У х в а л а

іменем україни

29 жовтня 2014 року м. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель
В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом прокурора
міста Ірпеня Київської області в
інтересах держави до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення,
державного акта на право власності на
землю та визнання права власності на
земельну ділянку,

за касаційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 15
серпня

2013 року та рішення апеляційного суду
Київської області від 22 січня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

Прокурор м. Ірпеня Київської області в
інтересах держави звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, в якому
посилався на те, що в ході проведеної
перевірки встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року № 1943/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_3
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,1500
га, на підставі якого він отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 903328.

У подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від 5
червня 2009 року спірну земельну ділянку

ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_4, у зв'язку з чим
на державному акті на право власності
на земельну ділянку серії ЯЖ № 903328
зроблено відмітку про перехід права
власності на земельну ділянку до

ОСОБА_4

Разом із тим рішення Коцюбинської
селищної ради від 24 грудня 2008 року №
1943/25-5 та виданий на його підставі на
ім'я

ОСОБА_3 державний акт на право
власності на земельну ділянку є
незаконними, оскільки при їх прийнятті
та оформленні допущено порушення вимог
чинного законодавства.

Також прокурор зазначав, що зазначена
земельна ділянка знаходиться за межами
смт Коцюбинське, що підтверджується
висновком судово-землевпорядної
експертизи від 5 березня 2012 року № 325,
проведеної Київським державним
підприємством геодезії, картографії,
кадастрових та геоінформаційних
систем «Київгеоінформатика», в зв'язку
з чим Коцюбинська селищна рада не мала
права розпоряджатися даною земельною
ділянкою та передавати її у власність
ОСОБА_3

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до земель лісового фонду,
які перебувають у постійному
користуванні Комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство», яке згоди
на вилучення цієї ділянки для передачі
її у власність відповідачу не надавало.
Також при розпорядженні вказаною
земельною ділянкою Коцюбинською
селищною радою порушено вимоги ст. ст.
20, 21 ЗК України та ст. 57 Лісового кодексу
України щодо порядку зміни цільового
призначення землі, оскільки зміна
цільового призначення спірної
земельної ділянки в порушення
встановлених чинним законодавством
вимог не проводилася, будь-яких рішень
щодо такої зміни не приймалося.

У зв'язку з цим прокурор м. Ірпеня
Київської області просив визнати
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради Київської області від

24 грудня 2008 року № 1943/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнати
недійсним державний акт серії ЯЖ №
903328, виданий на ім'я ОСОБА_3 з відміткою
про перехід права власності до ОСОБА_4,
скасувати його державну реєстрацію та
визнати право власності на земельну
ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від

15 серпня 2013 року позовні вимоги
прокурора м. Ірпеня Київської області в
інтересах держави до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсними рішення,
державного акта на право власності на
землю та визнання права власності на
земельну ділянку задоволено частково.
Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року № 1943/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано
недійсним державний акт серії ЯЖ № 903328
на право власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:040:0021, виданий
на ім'я ОСОБА_3 з відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_4, та скасовано
його державну реєстрацію. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 22 січня

2014 року рішення Ірпінського міського
суду Київської області від

15 серпня 2013 року в частині визнання
недійсним державного акта серії ЯЖ №
903328 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:040:0021, виданого на ім'я ОСОБА_3 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4, та скасування його державної
реєстрації скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким відмовлено у
задоволенні позовних вимог прокурора
м. Ірпеня Київської області в інтересах
держави про визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку та скасування його
державної реєстрації. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
скасувати рішення Ірпінського
міського суду Київської області від

15 серпня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від

22 січня 2014 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним державного акта та
визнання права власності на земельну
ділянку та ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення позовних
вимог, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині визнання
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради та визнання недійсним
державного акта на право власності на
землю, суд першої інстанції виходив з
того, що спірне рішення прийнято
Коцюбинською селищною радою з
порушенням вимог

п. 12 Перехідних положень ЗК України,
оскільки вона розпорядилась земельною
ділянкою, яка розташована за межами смт
Коцюбинське, а отже є правові підстави
для визнання недійсним державного акта
на землю.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог про
визнання недійсним державного акта
серії ЯЖ № 903328 на право власності на
земельну ділянку, кадастровий номер
:01:040:0021, виданого на ім'я ОСОБА_3 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4, та скасування його державної
реєстрації та, відмовляючи в цій
частині в задоволенні вимог, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки, відповідно до якого
ОСОБА_4 придбала цю земельну ділянку,
не є таким, що порушує публічний
порядок, не визнаний судом недійсним і
не є нікчемним.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх без повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, прав і обов'язків сторін у цих
правовідносинах, неправильно
застосувавши норми матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року № 2780-XII «Про
основи містобудування» визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування
і забудову територій» сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи в межах повноважень, визначених
законом, відповідно до генеральних
планів населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання земельної ділянки будь-якої
містобудівної чи іншої, передбаченої
законом, документації, яка б
встановлювала межі

смт Коцюбинське Київської області, суд
на підставі ст. ст. 116, 122, ч. 1

ст. 155 ЗК України, п. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України
дійшов обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції від

16 вересня 2008 року, яка була чинною на
момент прийняття селищною радою
рішення) право власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку виникло з моменту
отримання ним державного акта та його
державної реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд на підставі
зазначених норм дійшов обґрунтованого
висновку про визнання недійсним і
державного акта, виданного

ОСОБА_3 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься й у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та
від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт (ч.
2 ст. 126 ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (частина шоста статті
126 ЗК України) не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Така ж позиція висловлена у постанові
Верховного Суду України від

25 червня 2014 року у цивільній справі №
6-67цс14.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку та скасування його
державної реєстрації, ухвалене згідно
із законом, апеляційний суд дійшов
помилкового висновку, що ухвалене
судом першої інстанції рішення в цій
частині не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком, так як він є
необґрунтованим і таким, що не
відповідає вимогам закону.

Доводи касаційної скарги відносно
того, що після переходу права власності
на земельну ділянку до ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу,
який судом не визнано недійсним, цей
державний акт посвідчує її право
власності, є безпідставними, оскільки
відповідно до

ст. 125, ч. 2 ст. 126 ЗК України (у редакції,
яка була чинною на час укладення
договору купівлі-продажу) право
власності на земельну ділянку виникає
з моменту державної реєстрації цих
прав та у випадках набуття права
власності на земельну ділянку за
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки й
посвідчується не державним актом, а
відповідною цивільно-правовою угодою
щодо відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, який установлений
законом.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог.

Як убачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивачем обрано позов про визнання
права власності на це майно (ст. 392 ЦК
України), а не витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Разом із тим, за змістом роз'яснення,
яке міститься в п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», позов про
визнання права власності на майно (ст.
392 ЦК України) є належним способом
захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника в
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, які передбачені ст. 392 ЦК
України, оскільки обраний позивачем
спосіб захисту не є належним способом
захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна, відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Однак, ураховуючи те, що позивач у
справі таких вимог не заявляв, суд
обґрунтовано не застосував до
правовідносин сторін зазначені норми
матеріального права.

Ураховуючи викладене судові рішення в
цій частині слід залишити без змін.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновок суду не спростовують.

За таких обставин, ураховуючи те, що
апеляційним судом помилково частково
скасовано рішення суду першої
інстанції, ухвалене згідно із законом,
рішення апеляційного суду на підставі
ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню
із залишенням у силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 22 січня

2014 року, яким частково скасовано заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 15 серпня 2013 року,
скасувати, залишити в силі рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 15 серпня

2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна Судді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель
Ю.Г. Іваненко