Справа №2-3178/11 30.10.2014 30.10.2014 30.10.2014
Провадження №22-ц/784/2759/14
Головуючий у першій інстанції: Тішко
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В.,
Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Романенко Ю.О.,

за участю: представника відповідача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 19 серпня 2014 р.
ухваленого за позовом

ОСОБА_4

до

ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

ОСОБА_7,

треті особи: ТОВ «Агрохімгарант» , ТОВ
«Слов'янській дім», ТОВ
«Украгрострой-Миколаїв», ТОВ
«Агрохімконтракт», ЗАТ «Укрспецбуд»

про поділ спільного майна подружжя,
визнання права власності, витребування
майна із чужого незаконного володіння,
стягнення грошової компенсації
частини доходів,

в с т а н о в и л а :

У січні 2008 року ОСОБА_4
звернулася до суду з зазначеним
позовом, який під час судового розгляду
неодноразово уточнювала та остаточно
просила :

- визнати за нею та ОСОБА_5 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, за кожним та витребувати
зазначену квартиру у ОСОБА_6;

- визнати за позивачкою право
особистої власності на квартиру
АДРЕСА_2 та витребувати її у ОСОБА_7;

- стягнути з ОСОБА_5 компенсацію
частини доходів, отриманих останнім в
якості засновника та акціонера ТОВ
«Агрохімгарант», ТОВ «Слов'янський
дім», ТОВ «Украгрострой-Миколаїв», ТОВ
«Агрохімконтракт», ЗАТ «Укрспецбуд» за
період з 14 липня 2005 р. до моменту
розгляду справи.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначала, що перебувала з
відповідачем ОСОБА_5 у зареєстрованому
шлюбі в період з 10 жовтня 1997 р. по 13
липня 2005 р., за час якого були придбані
квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2.
Зазначені об'єкти нерухомості після
розірвання шлюбу були незаконно
відчужені ОСОБА_5 на користь третіх
осіб, що встановлено відповідними
рішеннями суддів. На думку позивача,
квартира АДРЕСА_1 придбана за спільні
кошти подружжя, а тому підлягає поділу
в рівних частках, в той час як квартира
АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_4 за її
особисті кошти, які вона отримала від
продажу належної їй квартири АДРЕСА_4.
Крім того, за час шлюбу сторонами із
спільного бюджету були внесені кошти в
статутні капітали підприємств,
корпоративні права на які були
оформлені на ОСОБА_5, який до
теперішнього часу одноосібно
продовжує отримувати доходи від їх
діяльності. На підставі зазначеного,
посилаючись на норми ст.ст. 57, 60, 61 СК
України та ст. 388 ЦК України, просила
задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 19 серпня 2014 р. у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове, про задоволення її
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на підставі
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
про поділ спільного майна подружжя,
визнання права власності, витребування
майна із чужого незаконного володіння,
суд першої інстанції виходив з того, що
на час розгляду справи спірне майно, що
належало подружжю було відчужено на
користь третіх осіб, а тому належним
способом захисту порушених прав ОСОБА_4
є не витребування у добросовісних
набувачів своєї частки у ньому, а
отримання від ОСОБА_5, який здійснив
відчуження частки позивача без її
згоди, компенсації її вартості.

Проте, з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна,
виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що з 10
жовтня 1997 р. по 13 липня 2005 р. сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, 25 квітня 2000 р.
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 згідно договору
купівлі-продажу, придбали у ОСОБА_8
квартиру АДРЕСА_2, а 5 березня 2001 р.
ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

З урахуванням викладеного, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 та
квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною
власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а їх
ідеальні частки в ній є рівними.
Підстав для відступлення від засад
рівності часток подружжя згідно ч.2,3
ст.70 СК України не встановлено.

В той же час, до складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб ( п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

З матеріалів справи вбачається,
що на час розгляду справи квартира
АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2
знаходяться у власності ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Так, після розлучення, 26 травня 2006 року
ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_5,
відповідно до договору
купівлі-продажу, продала ОСОБА_12
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.184 т.1), а 8 червня 2006
року ОСОБА_12, відповідно до договору
купівлі-продажу, продала зазначену
квартиру ОСОБА_6 (а.с.185 т.1).

В той же час, рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 листопада 2012 року по
справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_5,
ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_6 про
визнання угод недійсними та
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 26 травня 2006 р., укладений
між представником ОСОБА_5 та ОСОБА_12
Рішення в цій частині залишено без змін
рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 6 лютого 2014 р.
(а.с.39-41 т. 4).

Під час розгляду вищезазначеної справи
судами встановлено, що відповідно до
ст. 61 СК України квартира АДРЕСА_1 є
спільною власністю подружжя, а
відчуження нерухомого майна за
договором купівлі-продажу від 26 травня
2006 р. здійснено з порушенням правил ч. 3
ст. 65 СК України без нотаріально
посвідченої згоди іншого подружжя.

Отже, зазначена квартира вибула з
володіння ОСОБА_4 не з її волі.

Що ж стосується квартири АДРЕСА_2, то з
матеріалів справи вбачається, що
зазначена квартира була придбана
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у ОСОБА_8 5 квітня 2000 р.
у спільну сумісну власність без
визначення часток.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 4 червня 2008 року, яке
набрало законної сили 17 червня 2008 р. по
справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5,
ОСОБА_4 про розірвання договору, було
розірвано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2, укладений 5 квітня 2000
р. між ОСОБА_8 з однієї сторони та
ОСОБА_5, ОСОБА_4 з іншої сторони. Визнано
за ОСОБА_8 право власності на зазначену
квартиру (а.с.134 т.1).

Після цього, 27 червня 2008 року ОСОБА_8
відповідно до договору купівлі-продажу
продала ОСОБА_7 цю квартиру (а.с. 105 т.3).

Вподальшому, ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 26 січня 2009 року рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 4 червня 2008 року
скасовано, а цивільна справа повернута
до того ж суду для нового розгляду (а.с.
108-109 т. 3). Рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 11
березня 2009 року, яке набрало законної
сили 18 травня 2009 р. у задоволенні
позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
розірвання договору купівлі-продажу та
визнання права власності - відмовлено.

За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке
вибуло з володіння власника на
підставі рішення суду, ухваленого щодо
цього майна, але вподальшому
скасованого, слід вважати таким, що
вибуло з володіння власника поза його
волею.

Таким чином, й квартира АДРЕСА_2 вибула
з володіння ОСОБА_4 поза її волею.

Відповідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника не з його
волі іншим шляхом.

При цьому слід враховувати, що
об'єктом позову про витребування майна
із чужого незаконного володіння може
бути річ, яка існує в натурі на момент
подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому
володінні, видозмінилась, була
перероблена чи знищена, застосовуються
зобов'язально-правові способи захисту
права власності відповідно до положень
Глави 83 ЦК.

З матеріалів справи вбачається, що на
даний момент власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_6, яка придбала її 8
червня 2006 року у ОСОБА_12 відповідно до
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу
Миколаївської області ОСОБА_15 Після
набуття права власності, ОСОБА_6
самочинно замість сараїв літ. З, Ж, Е,Н
у дворі по АДРЕСА_1 побудувала
господарську будівлю літ П, площею
забудови 66,9 кв.м. Рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 21
березня 2008 р. за ОСОБА_6 було визнано
право власності на самочинно
збудовану господарську будівлю літ. П,
площею забудови 66,9 кв.м. по АДРЕСА_1 ,
яке набрало законної сили 1 квітня 2008 р.
(а.с.49 т.4).

Отже, сама по собі квартира,
перебуваючи у володінні ОСОБА_6 не
видозмінювалась та не перероблялась та
має ті ж самі показники, а саме
квартира 2-х кімнатна, загальною
площею 49,6 кв.м., житловою площею 33, 8
кв.м., а господарська будівля літ. П
хоча і значиться за технічними
документами, як така що належить до
спірної квартири, однак є окремо
збудованою будівлею у дворі будинку
АДРЕСА_1.

Що стосується квартири АДРЕСА_2, то з
матеріалів справи вбачається, що після
придбання спірної квартири ОСОБА_7
було здійснено її ремонт, внаслідок
якого житлова площа квартири
зменшилась на 0,3 кв.м., а загальна площа
збільшилась на 4,2 кв.м. за рахунок
внутрішнього перепланування.
Зазначене перепланування було
легалізоване розпорядженням
адміністрації Центрального району
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради від 3 жовтня 2008 року № 897-р
на підставі якого ОСОБА_7 замість
договору від 27.06.2008 року було видано
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру від 9 жовтня 2008 року,
яке було зареєстровано в КП «ММБТІ»
09.10.2008 р. №16005. (а.с. 37-38; т.4).

Отже, фактично ОСОБА_7 було
зроблено поліпшення придбаного майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що оскільки спірні квартири є
спільною сумісною власністю подружжя і
їх частки є рівними, тобто кожному
належить по ? частині, ці квартири
вибули з володіння ОСОБА_4 не з її волі,
то відповідно до положень ч.1 ст. 388 ЦК
України, їх слід витребувати у
добросовісних набувачів ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, визнавши за кожним з подружжя
право власності на ? частину спірних
квартир.

Оскільки суд першої інстанції не
звернув належної уваги на зазначені
обставини та норми, які регулюють
спірні правовідносини, та дійшов
помилкового висновку про неможливість
витребування спірного нерухомого
майна у добросовісних набувачів та
визначення часток подружжя у
спільному майні, то рішення суду в
частині відмови у задоволенні цих
позовних вимог підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Доводи позивача, щодо набуття квартири
АДРЕСА_2 за власні кошти, отримані від
реалізації квартири в м. Києві, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
проміжок часу між зазначеними
правочинами складає більше 2 років. До
того ж, зі змісту договору від 25 квітня
2000 р. вбачається, що в якості покупців
виступали обидва подружжя. Зазначене
виключає виникнення у позивача права
особистої приватної власності на цю
квартиру , а надані нею докази на
підтвердження цього, зокрема розписка
від 26 лютого 1998 р. (а.с.197 т1.), звіт про
оцінку вартості майна від 6 лютого 2009 р.
(а.с.198-227 т.3) спростовуються змістом
нотаріально посвідчених договорів, які
є належними та допустимими доказами по
справі.

Що ж стосується вимог про стягнення
компенсації з ОСОБА_5 частини доходів,
отриманих останнім від діяльності
ТОВ «Агрохімгарант»,

ТОВ «Слов'янський дім», ТОВ
«Украгрострой-Миколаїв», ТОВ
«Агрохімконтракт» , ЗАТ «Укрспецбуд»
за період з 14 липня 2005 р. до моменту
розгляду справи, то колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову у
задоволенні цих позовних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
під час спільного проживання ОСОБА_5
вніс вклади до статутного капіталу
господарських товариства, а саме до
акціонерного фонду ЗАТ «Укрспецбуд» в
розмірі 250 грн. при загальній вартості
303 697 грн. Зазначене товариство було
створено 5 серпня 2003 р. та припинено 26
червня 2012 р. (а.с. 151-152 т.3). Крім того,
відповідачем були здійснені наступні
внески в господарські товариства: ТОВ
«Агрохімгарант», зареєстроване 21
березня 2001 р., в розмірі 6 000 грн.,
загальний розмір статутного капіталу -
12 000 грн. (частка відповідача складає 50 %
) (а.с. 153-154 т.3); ТОВ «Слов'янський дім»,
зареєстроване 19 лютого 2004 р., в розмірі
12 300 грн., загальний розмір статутного
капіталу - 20 500 грн.(частка відповідача -
60% ) (а.с.155-156 т.3); ТОВ
«Украгрострой-Миколаїв»,
зареєстроване 27 серпня 2004 р., в розмірі
20 500 грн., (відповідач єдиний засновник)
(а.с.157-159 т.3); ТОВ «Агрохімконтракт»,
зареєстроване 5 червня 2000 р. в розмірі 3
000 грн., загальний розмір статутного
капіталу 10 000 грн.(частка відповідача
30%) (а.с.160-161 т.3).

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя.

Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК
України, якщо вклад до статутного
капіталу господарського товариства
зроблено за рахунок спільного майна
подружжя, в інтересах сім'ї, той із
подружжя, хто не є учасником
товариства, має право на поділ
одержаних доходів. Така ж позиція
викладена в п. 28 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Звертаючись до суду з вимогами про
стягнення доходу від діяльності
підприємств, засновником яких є
відповідач , позивачка як доказ
отримання останнім доходу посилалась
на лист Державної податкової
інспекції у Центральному районі м.
Миколаєва про показники декларації з
податку на прибуток ТОВ
«Агрохімгарант», ТОВ
«Украгрострой-Миколаїв», ТОВ
«Словьянскій дім», ЗАТ «Укрспецбуд» , а
також показники декларацій ТОВ
«Агрохіконтракт». Проте ці розрахунки
прийняти до уваги не можна, оскільки ці
доходи не є тими доходами, які
підлягають поділу, в розумінні ст. 61 СК
України.

Стосовно ЗАТ «Укрспецбуд», то
зазначене підприємство є акціонерним.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
акціонерні товариства» акціонерне
товариство - це господарське
товариство, статутний капітал якого
поділено на визначену кількість акцій
однакової номінальної вартості,
корпоративні права за якими
посвідчуються акціями.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
цінні папери і фондовий ринок» акція є
іменним цінним папером, який посвідчує
майнові права його власника
(акціонера), що стосуються акціонерного
товариства, а також немайнові права,
передбачені законодавчими актами, які
регулюють питання створення,
діяльності та припинення акціонерних
товариств.

Цінні папери, згідно зі ст. 177
Цивільного кодексу України, є річчю.
Тому, акції можуть бути об'єктом права
спільної власності і предметом
розподілу між подружжям, внаслідок
чого належним способом захисту прав
позивача є не стягнення частини
доходів отриманих ОСОБА_16 від
діяльності цього підприємства, а поділ
його акцій.

За такого, остаточний висновок суду
про відмову у задоволенні вимог про
стягнення частини доходу від
діяльності зазначених товариств є
вірним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 підлягають
стягненню 618 грн. 56 коп. судових витрат.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 19 серпня 2014 р. в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про витребування нерухомого
майна, поділ спільного майна подружжя
та визнання права власності скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення.

Витребувати у ОСОБА_6 квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею - 49,6 кв.м.,
житловою площею 33,8 кв.м. повернувши її у
власність ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, за кожним.

Витребувати у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2,
повернувши її у власність ОСОБА_5 та
ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_2, за кожним.

Рішення суду в іншій частині
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 618 грн. 56 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: