№ 556/1750/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М
Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.10.2014 року.
смт.Володимирець

Володимирецький районний суд
Рівненської області в складі:

головуючого судді
Закревського Л.В.

при секретарі
Басик Г.Т.

з участю:

позивачки
ОСОБА_1

представника позивачки
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в смт. Володимирець
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення безпідставно набутих
грошей,-

В С Т А Н О В
И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у
якому просить стягнути з відповідача
ОСОБА_3 на їх користь безпідставно
набуті кошти у розмірі 59 939,26 гривень,
посилаючись на те, що 04.11.2012 року, ОСОБА_3
отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 5100,00
дол. США, що підтверджує розпискою.
Відповідач отримав ці гроші від
продажу автомобіля марки Мазда, модель
626, 1992 року випуску, об'єм двигуна 1840,
номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1. Окрім
розписки інших письмових угод
(правочинів) з приводу передачі для
позивача у власність такого автомобіля
між позивачем та відповідачем не
укладалось.

При цьому, передаючи гроші для
відповідача позивачка вважала, що
придбала автомобіль у дійсного його
власника, оскільки вона не мала підстав
не довіряти відповідачу, тому що була
знайома з ним раніше. Крім того
відповідач передав для позивача ключі
від автомобіля та свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу на
автомобіль серії НОМЕР_3, виданого ВРЕР
ДАІ м. Сарни УДАІ УМВС України в
Рівненській області.

На підтвердження начебто наявності
відповідних прав на розпорядження
автомобілем відповідач надав для
позивача довіреність, відповідно до
якої, як виявила позивач пізніше, гр.
ОСОБА_6 (мешканець м. Сарни) уповноважив
гр. ОСОБА_5 бути його представником у
різних установах з питань, пов'язаних з
відчуженням належного йому автомобіля,
саме того, за продаж якого отримав
гроші ОСОБА_3 від позивачки. Однак
прізвище відповідача у такій
довіреності не зазначалось, а інших
документів щодо його прав на
розпорядження даним автомобілем
відповідач позивачці не надав.

Відповідач не повідомив позивачці про
те, що насправді він не є власником
автомобіля, а також не має будь-яких
інших правових підстав ним
розпоряджатися. Внаслідок чого отримав
(набув) від позивачки гроші в сумі 5100,00
дол. США.

Довідавшись у 2014 році про ці
обставини позивачка повідомила про
них відповідача та просила повернути
їй отримані ним гроші в сумі 5100,00 дол.
США оскільки жодних правових підстав
для їх набуття у нього немає, бо він не
був власником автомобіля та не мав
права ним розпоряджатись а тому
гроші підлягають поверненню.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 та представник позивачки
ОСОБА_2, заявлені вимоги підтримали в
повному обсязі, просили їх
задовольнити повністю. Також
позивачка пояснила, що їй сподобався
автомобіль ОСОБА_3 та в 2012 році, вона
вирішила його купити. Домовившись про
вартість автомобіля з відповідачем
вона передала йому гроші. Також ОСОБА_1
вказала, що ОСОБА_3 повідомив її під час
купівлі автомобіля, що він керує даним
автомобілем по дорученню та не є першим
власником. Але у зв'язку з відсутністю
коштів позивачка не здійснила
перереєстрацію автомобіля. Навесні 2014
року коли позивачка з чоловіком їхала
даним автомобілем та була зупинена
працівниками ВДАІ дізналася, що на
автомобіль накладений арешт, але не за
фінансові зобов'язання ОСОБА_3, а за
фінансові зобов'язання першого
власника.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
відповідача ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов не визнали, вказали, що
він безпідставний та
необґрунтований у зв'язку з тим, що
машина була продана у 2012 році і лише
тепер у 2014 році позивачка звертається з
даним позовом. ОСОБА_3 пояснив, що
під час продажу автомобіля не знав що
на нього накладений арешт за фінансові
зобов'язання першого власника. Також
вказав, що продаючи автомобіль
повідомив ОСОБА_1, що він керує даним
автомобілем по дорученню та не є першим
власником. Але позивачка відмовилась
їхати перереєстровувати автомобіль
посилаючись на відсутність коштів.
Просили відмовити у задоволенні
позовних вимог

Свідок ОСОБА_8 в судовому
засіданні пояснив, що був
присутній як навесні 2014 року
відповідач ОСОБА_3 написав розписку
позивачці ОСОБА_1 про те, що він дійсно
продав їй автомобіль в сумі 5100
доларів США.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на повному, об`єктивному,
всебічному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
вважає позовні вимоги по первинному
позову не підлягають задоволенню

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
при цьому доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних або
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 04 листопада 2012
року позивачка ОСОБА_1 передала
відповідачу ОСОБА_3 гроші в сумі 5100,00
дол. США, за продажу автомобіля марки
Мазда, модель 626, 1992 року випуску, об'єм
двигуна 1840, номер шасі (кузов, рама)
НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_1 отримала у власність
вищевказаний автомобіль, володіла та
користувалася ним, претензій до
відповідача не мала.

Відповідно ч.1 ст.655 ЦК за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно ч.1 ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує двадцять і більше
разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу,
належить вчиняти у письмовій формі (п.3
ч.1ст.208 ЦК України).

В судовому засіданні було встановлено
та не оспорювалося учасниками судово
розгляду, що розписка від 04.11.2012 року
яка була надана позивачкою в судовому
засіданні та написана ОСОБА_3 про те, що
він дійсно отримав від ОСОБА_1 гроші в
сумі 5100,00 дол. США, за продажу
автомобіля марки Мазда, модель 626, 1992
року випуску, об'єм двигуна 1840, номер
шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1, насправді була написана
навесні 2014 року, а не під час продажу
автомобіля.

Згідно постанови Кабінету Міністрів
України №1388 від 07.09.1998 року "Про
затвердження Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок" свідчить, що договори
купівлі-продажу автомобілів
підлягають обов'язковій державній
реєстрації.

Згідно ч.1 ст.210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Наведені обставини свідчать, що між
позивачкою та відповідачем було
укладено договір купівлі-продажу
автомобіля, проте його укладено у
простій письмовій формі (розписка) та
не проведено перереєстрацію
автомобіля, а оскільки остання є
обов'язковою та саме з моменту
перереєстрації договір є укладеним,
суд вважає, що вказаний договір є
неукладеним, а тому не створює у сторін
прав та обов'язків.

Статтями 11, 60, 212 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи за зверненнями фізичних та
юридичних осіб в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів,
кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини справи на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічного, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних в справі
доказів.

Позивачка та представник позивачки у
судовому засіданні наполягали, що
кошти отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_1, є
майном, набутим без достатньої
правової підстави.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Відповідно до висновку Верховного Суд
України на засіданні Судової палати у
цивільних справах від 24 вересня 2014 року
предметом якої був спір про стягнення
безпідставно набутих коштів,
відповідно до якого ст. 1212 ЦК України
застосовується лише у тих випадках,
коли безпідставне збагачення однієї
особи за рахунок іншої не може бути
усунуте з допомогою інших, спеціальних
способів захисту. Зокрема, у разі
виникнення спору стосовно набуття
майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них судом
положень частини першої статті 1212 ЦК
України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Отже, оскільки відносини, які склалися
між сторонами, є договірними, то судом
не можуть бути застосовані до них
положення ст. 1212 ЦК України

Суд вважає, що обраний позивачкою
спосіб захисту свого права, виходячи з
формулювань позову, положенням
вищевказаної норми цивільного кодексу
не відповідає, та підстави на які
посилається позивачка не дають їй
змогу повернути кошти, а тому у
задоволені вимог ОСОБА_1 слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення безпідставно
набутих грошей - відмовити.

Вступна та резолютивна частина рішення
складена у нарадчій кімнаті та
проголошена у судовому засіданні 10
жовтня 2014 року. Рішення у повному
обсязі виготовлено 15 жовтня 2014 року.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду Рівненської
області через Володимирецький
районний суд. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом

Суддя: підпис
Закревський Л.В.

З оригіналом згідно.

Суддя:
Закревський Л.В.