Справа № 362/3213/14-ц Головуючий у І
інстанції Марчук О.Л.Провадження №
22-ц/780/6758/14 Доповідач у 2 інстанції
ТаргонійКатегорія 58 10.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець
А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» на рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк»
звернувся до суду з вказаним позовом, у
якому просив стягнути з відповідачів
солідарно 144 229,50 грн. в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 90.2034 від 26.06.2008 року.

В обґрунтування позову зазначив, що 26
червня 2008 року між банком та
відповідачем ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 90.2034, відповідно до
умов якого позивач надав відповідачу
кредит в сумі 60 000 гривень строком на 60
місяців зі сплатою 16 % річних.

Згідно з п. 2.2 Кредитного договору,
повернення та сплата процентів
здійснюється періодичними платежами,
сума і строк сплати яких визначені
графіком.

Виконання умов кредитного договору
забезпечено укладеним 26 червня 2008 року
АТ «ПроКредит Банк» і ОСОБА_2 договором
поруки № 90.2034-ДП 01, відповідно до п. 2.1
якого поручитель поручається перед
кредитором за виконання усіх
зобов'язань позичальника у їх повному
обсязі як солідарний боржник.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 взяті на
себе зобов'язання по погашенню кредиту
та сплаті відсотків за договором
кредиту не виконує, станом на 04.07.2014
року у нього виникла заборгованість за
кредитом в сумі 144 229 гривень 50 копійок,
що порушує права позивача.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 20 жовтня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено з підстав спливу
позовної давності.

В апеляційній скарзі, ПАТ «ПроКредит
Банк» просив рішення суду першої
інстанції скасувати з підстав
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
дійсним обставинам справи, та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
зазначає, що висновки суду щодо спливу
позовної давності є помилковими,
оскільки п. 6.6 кредитного договору
встановлено позовну давность терміном
5 років, а датою звільнення відповідача
ОСОБА_1 з ПАТ «ПроКредит Банк» слід
вважати 28.04.2010 року, так як наказ № 303/к
від 20.05.2009 року про звільнення
відповідача ОСОБА_1 скасовано.

Колегія суддів апеляційного суду,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали цивільної
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку про її задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам закону не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності звернення до суду,
будь-яких обставин поважності причин
пропущення позовної давності
позивачем не наведено.

Проте колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду,
оскільки вони зроблені за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, та неправильного
застосування судом норм матеріального
та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_1 26 червня 2008 року
перебував у трудових відносинах з АТ
«ПроКредит Банк» та як співробітник
банку отримав банківський кредит на
умовах «Кредит для співробітників»,
уклавши відповідний договір № 90.2034, на
суму 60 000 гривень, строком на 60 місяців
зі сплатою 16 % річних.

На забезпечення виконання умов
вказаного договору 26 червня 2008 року між
АТ «ПроКредит Банк» і відповідачкою
ОСОБА_2 було укладено договір поруки №
90.2034-ДП 01.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Як вбачається з п.3.6. Кредитного
договору, укладеного між сторонами, у
випадках звільнення позичальника з
роботи у кредитора за власним бажання,
позичальник зобов'язується здійснити
повне дострокове погашення кредиту не
пізніше дня, що передує дню звільнення.
У випадку звільнення позичальника з
роботи у кредитора з інших підстав,
позичальник зобов'язується здійснити
повне дострокове погашення кредиту
протягом 14 календарних днів з дати
звільнення.

Згідно п. 6.6 кредитного договору, до
усіх вимог, що випливають з цього
договору, встановлюється позовна
давність у 5 років, включаючи вимоги,
щодо яких законодавством встановлена
спеціальна чи обмежена позовна
давність.

Відповідно до наказу № 303/К від 20.05.2009
року, ОСОБА_1 було звільнено з роботи
20.05.2009 року за прогул без поважних
причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем пропущено строк
позовної давності, оскільки
відповідача ОСОБА_1 було звільнено
20.05.2009 року і у нього виник обов'язок
здійснити повне дострокове погашення
кредиту протягом 14-ти календарних днів
з дати звільнення, тобто до 04 червня 2009
року включно. Отже, позовна давність
спливла 05.06.2014 року, тоді як позовну
заяву подано 16.07.2014 року.

Колегія суддів з такими висновками
суду першої інстанції не погоджується
та вважає обґрунтованими доводи
апеляційної скарги ПАТ «ПроКредит
Банк» щодо не порушення строку
позовної давності, зважаючи на
наступні обставини.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 22 грудня 2009 року ОСОБА_1
поновлено на роботі на посаді аудитора
відділу внутрішнього аудиту головного
офісу ЗАТ «ПроКредит Банк» з 20 травня
2009 року.

Наказом № 384-2/К скасовано наказ № 303/К
від 20.05.2009 року про звільнення ОСОБА_1 та
поновлено його на посаді аудитора
відділу внутрішнього аудиту головного
офісу АТ «ПроКредит Банк».

Наказом № 399/К від 28 квітня 2010 року
ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням,
відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Згідно з ч. 5 с. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями, строк виконання яких не
визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання.

Оскільки наказ № 303/К від 20.05.2009 року
про звільнення ОСОБА_1 скасовано, строк
позовної давності необхідно рахувати
відповідно до п. 3.6 кредитного договору
з 27 квітня 2010 року, тобто, з часу
звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу №
384-2/К, тобто з 28.04.2010 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду 11 липня 2014
року, а тому колегія суддів приходить
до висновку, що ним не пропущено
встановлений кредитним договором
5-річний строк позовної давності
звернення до суду з даним позовом, у
зв'язку з чим позовні вимоги підлягають
задоволенню.

За правилами статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог, відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк(термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що
порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
відповідно до частини четвертої статті
559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. При вирішенні
таких спорів суд має враховувати, що
згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково. Таким строком не може бути
лише несплата чергового платежу.
Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання. При
цьому сама по собі умова договору про
дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Як вбачається із матеріалів справи,
17.03.2010 року позивач ОСОБА_2 письмову
вимогу про виконання зобов'язань за
договором поруки (а.с. 17), у зв'язку з чим
порука не є припиненою, а вимоги банку
щодо солідарного стягнення з боржника
та поручителя є обгрунтованими.

Відповідно до поданого банком
розрахунку заборгованості, розмір якої
відповідачами не спростовано, станом
на 04.07.2014 року заборгованість ОСОБА_1
перед АТ «ПроКредит Банк» за кредитним
договором № 90.2034 від 26.06.2008 року (з
урахуванням зменшення розміру пені)
становить - 144 229 гривень 50 копійок та
включає в себе: заборгованість по тілу
кредиту - 51 881,06 грн., заборгованість по
процентах - 708,25 грн, заборгованість по
процентах за фактичне неправомірне
користування кредитним коштами - 39 759,13
грн. та пеню - 51 881,06 грн.

Згідно до ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про солідарне стягнення
заборгованості по кредитному договору
з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Керуючись 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК
України, ст. ст. 526, 559, 1049, 1050, 1054 ЦК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» - задовольнити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 20 жовтня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким позов Публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
користь публічного акціонерного
товариства «ПроКредит Банк»
заборгованість за кредитним договором
№ 90.2034 від 26.06.2008 року в розмірі 144 229 (сто
сорок чотири тисячі двісті двадцять
дев'ять) гривень 50 копійок та судовий
збір у розмірі 1 442 гривень 30 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: