АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2794/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 43, 46 Коваль А. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
Фетісова Т. Л. УХВАЛА
03 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоФетісової Т.
Л.суддівЗахарової А. Ф. при
секретаріЯремич В.І. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 25 вересня
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права на
проживання та користування квартирою
та зобов'язання вчинити певні дії та за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_6 про визнання права на
проживання та користування квартирою,
яким просив суд визнати за ним право на
проживання та користування квартирою
АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_6 надати
ключі від цієї квартири для вільного
доступу до неї, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що він перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
із 2000 по 2007 роки, коли шлюб судом було
розірвано. Від шлюбу сторони мають сина
2000 року народження. Під час шлюбу
сторони разом проживали у вказаній
квартирі, яка належить відповідачу на
підставі свідоцтва про право
власності. Після розірвання шлюбу
позивач переїхав на інше постійне
місце проживання. 18 січня 2013 року
сторони повторно зареєстрували шлюб у
відділі РАЦС і, у зв'язку з укладенням
шлюбу, позивач переїхав до відповідача
у квартиру, де сторони почали знову
спільно проживати за адресою: АДРЕСА_1.
У подальшому зі згоди відповідача, як
власника квартири, позивач за цією
адресою здійснив реєстрацію свого
місця проживання. 12 квітня 2013 року
відповідач повідомила позивача про те,
що вона забрала у нього ключ від
квартири, так як не бажає, щоб він
надалі проживав там з нею.

Далі, рішенням Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 26 липня 2013 року за позовом
дружини шлюб між сторонами розірвано.
Позивач вважає, що своїми діями
відповідач неправомірно перешкоджає
йому користуватися житловим
приміщенням за місцем реєстрації та
постійного проживання. Указує, що
рішенням Уманського міськрайонного
суду від 12 березня 2014 року, яке набрало
законної сили, в задоволенні його
позовних вимог про усунення перешкод в
користуванні квартирою та вселення та
в задоволенні зустрічних позовних
вимог його дружини про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням відмовлено.

В зв'язку з вищевикладеним, просив суд
визнати за ним за ним право на
проживання та користування квартирою
АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_6 надати
ключі від цієї квартири для вільного
доступу до неї.

У свою чергу ОСОБА_6 звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_5, яким просила суд
визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням
за адресою: АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що їй на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1. 18
січня 2013 року між нею та ОСОБА_5
повторно зареєстровано шлюб. 12 лютого
2013 року ОСОБА_5 зареєстровано в її
квартирі. Однак відповідач не мав
наміру відновити сімейні відносини, не
надавав кошти на утримання сім'ї та не
приймав участі у вихованні сина у
зв'язку з чим 26 липня 2013 року шлюб між
сторонами повторно розірвано. 13 квітня
2013 року відповідач добровільно
виселився із належної їй квартири та в
подальшому не проживав там без
поважних причин. ОСОБА_5 відмовляється
виписатися з квартири в добровільному
порядку, що змусило ОСОБА_6 звернутися з
цим позовом до суду.

Ухвалою Уманського міськрайонного
суду від 05 червня 2014 року цивільні
справи за наведеними вище позовними
заявами об'єднано в одне провадження.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 25 вересня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання права на
проживання та користування квартирою
та зобов'язання вчинити певні дії, -
відмовлено, а позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, - задоволено та визнано
ОСОБА_5 таким, що втратив право на
користування житловим приміщенням за
адресою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким визнати за
ним право на проживання та
користування квартирою АДРЕСА_1, а
ОСОБА_6 - у задоволенні позову
відмовити. Апелянт вказує на те, що суд
не врахував тієї обставини, що з
матеріалів справи вбачається факт
перешкоджання йому зі сторони ОСОБА_6 у
користуванні квартирою, він не міг
користуватися квартирою тривалий
строк з вини ОСОБА_6 Суд не вказав у
рішенні підстави для відмови у
задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
вивчивши та обговоривши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення
виходячи з наступного.

Оскарженим рішенням суд першої
інстанції вирішив відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6
про визнання права на проживання та
користування квартирою та зобов'язання
вчинити певні дії та задовольнити
позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, з
підстав того, що ОСОБА_5, як член сім'ї
власника житла, який не користувався
без поважних причин житловим
приміщенням понад рік, на підставі ч.2
ст.405 ЦК України втратив право на
користування цим житлом.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції та
вважає, що, встановивши дійсні
обставини справи, суд дав належну
оцінку зібраним доказам, правильно
застосував норми матеріального права,
не допустив порушень норм
процесуального права, які призвели б до
неправильного вирішення справи, та
ухвалив у справі законне і
обґрунтоване рішення, підстав для
скасування якого колегія суддів не
вбачає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що 18 січня
2013 року сторони у справі повторно
уклали шлюб та ОСОБА_5 переїхав до
ОСОБА_6 у її квартиру за адресою АДРЕСА_1
в якій, з дозволу останньої, як
власника, здійснив реєстрацію свого
місця проживання.

У подальшому, 13 квітня 2013 року ОСОБА_5,
забравши свої деякі речі виїхав із
квартири АДРЕСА_1. Указана обставина
підтверджується поясненнями сторін у
справі та показаннями свідків ОСОБА_7
та ОСОБА_8

З матеріалів даної справи, з пояснень
свідків по справі та самих стороні в
судовому засіданні вбачається, що
ОСОБА_5 забирав своєї речі із спірного
житла в декілька етапів з 13 по 16 квітня
2013 року. Частину речей йому було
повернуто за рішенням Уманського
міськрайонного суду від 20 березня 2014
року за його позовом до ОСОБА_6 про
зобов'язання повернути майно та
компенсувати моральну шкоду, яке не
було сторонами оскаржено та набрало
чинності 31.03.2014 року.

Згідно пояснень ОСОБА_5 суду
апеляційної інстанції, наразі у
квартирі АДРЕСА_1 жодних належних йому
речей вже немає.

Той факт, що ОСОБА_5 добровільно залишив
місце свого проживання та не вживав
жодних заходів по своєму вселенню у
квартиру АДРЕСА_1 достовірно
встановлено рішенням Уманського
міськрайонного суду від 12 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про усунення перешкод в
користування квартирою та вселенні,
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5
про визнання особи такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням, яким в задоволенні
основного та зустрічного позову було
відмовлено в повному обсязі.

Окрім того, зазначеним рішенням суду
встановлено відсутність фактів , які б
свідчили про створення відповідачем
ОСОБА_6 перешкод ОСОБА_5 у користуванні
спірним житлом, в зв'язку з чим йому в
задоволенні вимог про усунення
перешкод в користуванні житлом та
вселенні було відмовлено.

Вказане рішення суду не було оскаржено
позивачем ОСОБА_5 та набрало чинності
24.03.2014 року, з чого слідує, що він
повністю погодився з висновками,
викладеними судом у своєму рішенні.

Вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа , щодо
якої встановлено ці обставини.

Вказані обставини також
підтверджуються і показами свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які були
допитані судом першої інстанції при
розгляді справи по суті даного спору .

Виходячи з викладеного, колегія суддів
відхиляє доводи ОСОБА_5 про те, що він
протягом року з 13.04.2013 року по 17.04.2014
року був відсутній у квартирі АДРЕСА_1
з поважних причин, оскільки вживав
заходів по усуненню перешкод в
користуванні в користування квартирою
та вселенню в спірну квартиру шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом від 29.01.2014 року, так як рішенням
суду від 12.03.2014 року йому було
відмовлено в позові за недоведеністю
вказаних обставин. Інших доказів
поважності причин відсутності
позивача ОСОБА_5 у спірному житлі
стороною надано не було .

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі

Оскільки при розгляді даного спору
судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_5, як член сім'ї
власника житла, був відсутній у
квартирі АДРЕСА_1 з 13 квітня 2013 року, а з
вказаним позовом про захист своїх
житлових прав звернувся лише 17 квітня
2014 року, тому положення ч.2 ст.405 ЦК
України про те, що член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік на які посилається ОСОБА_6, до даних
правовідносин судом застосовані
вірно.

З наведених підстав суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання права на
проживання та користування квартирою
та зобов'язання вчинити певні дії до
задоволення не підлягають , відповідно
позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, з
підстав того, що ОСОБА_5, як член сім'ї
власника житла, який не користувався
без поважних причин житловим
приміщенням понад рік, на підставі ч.2
ст.405 ЦК України втратив право на
користування цим житлом є законними та
повністю обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги є
несуттєвими, правильності висновків
суду не спростовують і не дають підстав
для її задоволення, тому суд апеляційну
скаргу відхиляє, а рішення суду першої
інстанції залишає без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

У х в а л
и л а :

апеляційну скаргу -відхилити .

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 25 вересня
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права на
проживання та користування квартирою
та зобов'язання вчинити певні дії та за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
залишити без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення і може
бути оскаржене в касаційному порядку
до суду касаційної інстанції протягом
20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :