АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції - Волошин В.О.
Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.

при секретарі - Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 10 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Київська міська
рада про визнання недійсним договору
дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернулась у листопаді 2013 року.

Зазначала що їй на праві власності
належить 2/15 частини домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1, яке складається з
жилого будинку під літ. «А», жилою
площею 53,2 кв.м., жилого будинку під літ.
«Б», жилою площею 90,9 кв.м., гаража під
літ. «В», «К», «Л», «Н», вбиральні під
літ. «З», сарай під літ. «М», душа під
літ. «Ж».

З висновку Ст.ДІМ Шевченківського РУГУ
МВС України їй стало відомо, що 22.08.2013
року між колишнім співвласником
домоволодіння ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування,
відповідно до якого ОСОБА_7 подарувала
ОСОБА_2 3/10 частки домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1, який складається з:
жилого будинку під літ. «А», жилою
площею 53,2 кв.м., жилого будинку під літ.
«Б» жилою площею 90,9 кв.м., гаража під
літ. «В», «К», «Л», «Н», вбиральні під
літ. «З», сарай під літ. «М», душа під
літ. «Ж». Вважаючи, що сарай під літ. «М»
не належить до об'єктів права спільної
власності, позивач просила визнати
укладений договір дарування від 22.08.2013
року недійсним з підстав передбачених
ст. 203,215 ЦК України, оскільки зміст
договору, в тому числі об'єкт дарування,
предмет договору та ціна договору не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 10 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
та ухваленні нового про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
учасників процесу, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі
рішення суд виходив із вимог даної
норми закону, зібраних у справі та
наданих сторонами доказів, яким дав
повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 на
підставі свідоцта про право на
спадщину за законом від 12.11.2003 року
належить 2/15 частин домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці та складається з жилого
будинку під літ. «А», жилою площею 53,2
кв.м., жилого будинку під літ. «Б» жилою
площею 90,9 кв.м., гаража під літ. «В»,
вбиральні під літ. «Г», вбиральні під
літ. «З», душа під літ. «Ж», гаража під
літ. «К», «Л», сараю під літ.
«М»,споруджень.

Іншим співвласником вказаного майна є
ОСОБА_7 якій на підставі договору
дарування частини жилого будинку від
01.02.1999 року належить 3/10 частки
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
з жилого будинку під літ. «А», жилою
площею 53,2 кв.м., жилого будинку під літ.
«Б» жилою площею 90,9 кв.м., гаража під
літ. «В», вбиральні під літ. «Г»,
вбиральні під літ. «З», душа під літ.
«Ж», гаража під літ. «К», «Л», сараю під
літ. «М»,споруди.

22 серпня 2013 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було
укладено договір дарування, відповідно
до якого ОСОБА_7, як дарувальник,
передала безоплатно у власність, а
ОСОБА_2, як обдарований, прийняв у дар 3/10
частки домоволодіння АДРЕСА_1. Право
власності на земельну ділянку, площею
1407,02 кв.м., номер 91:097:006, на якій
розташоване домоволодіння, не
оформлене та не зареєстровано у
встановленому законодавством порядку.
Домоволодіння, 3/10 частки якого
даруються, складається з двох жилих
будинків: під літерою «А» житловою
площею 53,2 кв.м., під літерою «Б»
загальною площею 90,9 кв.м. та службовими
приміщеннями: гаражі - під літерами «В»,
«К», «Л», вбиральні під літ. «Г», «З»,
сарай під літ. «М». душева під літ. «Ж»,
споруди.

За змістом ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає, або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Відповідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятою та шостою
частинами статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про
необґрунтованість доводів позовної
заяви щодо перебування сараю під літ
«М» у приватній власності ОСОБА_1 та
наявності підстав для визнання
укладеного договору дарування
недійсним.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір дарування був укладений щодо
самочинно перебудованого нерухомого
майна, а тому містить неправдиву
інформацію про обсяг майнових прав та
про вартість майна, не підтверджуються
наявними в матеріалах справи доказами
у зв'язку з цим не можуть бути прийняті
судом до уваги.

Таким чином, твердження апеляційної
скарги про незаконність та
упередженість судового рішення
матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 10 липня 2014 року

- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: