У Х В А Л А

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості по аліментах
та пені за прострочення сплати
аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 02 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 02 листопада 2000 року з
ОСОБА_4 на її користь стягнуто аліменти
на утримання їхньої малолітньої доньки
- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј
частини всіх видів його заробітку до
досягнення дитиною повноліття. У
результаті неналежного виконання
зазначеного рішення суду та несплати
аліментів з 01 червня 2005 року по 03 січня
2012 року за ним утворилася
заборгованість. Ураховуючи викладене,
позивачка просила стягнути з
відповідача заборгованість по
аліментах у розмірі 33 456 грн. та
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів у розмірі 192 372 грн.

Заочним рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 грудня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку
(пеню) за прострочення сплати аліментів
у розмірі 30 тис. грн. В іншій частині
позову відмовлено. Розподілено судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 02 червня
2014 року заочне рішення місцевого суду
скасовано. У задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Судові рішення в частині відмови у
позові про стягнення заборгованості зі
сплати аліментів не оскаржені, тому в
касаційному порядку не переглядаються
(ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
розмір пені по аліментах, який
обчислено із розрахунку кількості
прострочених днів, значно перевищує
розмір основної заборгованості, а тому
з урахуванням розумності та
справедливості має бути зменшено.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову в
частині стягнення з відповідача пені
за прострочення сплати аліментів,
апеляційний суд виходив із того, що
позивачка не довела наявності вини
відповідача у виникненні
заборгованості по аліментах, не надала
належного розрахунку пені на
заборгованість зі сплати аліментів, а
наданий нею розрахунок є невірним.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає, при
цьому суд порушив норми матеріального
та процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 02
листопада 2000 року з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання
їхньої малолітньої доньки - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх
видів його заробітку до досягнення
дитиною повноліття.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те що відповідач з 01 червня 2005 року
по 03 січня 2012 року не виконував
зазначене рішення суду, у результаті
чого за ним утворилася заборгованість
зі сплати аліментів, яка згідно довідки
державного виконавця становить 33 456
грн., що є підставою для нарахування
пені за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму.

Указаний правовий висновок викладений
у постанові Верховного Суду України
від 11 вересня 2013 року № 6-81цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Вірно установивши, що районний суд
неправильно визначив розмір пені із
суми несплачених аліментів, оскільки
обчислив його за всі дні несплати, не
врахувавши, що аліменти стягуються
щомісяця, не обчислив від дня порушення
сплати до дня ухвалення рішення суду,
виходячи із щомісячних платежів із
таким розрахунком, щоб не було
накладення сум, апеляційний суд не
врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303,
316 ЦПК України не перевірив наявності
заборгованості по кожному із заявлених
позивачкою місяців і у порушення ч. 2 ст.
303 ЦПК України цих порушень не усунув, а
формально відмовив у задоволенні
позову, пославшись на ненадання
позивачкою правильного розрахунку та
на розбіжності щодо розміру
заборгованості відповідача, зазначені
у довідці відділу державної виконавчої
служби Павлоградського міськрайонного
управління юстиції від 30 липня 2013 року
та у постанові про закінчення
виконавчого провадження від 20 травня
2013 року, яка до того ж ухвалою
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року визнана незаконною.

Крім того, у п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК
України відповідальність платника
аліментів за прострочення їх сплати у
виді неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Суд апеляційної інстанції не звернув
уваги не те, що позивач не повинен
доводити вини відповідача у наявності
заборгованості по аліментах, оскільки
вина відповідача презюмується і
обов'язок доведення відсутності такої
вини покладено саме на нього.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи в частині стягнення з
відповідача пені за прострочення
сплати аліментів, судом апеляційної
інстанції не встановлені, рішення
апеляційного суду в цій частині не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 02 червня
2014 року в частині вирішення позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені за
прострочення сплати аліментів
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 02
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська