22-ц/772/3969/2014Головуючий в суді першої
інстанції Кашпрук Г. М.Категорія
27Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області у складі:
головуючого - судді Панасюка О.С.,
суддів Іванюка М.В., Берегового О.Ю., з
участю секретаря Руденко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 24
листопада 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
кредитним договором, -

встановила:

В червні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з цим позовом
вказуючи, що 18 грудня 2007 року ОСОБА_2
отримав кредит в розмірі 11100,00 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
36,00% річних на суму залишку
заборгованості за кредитом. ОСОБА_2
своїх зобов'язань за кредитним
договором у повному обсязі не
виконувала, у зв'язку з чим станом на 30
квітня 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 20642,42 грн., з
яких: тіло кредиту - 7822,00 грн.,
заборгованості за відсотками - 8783,43
грн., заборгованість по комісії - 2815,92
грн., штраф - 250,00 грн. фіксована частина
та 971,07 грн. процентна складова.

Оскільки добровільно ОСОБА_2
зобов'язання за кредитним договором не
виконує, просило стягнути зазначену
суму боргу в примусовому порядку.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 листопада 2014
року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм процесуального права,
неправильне застосування норм
матеріального права, невідповідність
висновків суду встановленим
обставинам справи, просило скасувати
рішення суду і ухвалити нове про
задоволення позову.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що вона не підлягає
задоволенню з таких міркувань.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; апеляційний суд
досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає
справу та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір шляхом
приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України).
Відповідно до нього ОСОБА_2 отримала
кредит у вигляді встановленого
кредитного ліміту в розмірі 800,00 грн. на
платіжну картку зі сплатою 368,00% річних
на суму залишку заборгованості за
кредитом із кінцевим терміном
погашення, що відповідає строку дії
картки. 3 березня 2011 року кредитна карта
у ОСОБА_2 була викрадена, про що того ж
дня в електронній системі ПАБ КБ
«ПриватБанк» о 12 год. 44 хв. був
встановлений відповідний статус (а. с.
40). 16 березня 2011 року ОСОБА_2 із заявою
про викрадення картки звернулась до
Ленінського РВ ВМУ УМВС України у
Вінницькій області і 22 березня 2011 року
за цим фактом порушено кримінальну
справу (а. с. 41, 42). 14 березня 2011 року із
письмовою заявою про викрадення картки
вона також звернулась до Вінницької
філії ПАТ КБ «ПриватБанк», за якою про
викрадення карти вона повідомила
відділення банку 3 березня 2011 року, де
працівник банку заблокував картку та
запевнив, що на ній є всі кошти, але коли
14 березня 2011 року ОСОБА_2 прийшла в банк
погашати залишок кредиту, то дізналась,
що з картки зняті кошти (а. с. 44), із
аналогічною заявою вона також
звернулась 12 березня 2012 року (а. с. 43).

У витребуваній судом виписці по
особовому рахунку ОСОБА_2 відображено
рух коштів з дати відкриття рахунку - 18
грудня 2007 року по 5 вересня 2014 року,
зокрема, у розділі «Описання
транзакції» при знятті готівки
зазначено номер банкомату, відділення
банку та адресу їх місця розташування,
а також дату і час транзакції із
зазначенням годин, хвилин і секунд її
здійснення.

Проте, з цієї ж виписки видно, що
заборгованість ОСОБА_2 виникла саме 3
березня 2011 року, коли з картки було
знято 7500 грн. та списано 320 грн. комісії
банку. При цьому кошти знімались
чотирма різними транзакціями по: 2000
грн., 3000 грн., 500 грн. та 2000 грн., однак час
їх здійснення зазначено 0 год. 00 хв. 00
сек., тобто усі чотири транзакції зі
зняття готівки здійсненні впродовж
однієї секунди, що суд першої інстанції
правильно поставив під сумнів з огляду
на технічні можливості. Крім того, в
усіх цих транзакціях відсутня
розшифровка місця їх здійснення (а. с. 50
- 59). Натомість згідно з розрахунком
заборгованості, наданим банком при
поданні позовної заяви, заборгованість
виникла 4 березня 2011 року, тобто після
викрадення картки та повідомлення про
це банку (а. с. 8 - 10).

Колегія суддів відхиляє доводи
представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про
те, що кредиторська заборгованість
зараховується на наступний день після
здійснення транзакції, тому що решта
транзакцій, відображених у виписці по
особовому рахунку, співпадають по даті
і навіть часу із відображеною
заборгованістю у розрахунку.

Не заслуговують на увагу і доводи
представника банку про недопустимість
як доказу роздрукування з електронної
системи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо
блокування картки, тому що в суді
першої інстанції заперечень щодо цього
доказу від представника позивача не
надходило, його копія належним чином
завірена суддею, будь-яких доказів на
спростування викладених у ньому
обставин суду не надавалось,
клопотання про призначення
відповідної експертизи позивач не
заявляв.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору, у
визначений у ньому строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа вважається невинуватою, якщо
вона доведе, що вжила всіх залежних від
неї заходів щодо належного виконання
зобов'язання.

П. 6.11. Умов і правил надання банківських
послуг (далі Правила) встановлено, що
клієнт зобов'язаний інформувати банк, а
також правоохоронні органи за фактом
втрати картки, ПІНа, або отримання
повідомлення про їх незаконне
використання. У разі настання таких
випадків необхідно звернутися у
відділення банку, у якому
обслуговується карта, або за
телефонами (0562) 39-00-00, 8-800-500-00-30
(безкоштовно).

П. 4.7. Правил встановлений обов'язок
банку у випадку виникнення овердрафту
або отримання усного чи письмового
повідомлення утримувача картки чи
довіреної особи, переданого у порядку,
передбаченому Правилами, про
втрату/викрадення картки або про
можливість несанкціонованого
використання картки третіми особами
забезпечити призупинення розрахунків
з використанням картки.

Отже, оскільки відповідачка вжила всіх
залежних від неї і передбачених п. 6.11.
Правил заходів щодо недопущення
здійснення будь-яких операцій з її
карткою після викрадення, а банк,
всупереч приписам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України належними доказами її
твердження про те, що кошти з картки
були зняті після викрадення і
повідомлення про це банку, не
спростував (при цьому колегія суддів
звертає увагу, що позивачем взагалі не
надано доказів щодо підстав та дати
збільшення кредитного ліміту з 800 грн.
до 11100 грн., а відтак і можливості
здійснити зняття зазначеної суми
готівки, саме по собі право банку у
будь-який час змінити кредитний ліміт
(п. п. 3.2., 3.3. Правил) без відповідного
рішення (розпорядження тощо) не може
бути доказом зміни цього ліміту), то суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про
недоведеність позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги,
які зводяться виключно до заперечення
підстав для відмови у позові через
закінчення строку позовної давності,
на увагу не заслуговують, як такі, що не
відповідають змісту оскаржуваного
рішення та обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 листопада 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Оригіналу відповідає: О.С.
Панасюк