Справа № 344/1283/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2532/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук
О.В., Соколовського В.М.,

секретарів: Турів О.М.,
Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договорів
купівлі-продажу та виконання робіт
частково удаваними в частині покупця
та замовника, визнання особи покупцем
та визнання особи замовником з
переведенням відповідних прав та
обов'язків за договорами, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
31 жовтня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із вказаним позовом та зазначав, що
03.10.2012 року між ОСОБА_3 та підприємцем
ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу №Ч-128А/52 та цього ж дня
нею з підприємцем ОСОБА_5 укладено
договір виконання робіт №Ч-ДР128А/52,
згідно яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5
зобов'язалися виконати роботи по
будівництву багатоквартирного
житлового будинку по АДРЕСА_1 в м.
Івано-Франківську та передати у
власність ОСОБА_3 квартиру №1 у
вказаному будинку.

Посилаючись на те, що відповідач на час
укладення зазначених договорів була
неповнолітньою та не мала коштів на
купівлю нерухомості, а фактично
квартиру за власні кошти в загальній
сумі 377 360 грн. придбано ним, при цьому
він сплатив 10.10.2012 року підприємцю
ОСОБА_5 92 000 грн. та 285 360 грн. підприємцю
ОСОБА_4, просив визнати договір
купівлі-продажу частково удаваним в
частині покупця, а договір виконання
робіт від 03.10.2012 року - частково
удаваним в частині замовника робіт,
визнати його покупцем з переведенням
відповідних прав і обов'язків за
договором купівлі-продажу та визнати
його замовником з переведенням
відповідних прав і обов'язків за
договором виконання робіт.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 31 жовтня 2014 року позов
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу №Ч-128А/52 від 03.10.2012 року,
укладений між ОСОБА_3 та приватним
підприємцем ОСОБА_5, удаваним в частині
покупця.

Визнано покупцем за договором
купівлі-продажу №Ч-128А/52 від 03.10.2012 року,
який укладений між ОСОБА_3 та приватним
підприємцем ОСОБА_5, замість
ОСОБА_3 - ОСОБА_2 з переведенням
відповідних прав і обов'язків.

Визнано договір виконання робіт
№Ч-ДР128А/52 від 03.10.2012 року, укладений між
ОСОБА_3 та приватним підприємцем ОСОБА_4
удаваним в частині замовника.

Визнано замовником за договором
виконання робіт №Ч-ДР128А/52 від
03.10.2012 року, який укладений між ОСОБА_3
та приватним підприємцем ОСОБА_4,
замість ОСОБА_3 - ОСОБА_2 з переведенням
відповідних прав і обов'язків.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 487
грн. 20 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі на дане рішення
ОСОБА_3 посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
істотне значення для справи і на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що суд безпідставно взяв до
уваги надані позивачем фальшиві
довідки від 10.10.2012 року,
видані ПП ОСОБА_5 та ПП ОСОБА_4, про те, що
кошти їм сплачував ОСОБА_2, оскільки
вони суперечать квитанціям до
прибуткового касового ордеру,
відповідно до яких, кошти згідно
договору купівлі-продажу та згідно
договору виконання робіт прийнято від
неї 09.10.2012 року.

Вказує, що гроші для купівлі квартири
їй дала бабуся ОСОБА_6 і той факт, що під
час передачі коштів, їх перераховували
мати та ОСОБА_2, не дає жодних підстав
стверджувати, що вони є власниками
зазначених коштів.

У матеріалах справи наявна довідка ДПІ
м. Івано-Франківська від 20.03.2014 року про
те, що за період з 21.09.2010 року по 30.09.2012
року ОСОБА_6 отримала доходи в розмірі 1
420 170 грн. 44 коп., тому суд помилково
прийшов до переконань, що ОСОБА_6 коштів
не мала.

Вважає, що висновки суду першої
інстанції будуються виключно на
припущеннях та сумнівних показах
свідків, зокрема, у своєму клопотанні
про виклик свідків ОСОБА_2 зазначає, що
гроші по оспорюваних договорах були
взяті ним особисто з його же сейфа та
належали йому особисто.

При цьому, пояснення свідків ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 суперечать один одному та
обставинам, викладеним у позові, у них є
розбіжності стосовно послідовності
передачі бухгалтером коштів ОСОБА_2,
незрозуміло, хто саме був присутній при
цьому в кабінеті і чи взагалі така
подія була.

Крім того, при постановленні рішення,
судом допущено порушення норм
матеріального права, оскільки позивач
не є ні стороною договору
купівлі-продажу, ні стороною договору
виконання робіт, а тому невірним є
посилання суду на ч. 1 ст. 235 ЦК України
та п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Також, визнаючи правочин частково
удаваним в частині покупця, суд перевів
право покупця на ОСОБА_2, проте, в
рішенні не зазначив, якою нормою при
цьому керувався.

У зв'язку з викладеним, просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_9
апеляційну скаргу підтримали з
наведених вище мотивів.

ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 апеляційну скаргу заперечили,
посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши письмові матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку про задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до вимог ст. 235 ЦК України договір
купівлі-продажу квартири та договір
виконання робіт є удаваними в частині
покупця, оскільки обов'язки покупця за
договорами виконувались позивачем,
який домовлявся про їх істотні умови,
за власні коштів оплатив вартість
квартири, а відповідачка формально
вписана у договори як покупець та
замовник, тому фактичним покупцем
спірного майна є позивач.

Проте, такий висновок суду першої
інстанції зроблено в порушення норм
матеріального та процесуального права.

За положеннями ст. ст. 321, 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 626
ЦК України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

З оспорюваного договору
купівлі-продажу від 03 жовтня 2012 року
вбачається, що ПП ОСОБА_5, який виконує
функції забудовника, зобов'язався
передати у власність ОСОБА_3 об'єкт
нерухомого майна, який буде створений
(набутий) продавцем у майбутньому, а
покупець зобов'язався прийняти цей
об'єкт у відповідності до умов цього
договору та оплатити його.

Об'єктом нерухомого майна за договором,
до завершення будівництва та введення
в експлуатацію, є майнові права на
квартиру №1 на 2-му поверсі та комору
між 1-2 поверхами житлового будинку по
АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківську,
загальна сума договору становила 92000,00
грн.

В цей же день, між ПП ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено договір виконання робіт
№Ч-ДР128А/52, згідно якого ОСОБА_3 доручає
і оплачує, а виконавець (ПП ОСОБА_4.)
виконує в квартирі №1 на 2-му поверсі
обсяг певних будівельних та
оздоблювальних робіт, що визначені
даним договором, загальна вартість
виконаних робіт за даним договором
складала 285 360,00 грн.

Як встановлено судом, право власності
на квартиру не оформлено, оскільки
будівництво житлового будинку не
завершено.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховування іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Удаваним правочином сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини (пункт 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»).

Позивач, вважаючи вказані договори
удаваними правочинами в частині
покупця, вказував на те, що він займався
пошуком об'єкта нерухомості,
погоджував всі істотні умови
договорів, виключно за його кошти
здійснена оплата по договорах, а ОСОБА_3
була формально вписана у договори.

Разом з тим, судом першої інстанції не
враховано, що оскільки відповідно до ч.
1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України
головним елементом угоди (правочину) є
вільне волевиявлення та його
відповідність внутрішній волі сторін,
які спрямовані на настання певних
наслідків, то основним юридичним
фактом, який підлягав встановленню
судом є дійсна спрямованість волі
сторін при укладенні оспорюваних
договорів та з'ясування питання про те,
чи їх дії були направлені на досягнення
інших правових наслідків і приховують
іншу волю учасників угоди.

Встановлено, що ОСОБА_2 не був стороною
оспорюваних правочинів, а матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження того, що справжнім
покупцем по договорах був позивач і
волевиявлення сторін було спрямовано
на приховування цього факту при
укладенні договору купівлі-продажу та
договору виконання робіт.

При цьому, розглянувши справу за
наявності спору про визнання частково
удаваними укладених договорів з ПП
ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_5, суд не залучив їх,
як сторін договору до участі в розгляді
справи в якості відповідачів та не
з'ясував питання визнання ними факту
укладення договорів саме з позивачем, а
не відповідачем.

Крім того, суд першої інстанції
прийшовши до висновку про сплату
коштів по договорах саме позивачем,
виходив з показів свідків та довідок,
виданих ПП ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_5 про те,
що 10 жовтня 2012 року кошти готівкою в
касу підприємства було внесено ОСОБА_2
в присутності продавця, виконавця,
відповідачки та її матері.

Разом з тим, з наявних в матеріалах
справи квитанцій до прибуткового
касового ордеру вбачається, що повний
розрахунок по договорах
купівлі-продажу та договору виконання
робіт було здійснено саме ОСОБА_3 09
жовтня 2012 року.

Відповідно до ст. 59 ЦК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

У порушення вимог ст.ст. 33, 130, 212-214 ЦПК
України суд на вказані вимоги закону
уваги не звернув, не залучив ПП ОСОБА_4 і
ПП ОСОБА_5 належною стороною у справі та
не перевірив доводи позивача та
волевиявлення сторін на укладення
спірних договорів саме позивачем, не
усунув протиріч щодо наданих
продавцями квитанцій до прибуткового
касового ордеру та виданих довідок та
дійшов передчасного висновку про
задоволення позову.

Враховуючи, що допущені судом першої
інстанції порушення норм
процесуального права не можуть бути
усунуті апеляційним судом, оскільки
апеляційний суд не наділений
повноваженнями залучення до участі у
справі сторін на стадії апеляційного
провадження, колегія суддів приходить
до висновку, що оскаржуване рішення
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 31 жовтня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договорів купівлі-продажу та виконання
робіт частково удаваними в частині
покупця та замовника, визнання особи
покупцем та визнання особи замовником
з переведенням відповідних прав та
обов'язків за договорами - відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ним законної сили.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський