Справа № 161/8186/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/1467/14 Категорія: 48 Доповідач:
Лівандовської-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого-судді -
Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів -Веремчук Л.М., Антонюк К.І.

при секретарі -Кирилюку О.О.

з участю:

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 19 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

19 серпня 2014 року рішенням
Луцького міськрайонного суду в позові
ОСОБА_3 та зустрічному позові ОСОБА_1
відмовлено.

Не погоджуючись із вищеназваним
рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій із-за
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржуване рішення суду в частині
відмови в зустрічному позові скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким зустрічний позов задовольнити в
повному об'ємі.

В ході розгляду справи в суді
апеляційної інстанції відповідач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2
апеляційну скаргу із наведених у ній
мотивів підтримали, тоді як позивач
ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в
судове засідання по невідомим суду
причинам не з'явились, хоча своєчасно
та належним чином повідомлялись про
розгляд справи в суді апеляційної
інстанції, тому колегія суддів вважає
можливим проводити розгляд справи за
їх відсутності, що відповідає вимогам
ст. 76 ЦПК України.

Заслухавши доповідь головуючого-судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові повністю, суд
першої інстанції виходив із того, що на
час розгляду справи не доведена
наявність правових підстав вважати, що
квартира АДРЕСА_1 за час шлюбу істотно
збільшилась у своїй вартості внаслідок
саме спільних трудових чи грошових
затрат подружжя, а отже відсутні і
правові підстави для визнання спірної
квартири об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та
задоволення вимог ОСОБА_3, тоді як
відповідачем ОСОБА_1 об'єктивно не
доведено придбання за час перебування
в зареєстрованому шлюбі і за спільні
кошти майна, про поділ якого між
сторонами він просив.

Зазначені висновки суду ґрунтуються на
встановлених обставинах справи та
узгоджуються із нормами матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини, а тому з ними
погоджується і колегія суддів.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно із ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

У відповідності до вимог ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, допускається лише
за його згодою.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірвано заочним рішенням
Луцького міськрайонного суду від 19
червня 2014 року (а.с. 49 зворот).

Позивач ОСОБА_3 просила визнати
квартиру АДРЕСА_1 та приватизована
відповідачем ОСОБА_1 із державного
житлового фонду об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. В
обґрунтування заявленої вимоги
покликалася на те, що за час шлюбу
цінність об'єкта нерухомого майна
істотно збільшилась внаслідок її
трудових та грошових затрат.

Суд першої інстанції відмовив в позові
ОСОБА_3, проте сторони рішення суду в
означеній частині не оскаржують, тому
він на предмет законності та
обґрунтованості колегією суддів не
перевіряється.

Тоді як відповідач ОСОБА_1 звернувся в
суд із зустрічним позовом, в якому
вказує, що за час спільного перебування
з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі ними
за спільні кошти було придбано
наступне майно: холодильник Samsung
вартістю 8000 грн., пральну машину Whirlpool
вартістю 4000 грн., мікрохвильову піч
вартістю 1000 грн., телевізор Samsung
вартістю 1000 грн., нетбук Acer вартістю 3500
грн., а по місцю роботи йому було
подаровано дві пальми юкка вартістю по
5000 грн. кожна, які знаходяться у ОСОБА_3

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

І оскільки всупереч вимогам
вищезазначених процесуальних норм
відповідачем та його представником не
надано суду доказів, які об'єктивно та
беззаперечно підтверджували б факт
наявності на момент припинення
спільного проживання сторін у справі
вищевказаних речей, а також факт
заволодіння ними позивачем ОСОБА_3,
тому судом першої інстанції підставно
відмовлено у витребуванні їх від
останньої та поділі таких речей між
сторонами.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, є законним та
обґрунтованим, підстав для його
скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 19 серпня 2014 року
у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді