Єдиний унікальний номер 205/1564/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 р.
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді Мовчан Д.В.

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Дочірнього
підприємства «ФІТ Днєпр» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги та моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
суду з позовом до Дочірнього
підприємства «ФІТ Днєпр» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що вона,
ОСОБА_1, працювала директором
Дочірнього підприємства «ФІТ Днєпр» з
27.12.2012 року згідно рішення власника
такого підприємства - компанії ГРАЗТАІ
Ю.С. ЛЛС (GRAZTAI U.S., LLC) від 12 грудня 2012 року.
Позивач зазначає, що 06 лютого 2014 року на
її ім'я надійшов лист за вих. № 52 від 04
лютого 2014 року, в якому зазначалось, що
вона, ОСОБА_1, відсторонена від
виконання службових обов'язків, та буде
звільнена у двохмісячний термін з
моменту повідомлення у зв'язку зі
змінами у виконавчому органі
Дочірнього підприємства «ФІТ Днєпр».

Вважаючи такі дії порушенням її прав,
позивач, неодноразово уточнюючи свої
позовні вимоги, в остаточній редакції
своєї позовної заяви, що була прийнята
судом до свого розгляду, вказує, що за
час її відсторонення та до моменту її
звільнення, а саме за січень, лютий та
березень 2014 року їй не було виплачено
заробітну плату, і після її звільнення
також не здійснено повний розрахунок,
не виплачена заборгованість по
заробітній платі, компенсацію за
невикористану відпустку, та не видано
трудову книжку. У зв'язку з чим позивач
вимушена звернутись до суду і просити
згідно уточнених позовних вимог
стягнути з Дочірнього підприємства
«ФІТ Днєпр» на її, ОСОБА_1, користь
заробітну плату у розмірі 15 000 грн. 00
коп., що складається з посадового
окладу у розмірі - 5 000 грн. 00 коп. за
січень, лютий, березень 2014 року,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні, затримки
видачі трудової книжки та вимушений
прогул за період з 01.04.2014 року по 14.10.2014
року у розмірі середньоденного
заробітку у розмірі 30 000 грн. 00 коп.,
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 7 250 грн. 00 коп.,
вихідну допомогу у розмірі 5 000 грн. 00
коп., всього 51 000 грн. 00 коп. а також
стягнути із відповідача заподіяну
порушенням її трудових прав моральну
шкоду в розмірі 15 000 (п'ятнадцять тисяч)
грн. 00 коп.

Під час розгляду справи представник
позивача означені уточнені позовні
вимоги підтримала в повному обсязі і
просила їх задовольнити, в
обґрунтування позовних вимог
посилалася на обставини, що викладені в
уточненій позовній заяві. Після
оголошення перерви в судовому
засіданні, у судове засідання з приводу
завершення розгляду справи, ані
позивач ані її представник, не
з'явилися, про день, час та місце
судового засідання повідомлялись у
встановленому законом порядку, про що
свідчить підпис представника позивача
у судовому повідомленні про
ознайомлення осіб, що беруть участь у
справі, з інформацією про день та час
проведення судового засідання (т.2 а.с.
75). Представник позивача причини своєї
неявки суду не повідомила, заяв чи
клопотань від такої особи до суду не
надходило, у зв'язку з чим суд доходить
висновку, що така особа не з'явилася у
судове засідання без поважних на те
причин. Суд зауважує, що відповідно до
вимог ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка
представника в судове засідання без
поважних причин або неповідомлення ним
про причини неявки не є перешкодою для
розгляду справи. Позивач надала суду
заву про відкладення розгляду справи у
зв'язку із хворобою її матері, та
необхідності в догляду за нею, при
цьому будь-яких доказів на
підтвердження своїх доводів суду не
надала. Однак, судом таке клопотання
сторони позивача задоволене не було.
Так, суд оцінюючи такі дії у їх
сукупності із іншими випадками щодо
неодноразового подання позивачем та її
представником в межах розгляду даної
цивільної справи аналогічних за своїм
змістом заяв про відкладення розгляду
справи із різних причин (письмове
клопотання позивача від 04.08.2014 року про
відкладення розгляду справи в зв'язку
із зайнятістю її представника в іншому
судовому процесі (т.1, а.с. 203), заява
позивача від 04.08.2011 року про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із необхідністю уточнення позовних
вимог (т.1, а.с. 205 зворотній бік), усне
клопотання представника позивача від
19.09.2014 року про оголошення перерви в
судовому розгляді справи та надання
часу для ознайомлення із матеріалами
справи (т.1, а.с. 223), усне клопотання
представника позивача від 19.09.2014 року
про оголошення перерви в судовому
розгляді справи та надання часу для
підготовки клопотання про призначення
експертизи (яке згодом суду так і не
було подане на розгляд (т.2, а.с. 42), усне
клопотання представника позивача від
22.10.2014 року про оголошення перерви в
судовому розгляді справи та надання
часу для ознайомлення з матеріалами
справи (т.2, а.с. 68), усне клопотання
представника позивача від 24.10.2014 року
про оголошення перерви в судовому
розгляді справи та надання часу для
підготовки апеляційної скарги (яка
згодом так і не була подана) на ухвалу
суду про відмову в прийнятті
уточненого позову, в якому одночасно
містилися змінені підстави та предмет
первісного позову (т.2, а.с. 73 зворотній
бік), письмова заява позивача про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із хворобою її матері (т.2. а.с.79), та
враховуючи неодноразові намагання
сторони позивача, шляхом подання
відповідних редакцій позовної заяви в
межах розгляду даної цивільної справи
вирішити корпоративний спір за участю
іноземного елементу, на предмет
правомірності усунення голови
виконавчого органу підприємства від
виконання його повноважень, вважає, що
в даному випадку має місце зловживання
процесуальними правами, що суперечить
вимогам ч.3 ст. 27 ЦПК України, та яке за
своїм змістом спрямоване на
затягування розгляду справи по суті.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
надав суду заперечення на позовну
заяву, в яких просить суд в задоволені
позовних вимог відмовити. У судових
дебатах участі не приймав, надавши суду
письмову заяву в якій зазначає про
безпідставність судової тяганини з
боку сторони позивача та перебуванні в
провадженні суду такої справи понад
строки, що передбачені нормами ЦПК
України, наполягає на завершені
розгляду справи та ухвалені
відповідного судового рішення по суті
спору, просить суд в задоволені позову
відмовити.

Суд враховуючи ту обставину, що всі
особи, які беруть участь у справі
надали відповідні пояснення по суті
спору, сторони представили суду усі
докази, що стосуються предмету спору,
та на які вони посилались в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, керуючись вимогами ч.2., 4 ст.
169 ЦПК України, та беручи до уваги те, що
позивач процесуального інтересу до
вирішення спору по суті не втратив,
вважає за можливе вирішити справу по
суті за відсутності сторони позивача,
та зауважити, що систематичне
відкладення судового засідання із
вказаних причин фактично призвело до
безпідставного затягування розгляду
такої справи, що як наслідок, обумовлює
перебування в провадженні суду не
вирішеної по суті справи поза строками,
що передбачені цивільним
процесуальним законодавство для
розгляду такої справи по суті.

Суд, вислухавши пояснення осіб, що
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 27.12.2012 року
позивач була призначена на посаду
директора Дочірнього підприємства
«ФІТ Днєпр», що підтверджується
рішенням власника такого підприємства
- компанії GRAZTAI U.S., LLC від 12 грудня 2012
року та відповідним наказом ДП «ФІТ
Днєпр» від 27.12.2012 року за № 44-к. (т.2, а.с.
34, 60).

Судом також встановлено, що на підставі
рішення власника такого дочірнього
підприємства - компанії Graztai U.S., LLC від
24.01.2014 року, позивача було вирішено
відсторонити від займаної посади з 31
січня 2014 січня згідно ч. 3 ст. 99 ЦК
України, а виконуючим обов'язки
директора підприємства призначена
ОСОБА_3 (т.1., а.с. 40, 42, 103). Із матеріалів
справи вбачається, що на підставі
означеного рішення власника
виконуючим обов'язки директора
Дочірнього підприємства «ФІТ Днєпр»
ОСОБА_3 було видано наказ від 04.02.2014 року
за № 4-к про відсторонення позивача від
посади директора такого підприємства
на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України.

Суд зауважує, що в межах розгляду даної
цивільної справи не має правових
підстав надавати оцінку правомірності
ухвалення рішення власником та
виданого на його виконання наказу
підприємства про відсторонення
позивача від займаної посади, адже
згідно рішення Конституційного суду
України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у
справі за конституційним зверненням
товариства з обмеженою
відповідальністю „Міжнародний
фінансово-правовий консалтинг" про
офіційне тлумачення частини третьої
статті 99 Цивільного кодексу України,
усунення членів виконавчого органу
товариства від виконання обов'язків
(частина третя статті 99 Цивільного
кодексу) або відсторонення голови
виконавчого органу товариства від
виконання повноважень (абзац перший
частини другої статті 61 Закону України
„Про акціонерні товариства") за своєю
правовою природою, предметом
регулювання правовідносин і правовими
наслідками відрізняється від
відсторонення працівника від роботи на
підставі статті 46 Кодексу законів про
працю. Саме тому можливість
уповноваженого органу товариства
усунути члена виконавчого органу від
виконання ним обов'язків міститься не в
приписах Кодексу законів про працю, а у
статті 99 Цивільного кодексу, тобто, не є
предметом регулювання нормами
трудового права.

З наведеного вбачається, що реалізація
учасниками товариства корпоративних
прав на участь у його управлінні шляхом
прийняття компетентним органом рішень
про обрання (призначення), усунення,
відсторонення, відкликання членів
виконавчого органу цього об'єднання
стосується також наділення або
позбавлення їх повноважень на
управління товариством. Такі рішення
уповноваженого на це органу мають
розглядатися не в межах трудових, а
корпоративних правовідносин, що
виникають між товариством і особами,
яким довірено повноваження з
управління ним.

Оскільки матеріалами справи
підтверджено, що позивача було
відсторонено від виконання своїх
обов'язків не згідно положень ст. 46 КЗпП
України, а на підставі норм ч.3 ст.99 ЦК
України, про що міститься пряме
посилання у тексті означених рішень
власника та наказу (т.1. а.с. 52, 103), то в
даному випадку йдеться про
корпоративні права, а тому дана вимога
не є похідною від трудових
правовідносин а є вимогою, що виникає з
корпоративних відносин у спорах
пов'язаних із управлінням діяльності
товариства, і яка відповідно до ст. 12
Господарського процесуального кодексу
України, підвідомча господарському
суду.

Судом також встановлено, що рішенням
власника такого дочірнього
підприємства - компанії Graztai U.S., LLC,
позивача було вирішено звільнити із
займаної посади, на підставі п.1. ст. 40
КЗпП України (т. 2, а.с. 217). Матеріалами
даної цивільної справи підтверджено,
що відповідно до наказу ДП «ФІТ Днєпр»
від 06 травня 2014 року за № 10-к позивача
було звільнено з посади згідно п.1. ст. 40
КЗпП України (т.2, а.с. 221).

Судом також встановлено, що з 27 січня 2014
року позивач у зв'язку із усуненням її
від виконання своїх посадових
обов'язків функцію директора не
виконувала, що підтверджується
відповідними актами (т.1 а.с.111-162).
Посилання позивача про перебування у
відпустці за власний рахунок з 28 січня
2014 року та повернення нею до виконання
своїх обов'язків 03 лютого 2014 року суд
оцінює критично, оскільки воно не
підтверджено належними доказами, та
спростовується матеріалами справи.
Відтак доводи позивача про
необхідність стягнення заробітної
плати за календарний період часу після
27 січня 2014 року не ґрунтуються на
нормах трудового законодавства,
оскільки за загальним правилом
заробітна плата за період
відсторонення працівника від роботи й
іншої діяльності зберігається
повністю або частково, чи
відшкодовується, виключно у випадках,
що передбачені спеціальними нормами
трудового законодавства (наприклад, на
час простою не з вини працівника згідно
зі ст. 113 КЗпП, або на виконання вимог 3, 4
Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду»), і положення яких в
даному випадку не розповсюджується на
спірні правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 155 КЗпП та ст. 24
Закону України «Про оплату праці»
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів. У разі коли день виплати
заробітної плати збігається з
вихідним, святковим або неробочим днем,
заробітна плата виплачується
напередодні.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 КЗпП України.

Судом встановлено, що оклад позивача
становив 5000 грн. 00 коп., при цьому за
серпень 2013 року -грудень 2013 року
заробітна плата позивачу сплачена в
повному обсязі (т.2., а.с.4), спір з цього
приводу між сторонами відсутній. Разом
з цим, за січень 2014 року позивачем було
отримано лише аванс, а заробітна плата
за другу половину січня 2014 року була
нарахована у розмірі 1073 грн. (одна
тисяча сімдесят три) грн. 02 коп. (т.2., а.с.
28).

Судом також встановлено, що на час
відсторонення позивача від посади та
її подальшого звільнення у відповідача
ДП «ФІТ Днєпр» перед такою особою
мались невиконані обов'язки
фінансового характеру щодо сплати
вихідної допомоги у розмірі 4250 грн.
(чотири тисячі двісті п'ятдесят) грн. 00
коп., та компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 3330 (три тисячі
триста тридцять) грн. 69 коп. При цьому
суд зазначає, що зазначаючи про
необхідність стягнення на свою користь
суми компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 7250 грн. 00. коп.,
позивач не надала суду жодного доказу
на підтвердження такого розрахунку.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
із ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Відповідно до змісту ч. 4
ст. 60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку матеріалами справи
заборгованість відповідача по сплаті
компенсації за невикористану
відпустку підтверджується лише
частково у сумі 3330 (три тисячі триста
тридцять) грн. 69 коп.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Затримка виплати заробітної плати
навіть на один і більше днів є
порушенням строків виплати згідно зі
ст. 241-1 КЗпП України. Разом з цим, у
відповідності до ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України (при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення), при відсутності спору
про їх розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Тобто правовою підставою для стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку є обов'язкова
наявність вини власника або
уповноваженого ним органу у вчинені
таких дій.

Як зазначалось вище, згідно наказу ДП
«ФІТ Днєпр» від 06 травня 2014 року за №
10-к позивача було звільнено з посади
згідно п.1. ст. 40 КЗпП України. Разом з
цим, матеріали даної цивільної справи
містять відповідні довідки про
нарахування сум остаточного
розрахунку із позивачем, відповідні
видаткові касові ордери від 06.05.2014 року
(т.2., 7-9), прибутковий касовий ордер та
платіжні доручення від 06.05.2014 року (т.2.
а.с.6), про перерахування на картковий
рахунок позивача грошової суми в
розмірі 8 653 (вісім тисяч шістсот
п'ятдесят три) грн. 71 коп.

Однак, як встановлено судом, означені
грошові кошти були повернені платнику
ДП «ФІТ Днєпр» через неможливість їх
зарахування на рахунок ОСОБА_1 у зв'язку
із наданням невірних платіжних
реквізитів такої особи (т.2., а.с. 16), у
зв'язку із чим означена грошова сума
була депонована відповідачем.
Одночасно з цим на адресу позивача
направлялись відповідні звернення
(телеграма від 06 травня 2014 року (т.2., а.с.
14), лист від 30 травня 2014 року (т.2. а.с.20), з
проханням з'явитись на підприємство за
отриманням остаточного розрахунку при
звільнені, а відтак в суду не має
підстав стверджувати про наявність
вини в діях відповідача щодо не
проведення остаточного розрахунку в
день звільнення, у зв'язку з чим в суду
відсутні правові підстави для
стягнення із відповідача сум
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

На думку суду, саме принципова позиція
позивача стосовно мотивів власника
відсторонення її від займаної посади
із наступним звільненням, її не згода
із такою позицією, особливості
особистих стосунків із власником
компанії, обумовила не бажання такої
особи отримати означені грошові кошти
в позасудовому порядку, без
висвітлення таких подій, та намагань
оспорити таке рішення власника навіть
у межах розгляду даної цивільної
справи.

Стосовно затримки видачі трудової
книжки, суд зазначає про наступне.

Як було встановлено судом, на момент
перебування позивача на посаді
директора ДП «ФІТ Днєпр» на
підприємстві не було призначено
відповідальної особи за зберігання
трудових книжок. Згідно пояснень
сторін зберігання трудових книжок
входило до функціональних обов'язків
саме директора підприємства, на посаді
якого і працювала позивач (а.с. 62).
Оглядом Книги обліку руху трудових
книжок судом встановлено, що в ній
відсутній запис про передачу ОСОБА_1, як
директором, своєї трудової книжки на
зберігання підприємству. Доказів на
підтвердження зворотнього судом не
здобуто, і стороною позивача також не
надано.

Тому суд погоджується із доводами
представника ДП «ФІТ Днєпр» щодо того,
що їх вина у поверненні позивачеві
трудової книжки відсутня через те, що
така особа їм на зберігання трудову
книжку не передавала, а відтак вони
взагалі не мали можливості володіти та
розпоряджатись таким персоніфікованим
документом позивача. У зв'язку із чим, в
задоволені позову в частині стягнення
з Дочірнього підприємства «ФІТ Днєпр»
на користь ОСОБА_1, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, затримки видачі
трудової книжки та вимушений прогул за
період з 01.04.2014 року по 14.10.2014 року у
розмірі середньоденного заробітку у
розмірі 30000 грн. 00 коп. слід відмовити
з-за відсутності обставини
несвоєчасного повернення трудової
книжки та відсутності вини
підприємства у виплаті звільненому
працівникові сум поза строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Разом із цим, оскільки матеріали справи
не містять беззаперечних доказів
отримання позивачем такої грошової
суми, а сторона відповідача факт
повного розрахунку заперечує, суд
приходить до висновку про необхідність
стягнення з Дочірнього підприємства
«ФІТ Днєпр» на користь ОСОБА_1 (і.п.н.
НОМЕР_1) нараховану, але не виплачену
заробітну плату за другу половину
січня 2014 року у розмірі 1073 грн. (одна
тисяча сімдесят три) грн. 02 коп., вихідну
допомогу у розмірі 4250 грн. (чотири
тисячі двісті п'ятдесят) грн. 00 коп., та
компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 3330 (три тисячі
триста тридцять) грн. 69 коп., а всього
разом 8 653 (вісім тисяч шістсот п'ятдесят
три) грн. 71 коп.

Щодо вимоги про стягнення моральної
шкоди, суд зазнає про наступне.

Нормами диспозиції ст. 237-1 КЗпП України
передбачено відшкодування
працівникові власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди. Вона відшкодовується в разі,
якщо порушення законних прав
працівника призвело до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і потребує від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У постанові Пленум Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р.
№ 4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України, якщо наявні порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконне звільнення або
переведення, невиплата належних йому
грошових сум тощо), які призвели до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і потребують від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, обов'язок
відшкодувати моральну (немайнову)
шкоду покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності.

Вирішуючи питання про розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди на користь позивача, суд,
враховуючи характер та обсяг
заподіяних позивачеві моральних,
душевних, психічних і фізичних
страждань, яких зазнав позивач,
характер немайнових витрат (їх
тривалості, можливості відновлення),
беручи до уваги ту обставину, що
відповідачем було порушено права
позивача на своєчасне отримання
заробітної плати та отримання
відповідного розрахунку під час
звільнення, приходить до висновку про
те, що позовні вимоги в частині
стягнення моральної шкоди ґрунтуються
на законі.

Разом з цим, з огляду на характер
немайнових витрат, обставини, за яких
позивачу спричинена моральна шкода
через не вчасну виплату заробітної
плати в повному обсязі за січень 2014
року, суд визнає заявлений розмір
моральної шкоди, визначений позивачем
у загальному розмірі 15 000 (п'ятнадцять
тисяч) грн. 00 коп. завищеним, надмірним
та таким, що суперечить принципу
розумності, у зв'язку з чим, виходячи з
принципів розумності та
справедливості, вважає можливим
позовні вимоги про стягнення моральної
шкоди задовольнити частково в розмірі
500 грн. 00 коп. на користь позивача.

Також узв'язку з тим, що позивач в силу
п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір» звільнений від сплати судового
збору, то в силу ст.ст.81, 88 ЦПК України, з
Дочірнього підприємства «ФІТ Днєпр»
() на користь держави
необхідно стягнути пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог
судові витрати по справі у вигляді
судового збору в розмірі 243 (двісті
сорок три) грн. 60 коп.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 47, 116, 241-1 КЗпП України, ст. 24 Закону
України «Про оплату праці», ст.ст. 2, 4
Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення» ст.116,117, 22,
237-1 КЗпП України, ст.ст. 2,10, 11, 57-60, 81,88, 110,
130, 174, 212-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Дочірнього
підприємства «ФІТ Днєпр» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги та моральної шкоди, -
задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства
«ФІТ Днєпр» () на користь
ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1) нараховану, але не
виплачену заробітну плату за другу
половину січня 2014 року у розмірі 1073 грн.
(одна тисяча сімдесят три) грн. 02 коп.,
вихідну допомогу у розмірі 4250 грн.
(чотири тисячі двісті п'ятдесят) грн. 00
коп., та компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 3330 (три тисячі
триста тридцять) грн. 69 коп., а всього
разом 8 653 (вісім тисяч шістсот п'ятдесят
три) грн. 71 коп.

3. Стягнути з Дочірнього підприємства
«ФІТ Днєпр» () на користь
ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1) моральну шкоду у
розмірі 500 (п'ятсот) гривень 00 копійок.

4. В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

5. Допустити рішення до негайного
виконання в частині стягнення
заборгованості по нарахованій, але не
виплаченій заробітній платі у розмірі
1073 грн. (одна тисяча сімдесят три) грн. 02
коп.

6. Стягнути з Дочірнього підприємства
«ФІТ Днєпр» () на користь
держави пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог судові
витрати по справі у вигляді судового
збору в розмірі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Мовчан Д.В.