Справа №705/2832/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року
Уманський міськрайонний суд
Черкаської області, в складі:

головуючого - судді Коваля А.Б.

при секретарі Безвенюк Н.В.

з участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Умані
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа без заявлення
самостійних вимог ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом про те, що 15 грудня 1989 року в м.
Умані між ним та відповідачем по справі
було укладено шлюб. 15 січня 2013 року
вказаний шлюб розірвано.

Після укладення шлюбу вони стали
проживати у літній кухні по АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка
ОСОБА_5.

З грудня 1992 року відповідач разом з
дочкою перейшли з літньої кухні по
АДРЕСА_3 проживати в однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, яка була надана
взамін знесеного приватного будинку,
що належав його батькам.

В 1993 році їх сім'ї надано двокімнатну
квартиру АДРЕСА_2, яка в 1998 році ними
приватизована і в яку заселилися на
постійне місце проживання відповідач з
дочкою. У цій квартирі вони проживають
і до теперішнього часу.

У 2014 році при розгляді цивільної справи
за позовом ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4
до нього про усунення перешкод в
користуванні домоволодінням, житлом,
нежитловими господарськими будівлями
та виселення його з будинковолодіння
по АДРЕСА_3 йому стало відомо про те, що
відповідно свідоцтва про право на
спадщину за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
рівних частках кожна після смерті
матері ОСОБА_6 залишено незакінчений
будівництвом будинок готовністю 11
відсотків, що знаходиться по АДРЕСА_3;
на самовільно збудовану літню кухню
«Б» та сарай «В» свідоцтво про право на
спадщину за законом не видано,
«настоящее» свідоцтво підлягає
реєстрації в БТІ м. Умань після «сдачі»
будинку в експлуатацію.

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_2, але фактично там не проживає, а
проживає, як було встановлено в
судовому засіданні зі згоди позивача
більш як 20 років за адресою: АДРЕСА_3.

Судом було достовірно встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 проживає в самочинно
побудованій літній кухні за адресою:
АДРЕСА_3. Всі споруди є самочинно
збудовані і належним чином не введені в
експлуатацію, тобто право власності на
жодну із сторін не оформлене.

Також встановлено, що земельна ділянка
по АДРЕСА_3 на якій знаходилося
спадкове майно не перебувала у
власності спадкодавця.

Також при розгляді вказаної справи
йому стало відомо, що на підставі
рішення Уманської міської ради від 19
листопада 2003 року № 2.18-24/24 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 646925,
виданий ОСОБА_3 і ОСОБА_4 19 квітня 2007
року,

площею 0,0987 га для ведення особистого
селянського господарства, кадастровий
номер земельної ділянки :04:002:0689,
що розміщена по АДРЕСА_3. На підставі
рішення Уманської міської ради № 2.18-24/24
від 19 листопада 2003 року та договору
купівлі-продажу земельної ділянки №
3-3645 від 21.10.2008 року, видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку від 19 березня 2009 року, серія ЯЗ
№ 198655 площею 0,0902 га для обслуговування
жилого будинку, кадастровий номер
земельної ділянки :04:002:0264, що
знаходиться по АДРЕСА_3, співвласниками
якої визначені ОСОБА_3 - 1/2 та ОСОБА_4 - 1/2.

Згідно з новими нормами, спільною
сумісною власністю подружжя є житло,
придбане кожним із подружжя під час
шлюбу в результаті приватизації і
земельна ділянка, безоплатно отримана
будь-ким із подружжя із земель
державної або комунальної власності, в
тому числі приватизації.

Вказані вище земельні ділянки отримані
безоплатно ОСОБА_3 і ОСОБА_4 безоплатно
із земель комунальної власності під
час перебування у шлюбі ОСОБА_3 і ОСОБА_2

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності. Ця норма
справедлива й у випадку, якщо один з
подружжя не мав з поважної причини
самосійного заробітку (доходу).

Поділ земельної ділянки як спільно
нажитого майна передбачає і тоді, коли
ділянка приватизована на жінку під час
шлюбу. Цей варіант передбачається
законом, оскільки згідно зі ст. 57 СК
України, така ділянка, придбана у шлюбі,
а тому не є особистою приватною
власністю жінки.

Оскільки земельна ділянка
передавалася у власність ОСОБА_3
(одному із подружжя) під час
перебування у шлюбі з ОСОБА_2, то ця
земельна ділянка відповідно до Закону,
є спільною сумісною власністю подружжя
та підлягає поділу, як то передбачено
ст.ст. 60-71 СК України.

Просить визнати спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3
земельні ділянки:

- площею 0,0987 га для ведення особистого
селянського господарства, кадастровий
номер земельної ділянки :04:002:0689,
безоплатно передану у власність ОСОБА_3
та ОСОБА_4, на підставі рішення
Уманської міської ради від 19 листопада
2003 року № 2.18-24/24, що посвідчується
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 646925,
виданого 19 квітня 2007 року, що розміщена
по АДРЕСА_3;

- площею 0,0902 га для обслуговування
жилого будинку, кадастровий номер
земельної ділянки :04:002:0264,
безоплатно передану у власність ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на підставі рішення
Уманської міської ради від 19 листопада
2003 року № 2.18-24/24, що посвідчується
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯЗ № 198655,
виданого 19 березня 2009 року, що
розміщена по АДРЕСА_3.

Поділити земельні ділянки спільної
сумісної власності подружжя між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 в рівних долях:

- земельну ділянку площею 0,0987 га - 1/4
частину за ОСОБА_2 та 1/4 частину ОСОБА_3
від цієї площі для ведення особистого
селянського господарства;

- земельну ділянку площею 0,0902 га - 1/4
частину за ОСОБА_2 та 1/4 частину ОСОБА_3
від цієї площі для обслуговування
жилого будинку.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні в
повному об'ємі підтримав позовні
вимоги та пояснив, що одружившись з
відповідачем по справі почали спільно
проживати у його батьків. Потім
перейшли у квартиру по вулиці
Жовтневої Революції, у якій у них
народилася донька, а через певний час
їм дали двокімнатну у квартиру, у якій
вони уже і проживали. Спочатку вони
проживали разом, а потім донька із
дружиною залишилися жити у
вищевказаній квартирі, а він перейшов у
приватний будинок по АДРЕСА_3.
Проживаючи там, постійно проводив
певні будівельні роботи, покращуючи
житлові умови, а також здійснював
догляд за земельною ділянкою. Про те, що
земельну ділянку було приватизовано не
знав, дізнався про це лише після
розлучення у 2013 році. Відповідач
повідомила, що земельна ділянка є
спадковим майном і він до неї немає
ніякого відношення. Третя особа на
момент приватизації не проживала
навіть в м. Умані. Земельною ділянкою
користувався лише він, що можуть
підтвердити мешканці суміжних ділянок.
Просить суд позов задоволити.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
пояснив, що його довіритель та
відповідач по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу
мають доньку. Після створення сім'ї
сторони проживали спочатку у будинку
батьків відповідача, потім у
однокімнатній квартирі, а потім
перейшли проживати у двокімнатну
квартиру. Після розлучення, за усною
домовленістю між ними, позивач почав
проживати у приватному будинку, а
відповідач з донькою залишилися
проживати у двокімнатній квартирі.
Земельну ділянку обробляв та
здійснював за нею догляд лише позивач
по справі. Про те, що земельна ділянка
приватизована ОСОБА_2 дізнався під час
розгляду іншої судової справи. Вважає,
що відповідач, з метою обману позивача,
залучивши до приватизації особу
взагалі не маючу відношення до цієї
ділянки, приватизувала її. У матеріалах
справи відсутній будь-який документ,
підтверджуючий реєстрацію за
позивачем права на спадщину. Надане нею
свідоцтво про право на спадщину за
законом, не зареєстровано у БТІ,
оскільки будівлі не здані в
експлуатацію. Спірною земельною
ділянкою користувалася ОСОБА_6, але
передана у власність їй не була, тому і
не може бути частиною спадкового майна.
На його думку приватизація земельної
ділянки є незаконною, а позов його
довірителя обґрунтованим, тому просить
суд задоволити позовні вимоги в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, пояснила, що
після смерті ОСОБА_6, у 1983 році,
відкрилася спадщина, яку прийняла вона
та її сестра ОСОБА_9 У 1989 році вона
зареєструвала шлюб з позивачем по
справі, а у 1992 році у них народилася
донька і в цей же рік вони отримали
однокімнатну квартиру. Коли привезли
доньку з пологового будинку, позивач
перейшов жити в домоволодіння за
адресою АДРЕСА_3, оскільки у нього дуже
боліла голова. Вона також приходила
проживати у це помешкання, оскільки у
новій однокімнатній квартирі були
проблеми з водо- та газопостачанням. По
АДРЕСА_3 вона проживала до 2006 року, а у
зв'язку із важким матеріальним
становищем, квартиру вимушені були
здавати у найм. Земельну ділянку
приватизувала без участі позивача,
оскільки вона була придбана не за
спільні кошти подружжя, а є її
особистою власністю. Приватизація була
проведена у відповідності до чинного
законодавства, і з урахуванням усіх
необхідних умов.

Представник відповідача ОСОБА_1 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, позов вважає безпідставним та
необґрунтованим. Пояснив, що згідно
державного акту відповідач та третя
особа є власниками земельної ділянки
АДРЕСА_3. 07 червня 1991 року його
довірителька та третя особа отримали
свідоцтво про право на спадщину, згідно
якого успадкували в рівних долях
незакінчене будівництво житлового
будинку, що знаходиться на земельній
ділянці. Тобто відповідач
приватизувавши вказану земельну
ділянку реалізувала своє право на
безоплатну приватизацію. Норма закону,
на яку посилається позивач у своєму
позові, діяла лише з 11 січня 2011 року по 11
червня 2012 року, тобто виходячи із
принципу дії правових норм у часі,
земельні ділянки, приватизовані у
шлюбі до 11 січня 2011 року та після 11
червня 2012 року є приватною власністю
того із подружжя, хто здійснив
приватизацію. Положення сімейного
законодавства щодо визначення поняття
спільної сумісної власності подружжя
не поширюються на земельні ділянки,
приватизовані один із подружжя. У
відповідності до вимог чинного
законодавства спірна земельна ділянка
не є спільним майном подружжя, а тому
просить суд відмовити у задоволенні
позову.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь
у розгляді справи та вивчивши письмові
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає до задоволення.

Судом достовірно встановлено, що
згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№ 646925, виданого 19 квітня 2007 року, ОСОБА_3
та ОСОБА_4, на підставі рішення
Уманської міської ради від 19 листопада
2003 року № 2.18-24/24, є власниками земельної
ділянки площею 0,0987 га, розташованої по
АДРЕСА_3.

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№ 198655, виданого 19 березня 2009 року,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на підставі рішення
Уманської міської ради від 19 листопада
2003 року № 2.18-24/24, є власниками земельної
ділянки № 3-3645 від 21 жовтня 2008 року,
площею 0,0902 га, розташованої по АДРЕСА_3.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: земельна ділянка, набута
нею, ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України.

За вказаних обставин, суд вважає, що
оскільки відповідачем було
приватизовано земельну ділянку у 2003 та
2009 роках, про що отримано державні акти,
які ніким не були оскаржені, позов
ОСОБА_2 є безпідставним, а земельні
ділянки не можуть бути визнаними
спільним майном подружжя.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, ст. 57 СК України, ст. 120 ЗК
України, ст. 368 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа без заявлення самостійних
вимог ОСОБА_4 про визнання спільною
сумісною власністю подружжя земельної
ділянки та поділу земельної ділянки -
відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами, які брали участь у
справі, але не були присутніми в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10-ти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
А. Б. Коваль