Справа № 148/2754/13-ц Провадження №
22-ц/772/3540/2014Головуючий в суді першої
інстанції Карнаух А. П.Категорія 27
Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі :

головуючого: Ковальчука О.В.,

суддів : Медяного В.М., Жданкіна В.В.

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Тульчинського районного суду
Вінницької області від 5 червня 2014 року
у цій справі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом, вимоги якого
в послідуючому уточнив, та просив
стягнути солідарно з відповідачів на
його користь 28637 грн. 88 коп., з яких:
основний борг - 19323 грн. 37 коп., з
урахуванням індексу інфляції - 1896 грн. 66
коп., 3% річних - 1921 грн. 75 коп., відсотки -
5496 грн. 10 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.04.2007
року між КС «Крок» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, відповідно
до якого останньому видано кредит у
розмірі 8000 грн. строком до 05.04.2010 року з
денною процентною ставкою у розмірі
0,074%. У забезпечення виконання цього
зобов'язання між КС «Крок» та ОСОБА_4,
ОСОБА_5 було укладено договори поруки.
Однак, кредитні зобов'язання не
виконувались.

20.05.2010 року між КС «Крок» та ОСОБА_2 було
укладено договір про відступлення
права вимоги за вказаним кредитним
договором, у зв'язку з чим він набув
права вимагати від боржника виниклу
заборгованість, про що ОСОБА_3 було
повідомлено відповідним
повідомленням. 15.06.2014 року відповідач
надав позивачу розписку про визнання
боргу в сумі 19323 грн. 37 коп., який
зобов'язується повернути до 31.12.2010 року.
Оскільки вказані кошти відповідач так
і не повернув, тому ОСОБА_2 звернувся до
суду за захистом своїх прав.

Рішенням Тульчинського районного суду
Вінницької області від 5 червня 2014 року
позов задоволено. Додатковим рішенням
цього суду від 8 серпня 2014 року у справі
вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, в апеляційній
скарзі просить скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове, яким
відмовити у позові.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити частково, а рішення
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 5 червня 2014 року
та додаткове рішення цього суду від 8
серпня 2014 року скасувати в частині
задоволення зазначених позовних вимог
до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та стягнення з них
судових витрат, у задоволенні цих
позовних вимог ОСОБА_2 до цих осіб -
відмовити, в іншій частині - залишити
без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що 5 квітня 2007 року,
за заявою відповідача (а.с. 24), між КС
«Крок» та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 01128-1ф про надання
останньому кредиту у розмірі 8000 грн. на
термін до 5 квітня 2010 року (а.с. 25-26).
Згідно додаткових угод від 5 квітня 2014
року (а.с. 27, 28) кредитні кошти
відповідачу видавались траншами сумою
6000 грн. та 2000 грн.

У забезпечення виконання зобов'язання
ОСОБА_3, 5 квітня 2014 року між КС «Крок» та
ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договори
поруки (а.с. 29-30).

ОСОБА_3 свої грошові зобов'язання не
виконував, і 20 травня 2010 року між КС
«Крок» та ОСОБА_2 було укладено договір
відступлення права вимоги, згідно умов
якого первісний кредитор передав
новому кредитору право вимоги на суму
19323 грн. 37 коп., з яких відсотки по
кредиту - 11648 грн. 56 коп., сума основного
боргу - 7674 грн. 81 коп. за кредитним
договором № 01128-1ф від 5 квітня 2007 року,
укладеним між КС «Крок» та ОСОБА_3 (а.с.
23). 20 травня 2010 року КС «Крок» надіслала
ОСОБА_3 повідомлення про відступлення
вказаної права вимоги, яке останній
отримав цього ж числа (а.с. 8).

ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 розписку про
визнання ним заборгованості в сумі 19323
грн. 37 коп. та зобов'язався їх повернути
до 31.12.2010 року (а.с. 6).

Згідно наданих позивачем
розрахунків загальна сума
заборгованості станом на 14.03.2014 року
становить 28637 грн. 88 коп. (а.с. 133).

Судом встановлено, що відповідач
підписував зазначені вище документи,
що він також підтвердив у судовому
засіданні в суді апеляційної
інстанції.

Суд першої інстанції, встановивши
наведені вище обставини, на підставі
ст.ст. 512, 514, 625, 1054 ЦК України дійшов
вірного висновку про задоволення
позовних вимог до ОСОБА_3

Проте, суд дійшов помилкового висновку
про задоволення вимог до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, як поручителів, з огляду на
наступне.

Пунктами 1.1, 1.4 вказаного кредитного
договору визначено, що кінцевою датою
сплати кредиту та відсотків є 5 квітня
2014 року.

Згідно умов, викладених у п. 3.3, 4.1
зазначених вище договорів поруки, у
випадку невиконання або неналежного
виконання боржником своїх обов'язків
за кредитним договором, кредитор
зобов'язується в десятиденний термін
письмово повідомити поручителя, де
зазначити заборговану суму. Договори
поруки діють до повного виконання
сторонами умов кредитного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Пунктом 24 постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» судам надано
роз'яснення, що відповідно до частини
четвертої статті 559 ЦК порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. При
вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Пред'явленням
вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання. При
цьому сама по собі умова договору про
дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Таким чином, враховуючи, що ні КС
«Крок», ні ОСОБА_2 не надано доказів про
направлення поручителям та отримання
ними відповідних вимог-повідомлень у
встановлені договорами поруки та
законодавством строки, тому у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги колегія
суддів не може визнати обґрунтованими
з огляду на наступне.

Посилання відповідача на те, що із
заявленого позову вбачається, що між
ним та позивачем відбувся договір
позики, за яким останній повинен був
отримати грошові кошти у сумі,
зазначеній у вказаній вище розписці, є
безпідставним, оскільки зі змісту
позовної заяви та матеріалів справи
вбачається, що предметом позову не було
та не є повернення позики за цією
розпискою, а зазначена розписка була
надана позивачем не як доказ укладення
між ними договору позики, а як доказ
того, що ОСОБА_3 визнає наявну
заборгованість перед позивачем як
новим кредитором за кредитним
договором № 01128-1Ф від 05.04.2007 року.
ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції визнав, що він
особисто підписував цей кредитний
договір, додаткові угоди до нього,
надпис про отримання ним повідомлення
про відступлення прав вимоги, розписку.
Тому посилання відповідача на те, що
ним реально не були отримані кошти від
ОСОБА_2 за розпискою не виключають його
обов'язку виконати зобов'язання перед
останнім, як новим кредитором за
кредитним договором № 01128-1Ф від 05.04.2007
року.

Доводи апелянта про прострочення
кредитора спростовуються матеріалами
справи, зокрема вчиненим особисто
ОСОБА_3 20.05.2010 року надписом про
отримання ним повідомлення про
відступлення права вимоги (а.с. 8).

Абсолютно безпідставними є доводи
скарги про порушення судом положень ч.3
ст.551 ЦК України, оскільки ця правова
норма регулює зменшення за наявності
вказаних у ній умов саме розміру
неустойки, яка не є предметом даного
спору, а не передбачених ст.625 ЦК
України процентів, як помилково
стверджує апелянт, тому ця норма права
не може бути застосована у даному
випадку.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично зводяться до іншої оцінки
доказів, ніж зроблена судом, однак
висновків суду вони не спростовують.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення Тульчинського
районного суду Вінницької області від 5
червня 2014 року та додаткове рішення
цього суду від 8 серпня 2014 року слід
скасувати в частині задоволення
зазначених позовних вимог до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та стягнення з них судових
витрат, у задоволенні цих позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 -
відмовити, в іншій частині - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково, рішення
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 5 червня 2014 року
та додаткове рішення цього суду від 8
серпня 2014 року скасувати в частині
задоволення зазначених позовних вимог
до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та стягнення з них
судових витрат, у задоволенні цих
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
- відмовити, в іншій частині - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий : О.В.
Ковальчук

Судді : В.М.
Медяний

В.В. Жданкін