дозвіл на вселення до
будинку АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 та члени його сім'ї вселилися в
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з
двох жилих кімнат, загальною площею 36
кв. м та кухні, площею 8 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від 16
березня 1994 року № 69 будинок АДРЕСА_2
визнано придатним для проживання та
прийнято на баланс ради.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 8 постанови від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі», ухвалене у справі
рішення має бути гранично повним,
ясним, чітким, викладеним у
послідовності, встановленій статтею 215
ЦПК України, і обов'язково містити
вступну, описову, мотивувальну та
резолютивну частини.

Відповідно до пунктів 11, 12 зазначеної
постанови Пленум Верховного Суду
України зазначив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК України).

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти матеріального
права (назва, стаття, її частина, абзац,
пункт, підпункт закону), у відповідних
випадках - на норми Конституції
України, на підставі яких визначено
права та обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та
214 ЦПК України (статті 224-226 ЦПК України
при ухваленні заочного рішення) й інші
норми процесуального права, керуючись
якими суд установив обставини справи,
права та обов'язки сторін. У разі
необхідності мають бути посилання на
Конвенцію та рішення Європейського
суду з прав людини, які згідно із
Законом України від 23 лютого 2006 року
№ 3477-IV «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» є джерелом права та
підлягають застосуванню в даній
справі.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції в порушення вимог ст. ст.
213, 215 ЦПК України на вищевказані
обставини справи та вимоги закону
уваги не звернув; не з'ясував, в якому
приміщенні та на якій підставі
проживають ОСОБА_3 та члени його сім'ї;
не перевірив, на чиєму балансі
знаходиться будинок АДРЕСА_2 та чи є він
відмінним від нежитлових приміщень,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1; не
встановив всі фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи; не перевірив доводи
та заперечення сторін; не з'ясував, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зміст ухвали апеляційного суду
визначений ст. 315 ЦПК України, в
мотивувальній частині якої, зокрема,
повинно бути зазначено мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався.

В судовому рішенні апеляційний суд
повинен спростувати всі доводи
апеляційної скарги, в іншому разі буде
порушено вимоги статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо справедливого судового
розгляду.

Таким вимогам ухвала апеляційного суду
не відповідає, оскільки в порушення
зазначених положень закону,
апеляційний суд залишив без належної
оцінки доводи апеляційної скарги, не
зазначив, які обставини вважав
встановленими, не надав юридичної
оцінки правовідносинам, що виникли між
сторонами, та не перевірив, чи є позивач
власником будинку АДРЕСА_2, в якому
проживають відповідачі, та чим
підтверджується право власності; не
встановив, чим визначений правовий
статус спірного приміщення.

Також апеляційним судом не зазначено
мотивів, з яких відхилено доводи
апеляційної скарги про те, що спірне
жиле приміщення, в якому ОСОБА_3 разом
із членами сім'ї проживає понад 25 років,
виділено йому спільним рішенням
адміністрації Облрембудтресту та
ремонтно-будівельним управлінням № 3
Облрембудтресту, з яким останній
перебував у трудових відносинах з 1976
року.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи,
рішення та ухвала суду першої
інстанції і ухвала апеляційного суду
не можуть вважатися законними, у
зв'язку з чим підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 23
вересня 2013 року, ухвалу
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 21
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 24
грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.
Кузнєцов

Судді:
В.П. Гончар

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

Д.О. Остапчук