МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
№ пр. 2/521/6475/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Одеса

Малиновський районний суд
міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Бондаренко О.М.,

за участю перекладача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
розірвання договору довічного
утримання та визнання права власності,

встановив:

У вересні 2014р. ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4,
посилаючись на те, що їй на праві
власності належить однокімнатна
квартира АДРЕСА_1. Позивачка зазначала,
що 12 квітня 2010р. між нею та
відповідачкою було укладено договір
довічного утримання, за умовами якого
вона передала у власність
відповідачки квартиру АДРЕСА_1, за що
остання зобов'язувалася утримувати її
довічно, а саме забезпечувати
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою, а також
зобов'язувалася зберігати в
безкоштовному довічному користуванні
позивачки квартиру та поховати її в
разі смерті. Вартість матеріального
забезпечення була визначена ними в
розмірі 800,00 грн. на місяць з
урахуванням інфляції та індексації.
Позивач стверджувала, що фактично з
моменту укладення договору,
відповідачка відмовилася виконувати
умови договору у визначеному грошовому
розмірі, посилаючись на те, що в неї
немає матеріальної можливості
сплачувати їй 800,00 грн. на місяць,
оскільки вона теж є пенсіонеркою. Тому
ОСОБА_4 щомісяця надавала їй по 300,00
грн., а з червня 2011р. по 400,00 грн.
Вказувала, що протягом останніх двох
років вона неодноразово просила
відповідачку виконувати належним
чином свої обов'язки за договором, на що
остання відповідала, що їй квартира не
потрібна і що краще розірвати договір
довічного утримання в добровільному
порядку. Однак в подальшому
відповідачка відмовилася від
добровільного розірвання з нею
договору довічного утримання у
нотаріуса, посилаючись на те, що це
можливо за умови повернення їй всіх
коштів, які вона виплати їй за всі роки.
В квітні 2014р. відповідачка повідомила
ОСОБА_3 про те, що вона більше не може
надавати їй кошти, оскільки збирає їх
на її поховання і взагалі, укладаючи з
нею договір, не сподівалась, що вона так
довго проживе. Посилаючись на те, що
відповідачка всі роки неналежним чином
виконувала свої обов'язки за укладеним
договором, а з квітня 2014р. взагалі
перестала їх виконувати, позивачка
просила суд розірвати договір
довічного утримання, укладений 12.04.2010р.
між нею та відповідачкою та визнати за
нею право власності на квартиру
АДРЕСА_1, що в цілому складається з
однієї кімнати, загальною площею 29,4
кв.м., у тому числі житловою 17,0 кв.м.

Позивачка в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка в судовому засіданні
позовні вимоги визнала, просила
розірвати договір довічного
утримання, укладений 12.04.2010р. між нею та
позивачкою, але при цьому стягнути з
останньої за всі роки грошові кошти,
які вона їй надавала (а.с.22).

Суд, дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази в їх сукупності, вважає що
позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
розділом третім главою 57 книги п'ятої
Цивільного Кодексу України, тому при
винесенні рішення суд застосовує
норми матеріального права, якими
регулюються правовідносини, які
виникли між сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_3 на праві власності на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 08.09.2008р. належала квартира під
АДРЕСА_1.

12 квітня 2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір довічного утримання,
за умовами якого позивачка передала у
власність відповідачки квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Відповідно до п.4 умов договору, ОСОБА_4
зобов'язувалася утримувати ОСОБА_3
довічно, а саме забезпечувати
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою, а також
зобов'язувалася зберігати в
безкоштовному довічному користуванні
позивачки квартиру та поховати її в
разі смерті. Вартість матеріального
забезпечення була визначена ними в
розмірі 800,00 грн. на місяць з
урахуванням інфляції та індексації
(а.с.4).

В ході судового розгляду було
встановлено, що після укладення
договору довічного утримання,
відповідачка повідомила ОСОБА_3 про те,
що у неї немає матеріальної можливості
сплачувати останній 800,00 грн. на місяць,
оскільки вона теж є пенсіонеркою, тому
щомісяця стала надавати ОСОБА_3
матеріальне забезпечення в розмірі 300,00
грн., а з червня 2011р. - 400,00 грн.

В квітні 2014р. ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3
про те, що вона більше не може надавати
їй грошову матеріальну допомогу, і з
травня 2014р. припинила надавати
позивачці будь-яку матеріальну
допомогу, яка передбачалась умовами
договору довічного утримання.

При цьому, на пропозицію позивачки
розірвати договір довічного утримання
в добровільному порядку, відповідачка
відмовилася.

Вказані факти, відповідачкою в
судовому засіданні не заперечувалися.

Крім того, ОСОБА_4 в судовому засіданні
визнала позовні вимоги ОСОБА_3 в
повному обсязі, але в своїх поясненнях
просила суд при винесенні рішення про
розірвання договору довічного
утримання, стягнути з позивачки на її
користь всі кошти, які вона надавала
останній з квітня 2010р. по травень 2014р.
в розмірі 17000,00 грн.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст.755 ЦК України договір
довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду: на вимогу
відчужувача або третьої особи, на
користь якої він був укладений, у разі
невиконання або неналежного виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно
від його вини, або на вимогу набувача.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку про задоволення позовних
вимог, оскільки вони обґрунтовані і
відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 756 ЦК України у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення. У цьому разі витрати,
зроблені набувачем на утримання та
(або) догляд відчужувача, не підлягають
поверненню.

Таким чином, що стосується, вимог
відповідачки щодо стягнення з
позивачки на її користь всіх коштів,
які вона виплатила останній за період
з квітня 2010р. по травень 2014р. в розмірі
17000,00 грн., то дані вимоги не можуть бути
задоволенні, так як вони не є предметом
судового розгляду, оскільки
відповідачка не пред'являла до суду
зустрічного позову.

Що стосується заяви відповідачки про
визнання позовних вимог та стягнення з
позивачки грошових коштів, то дана
заява по своїй формі та змісту не
відноситься до позовної заяви,
оскільки не відповідає вимогам ст. 119
ЦПК України щодо форми і змісту
позовної заяви.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності.

Стаття 3 ЦПК України передбачає, що
кожна особа має право в порядку,
встановленим цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

Згідно ст.41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном.

З огляду на викладене, суд вважає, що
зібрані у справі докази, встановлені
судом фактичні обставини справи та
належна оцінка доказів вказують на
наявність підстав для задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.16, 744, 747, 749, 755, 756 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
розірвання договору довічного
утримання та визнання права
власності - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання,
укладений 12 квітня 2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 щодо передачі у власність
ОСОБА_4 ізольованої квартири під
АДРЕСА_1, що в цілому складається з
однієї кімнати, загальною площею 29,4
кв.м., у тому числі житловою 17,0 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
ізольовану квартиру під АДРЕСА_1, що в
цілому складається з однієї кімнати,
загальною площею 29,4 кв.м., у тому числі
житловою 17,0кв.м.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:
О.М.Сегеда