Справа № 373/2604/14-ц Головуючий у І
інстанції Свояка Д.В.Провадження №
22-ц/780/6632/14 Доповідач у 2
інстанції ФінагєєвКатегорія 52
УХВАЛА

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 17 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Національного
історико-етнографічного заповідника
«Переяслав» про скасування наказу та
зобов'язання надання щорічної
відпустки повної тривалості та виплати
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом про скасування наказу №
124-ВД від 24.09.2014 року про надання
відпустки тривалістю 6 календарних
днів та зобов'язання надання щорічної
відпустки тривалістю 26 календарних
днів та виплати моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при
незаконному звільненні 20.04.2011 року,
проти її волі їй була нарахована та
виплачена компенсація за 22 дні
невикористаної щорічної відпустки за
період роботи з 21.07.2010 по 20.04.2011 року.
Після поновлення ОСОБА_1 з 01.09.2014 року на
роботі, без переривання трудового
стажу, на її заяву про надання щорічної
відпустки за період роботи з 21.07.2010 року
по 20.07.2011 року тривалістю 24 календарні
дні, їй було надано лише 6 календарних
днів, обґрунтовуючи це тим, що їй була
виплачена компенсація за
невикористані 22 дні відпустки. Під час
судового розгляду позивач уточнила
позовні вимоги та просила суд
зобов'язати відповідача надати їй
частину заборгованої щорічної
відпустки тривалістю 26 календарних
днів за період з 21.07.2010 року по 20.07.2011
року з 03 листопада 2014 року та стягнути з
відповідача моральну шкоду у розмірі
3000 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 17 жовтня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду першої
інстанції через невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити. В
обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що суд не надав оцінки
усім наявним у справі письмовим
доказам у порушення ст. 212 ЦПК України, а
висновки суду базуються на міркуваннях
та судженнях.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що 22.09.2014 року
позивач ОСОБА_1 звернулася до
Генерального директора Національного
історико-етнографічного заповідника
«Переяслав» (надалі відповідач) з
заявою про надання їй щорічної
відпустки за період роботи з 21.07.2010 року
по 20.07.2011 року тривалістю 24 календарних
дні з 01 жовтня по 24 жовтня 2014 року.

24.09.2014 року було видано наказ №124-ВД,
яким ОСОБА_1 надано частину
невикористаної основної щорічної
відпустки за період роботи з 21.07.2010 по
20.07.2011 тривалістю 6 календарних днів з 01
по 06 жовтня 2014 року включно. Позивач з
зазначеним наказом не погодилась та
відмовилася відбувати відпустку у
зазначений період.

Відповідно до наказу №126-ВД від 25.09.2014
року дію наказу №124-ВД від 24.09.2014
відмінено у зв`язку з відмовою ОСОБА_1
відбути у відпустку у вказаний в наказі
період.

У зв'язку з відмовою у наданні
відпустки за період з 21.07.2010 року по
20.07.2011 року тривалістю 24 календарних
дні 25.09.2014 року позивач звернулась до
відповідача з заявою про надання
основної щорічної відпустки за період
роботи з 21.07.2013 по 20.07.2014 тривалістю 24
календарних дні з 01 по 24 жовтня 2014 року.

Наказом № 126-ВД від 25.09.2014 року позивачу
надано основну щорічну відпустку за
період роботи з 21.07.2013 по 20.07.2014
тривалістю 24 календарних дні з 01 по 24
жовтня 2014 року включно. Також вказаним
наказом відмінено дію наказу №124-ВД від
24.09.2014 року у зв'язку з відмовою ОСОБА_1
відбути у відпустку у вказаний наказі
період.

Відповідно до положень ст.1 Закону
України «Про відпустки» державні
гарантії та відносини, пов'язані з
відпусткою, регулюються Конституцією
України, цим Законом, Кодексом законів
про працю України, іншими законами та
нормативно-правовими актами України.

Стаття 2 цього Закону передбачає, що
право на відпустки мають громадяни
України, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи.
А право на відпустки забезпечується,
крім іншого, забороною заміни
відпустки грошовою компенсацією, крім
випадків, передбачених статтею 24 цього
Закону.

Частиною 1 ст. 24 цього Закону
передбачено, що у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідач, в своїх поясненнях звертає
увагу, що позивач не зверталась з
заявою про надання їй основної
щорічної відпустки за період 21.07.2010 по
20.07.2011 саме тривалістю 26 днів, а наказ,
яким була надано відпустку за вказаний
період на підставі заяви позивача
тривалістю 6 календарних днів, був
відмінений та видано новий про надання
щорічної основної відпустки
тривалістю 24 календарних дні за період
21.07.2013 по 20.07.2014.

Крім того, позивач отримала від
відповідача грошові кошти в рахунок
компенсації невикористаної відпустки
за період з 21.07.2010 року по 20.07.2011 року за
22 календарних дні, що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями,
видатковим касовим ордером та
відомістю про виплату грошей, а також
поясненнями представника відповідача
й позивача.

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку, що на даний час право
позивача на щорічну оплачувану
відпустку тривалістю 24 календарні дні
за відпрацьований час з 21.07.2010 по 20.04.2011
рорку, відсутнє, зважаючи на те, що в
порядку, визначеному законодавством,
це право було реалізовано відповідачем
шляхом сплати позивачеві грошової
компенсації.

Отже, рішення суду ухвалене з
дотримання норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи та доводами апеляційної скарги
не спростовуються.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 17 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.