Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Коротуна В.М.,
Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України про визнання права
власності на нерухоме майно та
зобов'язання вчинити реєстрацію
нерухомого майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Житомирської області від 14 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України, обґрунтовуючи вимоги
тим, що 08 листопада 2004 року під час
аукціону ним було придбано комплекс
адміністративно-складських приміщень
по АДРЕСА_1, а саме: адміністративний
будинок, загальною площею 194,3 кв.
м, виробничий будинок площею 1526,40 кв. м,
матрацний цех площею 329,50 кв. м,
склад-лазню площею 150 кв. м, допоміжний
будинок, гаражі, загальною площею 134,40
кв. м, склад ПММ площею 30,70 кв. м,
трансформаторну площею 17,80 кв. м, склад
ЦРМ площею 377,90 кв. м, курятник площею 42,20
кв. м, огорожу залізобетонну довжиною
32,50 м, огорожу металеву довжиною 11,25 м,
водопровід довжиною 110 м. За
результатами проведеного аукціону 10
грудня 2004 року між ним та Головним
управлінням торгівлі Міністерства
оборони України, яке було власником
указаного нерухомого майна, укладено
договір купівлі-продажу зазначеного
майна. Після виконання позивачем
зобов'язань за договором щодо оплати
майна, 15 лютого 2005 року сторонами було
підписано акт приймання-передачі
нерухомого майна. Посилаючись на те, що
на даний час він не має можливості
зареєструвати за собою право власності
на спірне майно та, керуючись ст. 392 ЦК
України, позивач просив визнати за ним
право власності на комплекс
адміністративно-складських приміщень
по АДРЕСА_1 та зобов'язати
державну реєстраційну службу
Житомирського міського управління
юстиції здійснити реєстрацію права
власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 12 грудня 2013 року
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3
право власності на комплекс
адміністративно-складських приміщень,
які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а
саме: адміністративний будинок літ. А,
загальною площею 194,3 кв. м; виробничий
будинок літ. Б, загальною площею 1526,40 кв.
м; матрацний цех літ. Д, загальною
площею 329,5 кв. м; склад-лазня літ. В,
загальною площею 150 кв. м; допоміжний
будинок, гаражі літ Г, (слюсарка)
загальною площею 134,4 кв. м; склад ПММ
літ. З, загальною площею 30,7 кв. м;
трансформаторна літ. Ж (електрощитова),
загальною площею 17,8 кв. м, склад ЦРМ літ.
О, загальною площею 377,9 кв. м; курятник
літ. И, загальною площею 42,2 кв. м;
огорожа залізобетонна № 1, довжиною 32,5
кв. м; огорожа металева № 2, довжиною 11,25
кв. м; водопровід, довжиною 110 п/м. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 05 лютого
2014 року, ухваленого за наслідками
розгляду апеляційної скарги концерну
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України, рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 12 грудня
2013 року скасовано в частині визнання
права власності та ухвалено в цій
частині нове рішення про відмову в
позові. В решті рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 14 квітня
лютого 2014 року, ухваленого за
наслідками розгляду апеляційної
скарги заступника прокурора
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері,
рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 12 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 05 лютого 2014
року скасовано. Ухвалено нове рішення
про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Житомирської області від 14 квітня
лютого 2014 року, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права і неправильним застосуванням
норм матеріального права, та залишити в
силі першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 08 листопада 2004
року ОСОБА_3 на аукціоні, проведеному
Українською товарною біржею було
придбано нерухоме майно по АДРЕСА_1, яке
складається з комплексу
адміністративно-складських приміщень,
а саме: адміністративний будинок літ.
А, загальною площею 194,3 кв. м; виробничий
будинок літ. Б, загальною площею 1526,40 кв.
м; матрацний цех літ. Д, загальною
площею 329,5 кв. м; склад-лазня літ. В,
загальною площею 150 кв. м; допоміжний
будинок, гаражі літ Г, (слюсарка)
загальною площею 134,4 кв. м; склад ПММ
літ. З, загальною площею 30,7 кв. м;
трансформаторна літ. Ж (електрощитова),
загальною площею 17,8 кв. м, склад ЦРМ літ.
О, загальною площею 377,9 кв. м; курятник
літ. И, загальною площею 42,2 кв. м;
огорожа залізобетонна № 1, довжиною 32,5
кв. м; огорожа металева № 2, довжиною 11,25
кв. м; водопровід, довжиною 110 п/м (далі -
комплекс адміністративно-складських
приміщень).

Власником майна, виставленого на
продаж на аукціоні було Головне
управління торгівлі Міністерства
оборони України.

За результатами проведеного аукціону,
10 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та Головним
управлінням торгівлі Тилу МО України
було укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна за № 41, який було
засвідчено на Українській товарній
біржі на підставі ст. 15 Закону України
«Про товарну біржу» від 10 грудня 1992
року (зі змінами та доповненнями станом
на день посвідчення договору), і в
подальшому нотаріальному засвідченню
не підлягав (а.с. 10-15).

Згідно з умовами п. 3 договору право
власності «покупця» на об'єкт продажу
наступало після повної оплати за
об'єкти продажу (а.с. 11).

На виконання вказаного пункту договору
ОСОБА_3 сплатив 1 938 390 грн 20 коп. до каси
Головного управління торгівлі Тилу МО
України, що підтверджується
квитанціями про прибутковий касовий
ордер (а.с. 31).

Згідно з п. 3.3 договору реєстрацію права
власності на об'єкт продажу в бюро
інвентаризації «покупець» здійснює
самостійно після реєстрації даного
договору та здійснення повної оплати
за об'єкт продажу (а.с. 11).

15 лютого 2005 року між сторонами було
підписано акт приймання-передачі
нерухомого майна, згідно якого
комплекс адміністративно-складських
приміщень, що був проданий згідно
протоколу аукціону від 08
листопада 2004 року та договору
купівлі-продажу від 10 грудня 2004 року
передані ОСОБА_3 від Головного
управління торгівлі Тилу МО України
(а.с. 16).

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 29 січня 2008 року, виданим
Житомирською міською радою на підставі
рішення виконавчого комітету
Житомирської міської ради від 24 січня
2008 року № 72, власником майнового
комплексу концерну «Військторгсервіс»
по АДРЕСА_1 є Держава Україна в сфері
управління Міністерства оборони
(а.с. 96, 121). Право власності на вказане
нерухоме майно зареєстровано у
визначеному законом порядку (а.с. 39-40).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, керуючись
ст. 392 ЦК України, відповідно до якої
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, дійшов висновку, що право
власності ОСОБА_3 на комплекс
адміністративно-складських приміщень
порушено, оскільки останній не має
можливості зареєструвати його у
встановленому законом порядку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
від 14 квітня 2014 року про відмову в
позові, апеляційний суд дійшов
висновку, що концерн
«Військторгсервіс» Міністерства
оборони України є неналежним
відповідачем у справі.

Такі висновки судів відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
фактичних обставинах справи.

Згідно зі ст. 33 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних і юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що концерн
«Військторгсервіс» є державним
господарським об'єднанням, заснованим
на державній власності, майно якого є
державною власністю. Функції з
управління концерном та контроль за
його діяльністю відповідно до статуту
концерну здійсню Міністерство оборони
України.

За змістом ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Встановлено й вбачається з матеріалів
справи, що оскаржуване судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України
повно, всебічно та об'єктивно з'ясував
обставини справи та дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову, оскільки позивач
заявив позов тільки до відповідача і не
бажав залучити до участі у справі інших
осіб, а суд за своєю ініціативою не може
цього зробити, що унеможливлює
правильне вирішення спору по суті.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції в межах
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судом
першої інстанції або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставинами, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Оскільки, доводи касаційної скарги
стосуються переоцінки доказів,
викладених в оскаржуваному рішенні, що
не відноситься до компетенції суду
касаційної інстанції, та не дають
підстав для висновку, що судом
апеляційної інстанції при розгляді
справи були допущені порушення норм
матеріального чи процесуального,
колегія суддів вважає за необхідне
касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 14 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.В.
Кафідова

В.М.
Коротун

І.К.
Парінова