Києво-Святошинський районний суд
Справа № 369/8428/14-ц
провадження 2/369/3446/14
РІШЕННЯ

Іменем України

27.11.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивував тим, що в 2001 році він вирішив
придбати у ОСОБА_2 житловий будинок
АДРЕСА_1. Для належного оформлення
спадщини на її імя, він передав аванс за
придбання будинку в сумі 10 000 грн., а
ОСОБА_2 передала йому ключі від будинку
та дозволила там проживати, оскільки
він потребував житла. Згодом він
передав ще 15 000 грн. ОСОБА_2 склала
розписку 01 березня 2001 року про
отримання коштів в розмірі 25 000 грн. за
продаж будинку в м. Боярка. 06 березня 2001
року вони мали йти до нотаріуса для
належного оформлення договору
купівлі-продажу, але ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_2 померла. Оскільки кошти він
сплатив у повному обсязі за будинок,
вселився туди з дозволу власника, тому
після її смерті продовжував проживати
в даному будинку. У 2004 році
Шевченківським районним судом м. Києва
ухвалено рішення про визнання права
власності на даний будинок за державно
в особі ДПІ у Шевченківському районі м.
Києва та виселення його з будинку.
Проте рішення суду так виконано і не
було. Вказав, що він з 2001 року відкрито,
безперервно та добросовісно проживає в
будинку по АДРЕСА_1, тому на підставі ст.
344 ЦК України має право на визнання
права власності на майно.

Просив суд визнати за ним право
власності на житловий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 100 кв.м, житловою -
53,3кв.м.

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримав.
Суду пояснив, що протягом 10 років він
відкрито, безперервно та добросовісно
користується та проживає в будинку. Ніс
витрати по його утримання, покращував
його стан, відповідач по справі жодних
дій щодо його виселення не вчинив та
претензій не пред'являв. Тому просили
суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечував.
Подав суду письмові заперечення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в розгляді справи, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити, виходячи з наступних
підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що 22 січня 2001 року на ім'я ОСОБА_3 видано
свідоцтво про право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 червня 2004 року
відмовлено в позові ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 дійсним та задоволено
позов ДПІ в Шевченківському районі м.
Києва. Визнано право власності за
державою в особі ДПІ в Шевченківському
районі м. Києва право власності на
будинок АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_1 з
будинку АДРЕСА_1

На виконання рішення суду був виданий
виконавчий лист №258/9 та постановою
державного виконавця ВДВС
Шевченківського РУЮ відкрито
виконавче провадження. З пояснень
сторін встановлено, що на час розгляду
справи в суді рішення суду про
виселення виконане не було.

З інформаційної довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно №29770364 від
20 листопада 2014 року вбачається, що 10
вересня 2005 року була проведена
державна реєстрація права власності на
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 344
ЦК особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

У постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справи «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року
вказано, що при вирішенні спорів,
пов'язаних із набуттям права власності
за набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;
володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна; володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності. У разі втрати не
із своєї волі майна його давнісним
володільцем та повернення цього майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування набувальна давність не
переривається (частина третя статті 344
ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність
володіння, заволоділа чужим майном на
підставі договору з його власником
(оренди, зберігання тощо), який після
закінчення строку договору не
пред'явив вимоги про його повернення,
вона набуває право власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
через п'ятнадцять, а на рухоме майно -
через п'ять років з часу спливу
позовної давності за відповідними
вимогами (частина третя статті 344 ЦК).
При цьому строк позовної давності
починає обчислюватись з моменту
закінчення строку дії договору, якщо
інший строк повернення речі не був
установлений самим договором. З огляду
на положення статті 376 ЦК право
власності за набувальною давністю на
об'єкт самочинного будівництва не може
бути визнано судом, оскільки цією
нормою передбачено особливий порядок
набуття права власності на нерухоме
майно, що збудоване або будується на
земельній ділянці, не відведеній для
даної мети, або без належного дозволу
чи належно затвердженого проекту, або з
істотним порушенням будівельних норм і
правил.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК,
право власності за набувальною
давністю може бути набуто на майно, яке
належить на праві власності іншій
особі (а не особі, яка заявляє про
давність володіння), а також на
безхазяйну річ. Отже, встановлення
власника майна або безхазяйності речі
є однією з обставин, що має юридичне
значення, і підлягає доведенню під час
ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК,
взяття безхазяйної нерухомої речі на
облік органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно, за
заявою органу місцевого
самоврядування, на території якого
вона розміщена, і наступна відмова суду
в переданні цієї нерухомої речі у
комунальну власність не є необхідною
умовою для набуття права власності на
цей об'єкт третіми особами за
набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
про те, що правила статті 344 ЦК про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, та беручи до
уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня
2004 року, положення статті 344 ЦК
поширюються на правовідносини, що
виникли з 01 січня 2001 року. Отже,
визнання судом права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
може мати місце не раніше 01 січня 2011
року. При цьому суди мають виходити з
того, що коли строк давнісного
володіння почався раніше 01 січня 2001
року, то до строку, який дає право на
набуття права власності за набувальною
давністю, зараховується лише строк з 01
січня 2001 року. Разом із тим, якщо
перебіг строку володіння за давністю
почався після цієї дати, то до строку
набувальної давності цей період
зараховується повністю.

При розгляді справи позивачем не
надано суду належних та допустимих
доказів добросовісності володіння,
зокрема те, що при вселенні в будинок
позивач при заволодінні чужим майном
не знав і не міг знати про відсутність у
нього підстав для набуття права
власності. Посилання позивача, що
проживаючи в будинку ним були зроблені
поліпшення, суд оцінює критично,
оскільки доказів цим обставинам суду
подано не було, зокрема технічний
паспорт на будинок, висновок щодо зміни
вартості будинку з 2004 року. Крім того, з
поданого суду копії конверту,
адресованого ОСОБА_1 та направленого 02
грудня 2011 року, вбачається, що останній
його не отримував з-підстав, зазначених
в довідці Укрпошти про причини
повернення, не проживання за
зазначеною адресою.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м.Києві про
визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич