СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою заступника
прокурора м. Києва на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 червня 2014р. по цивільній
справі за позовом першого заступника
прокурора Шевченківського району м.
Києва в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа: приватний нотаріус ОСОБА_7

про визнання договору недійсним,
визнання права власності, витребування
майна,

встановила:

у січні 2013р. позивач звернувся до суду з
позовом про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, укладеного 1
лютого 2012р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 право
власності на 54/100 частин квартири
АДРЕСА_1, витребувати з володіння
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 зазначену
частину квартиру.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що рішенням постійно
діючого третейського суду при
асоціації «Правовий захист» від 20
січня 2009р. визнано дійсним договір
купівлі-продажу 54/100 частин квартири
АДРЕСА_1, укладений 11 листопада 2008р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, та
визнано право власності на частину
квартири за ОСОБА_4 Крім того, право
власності ОСОБА_4 на частину квартири
визнано рішенням Брянківського
міського суду Луганської області від 14
грудня 2011р. 1 лютого 2012р. ОСОБА_4 за
договором купівлі-продажу від 1 лютого
2012р. відчужив частину квартири ОСОБА_5,
яка 25 лютого 2012р. продала її ОСОБА_6

Позивач стверджував, що СВ
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві 19 грудня 2012р. внесено до Єдиного
реєстру досудових розслідувань
відомості про вчинення кримінальних
правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146,
ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 356 КК
України, потерпілим по якому визнано
ОСОБА_3, а в ході розслідування
встановлено, що ОСОБА_4 за домовленістю
із невстановленою слідством особою за
грошову винагороду підписував
договори купівлі-продажу вказаного
нерухомого майна без наміру набуття
права власності на нього, не сплачуючи
та не отримуючи кошти за нього.

Позивач стверджував, що
відповідно до ст. 346 ЦК України право
власності позивачів на спірне майно не
припинилося і вони мають право на
витребування його у добросовісного
набувача.

Рішенням суду від 18 червня 2014р.
позов задоволено частково. Визнано
недійсним

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/11573/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Сіромашенко Н.В.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.договір купівлі-продажу 54/100 частин
квартири АДРЕСА_1, укладений 1 лютого
2012р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 В іншій
частині позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
заступник прокурора м. Києва просить
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, так як судом було
встановлено, що ОСОБА_4 не укладав і не
мав наміру укладати договір
купівлі-продажу, тому договір від 11
листопада 2008р. є нікчемним і не
породжує юридичних наслідків, тому
позивачі, як власники мають правові
підстави для витребування своєї
власності від добросовісного набувача.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджується, що рішенням
Постійно діючого третейського суду при
асоціації «Правовий захист» від 20
січня 2009р. визнано дійсним договір
купівлі-продажу 54/100 частин квартири
АДРЕСА_1, укладений 11 листопада 2008р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Також
визнано за ОСОБА_4 право власності на
54/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Крім того, право власності
ОСОБА_4 за зазначену частину квартири
визнано рішенням Брянківського
міського суду Луганської обл. від 14
грудня 2011р.

На підставі договору
купівлі-продажу, який посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7, 1
лютого 2012р. ОСОБА_4 продав 54/100 частин
квартири 5 АДРЕСА_1 ОСОБА_5

25 лютого 2012р. відповідно до
договору купівлі-продажу, який
посвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, ОСОБА_5 відчужила
зазначену частину квартири ОСОБА_6
Договір зареєстровано Київським
міським бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна 20 березня 2012р.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що волевиявлення ОСОБА_4 на
придбання квартири не було вільним і не
відповідало його волі, укладання
спірного договору не було спрямовано
на реальне настання правових
наслідків, що суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК
України, проте, родина ОСОБА_3 не є
власниками частини квартири, тому не
може витребувати майно у
добросовісного набувача.

Проте, повністю погодитися з
такими висновками суду не можна,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

За положеннями ч.ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Стаття 655 ЦК України закріплює
законодавче визначення договору
купівлі-продажу, згідно з яким одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлюються цим правочином.

У пункті 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочи-

- 3 -

ну сторонами не означає, що укладено
фіктивний правочин. Якщо сторонами не
вчинено будь-яких дій на виконання
такого правочину, суд ухвалює рішення
про визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Звертаючись до суду з даним
позовом, прокурор в інтересах родини
ОСОБА_3 не ставив питання про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у
зв'язку із його фіктивністю, хоча,
фактично посилався на те, що ОСОБА_4 не
мав наміру набувати право власності на
спірну частину квартири, а також не мав
намір її продавати і не отримував
грошових коштів за неї.

Проте, суд не звернув увагу на те,
що фіктивність правочину повинен
довести позивач відповідно до положень
ч. 1 ст. 60 ЦПК України, однак, прокурором
суду не було надано жодного доказу у
підтвердження своїх посилань.

Пояснення ОСОБА_4, допитаного у
якості свідка, не можуть бути належними
та достатніми доказами для визнання
недійсним договору купівлі-продажу з
підстав його фіктивності, оскільки сам
ОСОБА_4 таких позовних вимог не заявляв.

Крім того, позивачем не надано
доказів, що з боку ОСОБА_5 також був
наявний умисел на фіктивність
правочину.

Також суд першої інстанції не
взяв до уваги роз'яснення, надані у п. 10
вищезазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України, згідно яких
норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

РодинаОСОБА_1 не була стороною
договору купівлі-продажу спірного
майна ОСОБА_5, тому не має правових
підстав заявляти вимоги про визнання
даного договору недійсним з підстав
його фіктивності, а відтак, і прокурор в
інтересах ОСОБА_1 не має правових
підстав для пред'явлення такого позову.

За таких обставин, колегія
суддів погоджується з доводами
апелянта про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права при вирішенні
даного спору.

Хоча апелянт не оскаржує рішення
суду в частині задоволення позовних
вимог, але колегія суддів вважає, що
відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

З наданих суду документів
встановлено, що право власності ОСОБА_4
на спірну частину квартири виникло на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 11 листопада 2008р. з ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1, який визнаний дійсним
рішенням Постійно діючого
третейського суду при асоціації
«Правовий захист».

Крім того, право власності
ОСОБА_4 на спірну частину квартири
визнано рішенням Брянківського
міського суду Луганської області від 14
грудня 2011р.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України позивачем суду не було надано
доказів, що вказані судові рішення
скасовані і є незаконними.

Статтею 124 Конституції України
визначено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Рішення Брянківського міського
суду Луганської області виконано
шляхом реєстрації права власності
ОСОБА_4 на спірне майно у Київському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 3
січня 2012р.

За таких обставин відсутні
правові підстави вважати, що ОСОБА_4
незаконно набув право власності на
спірну частину квартири.

Доводи позивача та апелянта про
те, що ОСОБА_4 за грошову винагороду
підпису-

- 4 -

вав договори купівлі-продажу без
наміру набуття (відчуження) права
власності на нерухоме майно, не
сплачуючи та не отримуючи кошти за
нього, не можуть бути підставою для
невиконання вищезазначених судових
рішень, тому що це суперечить
Конституції України, а сам ОСОБА_4
позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу із
вищезазначених підстав не заявляв.

Також колегія суддів вважає
безпідставними твердження апелянта
про те, що договір купівлі-продажу
спірної частини квартири від 11
листопада 2008р., укладений між ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є нікчемним,
так як останній не мав наміру укладати
даний договір, коштів за ним не
передавав, на час укладення договору не
перебував на території України,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Проте, рішенням третейського
суду зазначений договір визнаний
дійсним і суду апелянтом не надано
доказів, що дане рішення є незаконним.

Доводи апелянта про відсутність
волевиявлення ОСОБА_3 на відчуження
спірної частини квартири, не свідчить
про нікчемність договору, так як це
суперечить зазначеним нормам
матеріального права, однак, може бути
підставою для визнання договору
недійсним, але таких позовних вимог
позивачем заявлено не було.

Посилання позивача та апелянта
на те, що право власності ОСОБА_3 на
спірну частину квартири не припинилося
відповідно до положень ст. 346 ЦК
України, так як вони не відчужували
своє майно та не відмовлялися від
нього, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки позивачем
та апелянтом не надано доказів, що
судові рішення, на підставі яких
визнано дійсним договір відчуження
спірної частини квартири ОСОБА_1 ОСОБА_4
та визнання за останнім права
власності на спірну частину квартири, є
незаконними, а відтак, відсутні правові
підстави стверджувати, що ОСОБА_1 на час
розгляду справи судом є власниками
спірної частини квартири.

Твердження позивача та апелянта
про те, що на право власника на майно не
впливає та обставина, що спірне майно
було предметом судового розгляду,
оскільки дійсні власники не були ні
стороною цих угод, ні учасниками
судового розгляду, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки з
тексту рішення постійно діючого
третейського суду при асоціації
«Правовий захист» вбачається, що
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були
відповідачами за позовом ОСОБА_4 про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на нерухоме майно.

При цьому, ні позивачем, ні
апелянтом, ні Нагорними суду не надано
доказів оскарження зазначеного
рішення третейського суду або підробки
вказаного рішення суду.

Крім того, позивач заявив
позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на
спірну частину квартири, що свідчить
про відсутність у ОСОБА_3 права
власності на спірне майно на час
пред'явлення позову.

Доводи апелянта про те, що судом
першої інстанції неправильно
застосована ч. 3 ст. 61 ЦПК України та
надано преюдиційного значення рішенню
Брянківського міського суду
Луганської області від 14 грудня 2011р.,
колегія суддів вважає безпідставними,
так як суд першої інстанції правильно
виходив з того, що зазначеним рішенням
суду визнано за ОСОБА_4 право власності
на спірну частину квартири, а не
встановлювалися фактичні обставини
справи. Дане рішення суду набрало
законної сили і на час звернення до
суду та розгляду даного спору не
скасовано.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК
України передбачено, що у разі
придбання майна за відплатним
договором в особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від

- 5 -

набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Під час судового розгляду ні
прокурором, ні Нагорними суду не було
надано належних та допустимих доказів,
що спірна частина квартири вибула з
володіння ОСОБА_3 не з їхньої волі, тому
підстав для застосування зазначеної
норми матеріального права колегія
суддів не вбачає.

Твердження апелянта про те, що спірна
частина квартири незаконно перебуває у
власності ОСОБА_6, а суд першої
інстанції безпідставно не застосував
до спірних правовідносин ст.ст. 391, 392 ЦК
України, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки право
власності ОСОБА_6 на спірне майно
зареєстровано на підставі договору
купівлі-продажу від 25 лютого 2012р., який
посвідчено нотаріально та здійснено
його державну реєстрацію. Зазначений
договір недійсним у встановленому
законом порядку не визнаний, тому
відсутні правові підстави
стверджувати, що ОСОБА_6 володіє
спірним майном незаконно.

При цьому, ст.ст. 391 та 392 ЦК України не
регулюють правовідносини, які виникли
між ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
неправильно застосовані норми
матеріального права, тому відповідно
до ст. 309 ЦПК України рішення суду
підлягає скасуванню, а колегія суддів
ухвалює нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, оскільки позивачем не надано
належних та достатніх доказів у їх
підтвердження.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу заступника
прокурора м. Києва задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 червня
2014р. скасувати, ухвалити нове рішення,
яким у позові першого заступника
прокурора Шевченківського району м.
Києва в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа: приватний нотаріус ОСОБА_7 про
визнання договору недійсним, визнання
права власності, витребування майна
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: