АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/5632/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3225/14
Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В. В.
Доповідач Абрамов П. С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року м. Полтава Колегія
суддів судової палати з цивільних
справ Апеляційного суду Полтавської
області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Карнауха П.М., Кривчун Т.О.

При секретарі: Коротун І.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Житлорембудсервіс»

На рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 08 вересня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлорембудсервіс»
про поновлення на роботі, виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом, зазначала, що
з 24 червня 2009 року вона працювала
паспортистом
розрахунково-реєстраційного центру
ТОВ «Житлорембудсервіс».

03 квітня 2014 року наказом № 14-к була
звільнена у зв»язку з скороченням
штату працівників, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Вважала звільнення незаконним
виходячи з норм п.1 ч. 1 ст. 40 та ч. 3 ст. 184
КЗпП України. Зазначала, що позивачем
були порушені її права, адже її, як
одиноку матір, яка самостійно виховує
та утримує дитину віком до
чотирнадцяти років, не мали права
звільняти.

Прохала поновити її на роботі на посаді
паспортиста
розрахунково-реєстраційного центру
товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлорембудсервіс»,
стягнути з ТОВ «Житлорембудсервіс» на
її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 03.06.2014 року по
03.09.2014 року у розмірі 4007, 64 грн. та
моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
Допустити рішення суду в частині
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за один місяць до
негайного виконання.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 08 вересня 2014 року позов
задоволений частково.

Поновлено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на
посаді паспортиста
розрахунково-реєстраційного центру
товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлорембудсервіс».

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлорембудсервіс»
на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 03.06.2014 року по 03.09.2014 року у
розмірі 2867,2 гривень.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлорембудсервіс»
на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в
розмірі 500 гривень.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «Житлорембудсервіс»
на користь ОСОБА_1 судові витрати на
правову допомогу у розмірі 487,2 грн. та
на користь держави судові витрати по
сплаті судового збору 243,6 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ
«Житлорембудсервіс» прохало рішення
суду скасувати та постановити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі,
вказували на порушення місцевим
судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги ,
колегія суддів приходить до висновку
про її задоволення.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом, в тому
числі, у випадку скорочення
чисельності або штату працівників.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_1 місцевим судом
встановлено фактичні обставини
справи, що 24.06.2009 року позивачка була
прийнята на роботу паспортистом
розрахунково-реєстраційного центру
ТОВ «Житлорембудсервіс».

03.04.2014 року керівництво ТОВ
«Житлорембудсервіс» письмово
попередило позивача, що на підставі
Протоколу загальних зборів учасників
ТОВ «Житлорембудсервіс» від 27.03.2014 року
«Про зміни в організації виробництва і
праці шляхом скорочення штату
товариства», наказу «Про скорочення
штату» № 4-0Д від 03.04.2014 року та штатного
розпису її буде звільнено із займаної
посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41
Кодексу Законів про працю України з 03
червня 2014 року.

03 червня 2014 року наказом № 14-к ОСОБА_1
була звільнена у зв»язку з скороченням
штату працівників, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Визнаючи ОСОБА_1 одинокою матір'ю
місцевий суд виходив з положень п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» і поняття одинокої матері
(батька) та ст. 18-1 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» та
вимог закону України « Про
відпустки».

Однак хоча місцевий суд і вірно
послався на вимоги матеріального
права, колегія суддів вважає
висновки місцевого суду щодо статусу
позивачки як одинокої матері
помилковими.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України
звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років,
одиноких матерів при наявності дитини
віком до чотирнадцяти років або дитину
інваліда з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням.

Як роз'яснено в п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України N 9 від
06.11.92 « Про практику розгляду судами
трудових спорів» одинокою матерю є
жінка, яка не перебуває у шлюбі і у
свідоцтві про народження дитини якої
відсутній запис про батька дитини або
запис про батька зроблено в
установленому порядку за вказівкою
матері, вдова, інша жінка, яка виховує
і утримує дитину сама.

Як вбачається із судового рішення
позивачка розлучена, має двох
неповнолітніх дітей, на даний час
разом з нею проживає дев'ятирічна
дочка ОСОБА_2.

Син ОСОБА_3 проживає разом з
батьком.

Зазначену обставину ( юридичний факт)
жодна із сторін не оспорює.

Для визнання позивачки одинокою
матір'ю суду необхідно було
встановити факт що колишній чоловік
ОСОБА_1 участі у вихованні та
утриманні доньки не приймає.

Місцевий суд в порушення вимог ст..
213-214 ЦПК України в рішенні суду
зазначеного факту (виховання дитини
самою позивачкою) не встановлював.

Крім того матеріали справи не
містять доказів про те, що колишній
чоловік позивачки не приймає участі у
вихованні та утриманні своїх дітей.

У відповідності з вимогами ст. 60 п.4
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що ОСОБА_1 не
можна визнавати одинокою матір'ю,
оскільки факт виховання дитини без
батька не підтверджений.

Решта доводів апеляційної скарги
свого підтвердження не знайшли.

Керуючись ст.. 303, п.2 ч.1ст.307, п4 ч.1 ст. 309,
316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Житлорембудсервіс» задовольнити
частково.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 08 вересня 2014 року скасувати та
постановити нове рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом
двадцяти діб до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно: