Справа № 382/2042/14 Головуючий у І
інстанції Карпович В. Д. Провадження №
22-ц/780/7008/14 Доповідач у 2 інстанції
МалородКатегорія 18 23.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Малорода О.І.,

суддів: Поліщука М.А., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» на рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 04 листопада 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «Автофінанс» про
визнання договору фінансового лізингу
недійсним та застосування наслідків
недійсності правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач звернувся до
суду та просив визнати договір
фінансового лізингу від 10 липня 2014
року, укладений між ним та відповідачем
недійсним; стягнути з відповідача на
його користь кошти у розмірі 9 350 грн.,
сплачені за договором фінансового
лізингу.

Мотивував вимоги тим, що 10 липня 2014 року
між ним та відповідачем в особі її
представника - Клименко І.В. укладено
договір фінансового лізингу,
відповідно до якого відповідач бере на
себе зобов'язання придбати предмет
лізингу транспортний засіб автомобіль
марки «Daewoo Nexia», зазначений у п.1.1
Договору у власність, та передати
предмет лізингу у користування
позивачу на строк та на умовах
передбачених договором. Предмет
лізингу є власністю лізингодавця та
придбається ним на своє ім'я.

Вважав, що укладений договір не
відповідає чинному законодавству та
грубо порушує його права як споживача
послуг, оскільки договір не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
та не відповідає його внутрішній волі
на момент укладення договору та на
даний час, а тому підлягає визнанню
судом недійсним з наступних підстав.

Вказував, що згідно договору він 11
липня 2014 року сплатив відповідачу 9 350
грн.

Також зазначав, що після сплати коштів
за договором фінансового лізингу на
рахунок відповідача, йому стало відомо,
що відповідач не має ліцензії
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг на такий вид
діяльності, як фінансовий лізинг,
оскільки не взято на облік.

Просив задовільнити позовні вимоги.

Рішенням суду першої інстанції позов
задоволено частково. Стягнено з
відповідача на користь позивача
грошові кошти у розмірі 9 350 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Мотивує вимоги тим, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права.

Зазначає, що в рішенні суд посилається
на обов'язковість нотаріального
посвідчення спірного договору, проте
законом така вимога не передбачена.

Вказує, що суд дійшов невірного
висновку про те, що в спірному договорі
відсутні такі обов'язкові умови, як
складові лізингових платежів, не
зазначено, у кого саме придбано товар,
не визначено конкретний порядок та
місце поставки товару, а також не
зазначено порядок страхування
предмету договору.

Вважає, що суд дійшов помилкового
висновку внаслідок неповного
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення справи та
неповно дослідив умови спірного
договору.

Зазначає, що по аналогійній цивільній
справі і з таких самих підстав було
постановлено ухвалу ВССУ від 04 червня
2014 року, згідно якої було підтримано
правову позицію ТОВ «ЛК «АвтоФінанс»
/відповідача по справі/, проте суд
першої інстанції не взяв до уваги
вказану обставину.

Вказує також, що висновок суду першої
інстанції про те, що спірний договір є
нікчемним у зв'язку з відсутністю у
відповідача ліцензії на здійснення
діяльності з адміністрування
фінансових активів, оскільки
відповідач не займається даним видом
діяльності.

Апеляційну скаргу слід задовільнити.

Судом першої інстанції встановлено, що
10 липня 2014 року між позивачем
відповідачем в особі його представника
- Клименко І.В. укладено договір
фінансового лізингу, відповідно до
якого Лізингодавець бере на себе
зобовязання придбати предмет лізингу
транспортний засіб автомобіль марки
««Daewoo Nexia», зазначений у п.1.1 Договору у
власність та передати предмет лізингу
у користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах передбачених
договором. Предмет лізингу є власністю
лізингодавця та придбається ним на
своє ім'я.

10 липня 2014 року позивачем було сплачено
на рахунок відповідача комісії за
організацію договору у розмірі 9 350 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції керувався
положеннями ст. ст. 215, 216, 220, 799 ЦК
України та ст. 2, 6 ЗУ «Про фінансовий
лізинг» та виходив з того, що спірний
договір є нікчемним з підстав,
визначених положеннями ч.1 п. 5, ч.2, ч. 6
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів», як такий, що укладений із
застосуванням нечесної
підприємницької практики та з підстав
визначених ч.1 ст. 220 ЦК України, так як
він нотаріально не посвідчений.

Колегія не погоджується з висновками
суду першої інстанції з наступних
підстав.

Положеннями статті 806 ЦК України
передбачено, що за договором лізингу
одна сторона (лізингодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг" за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Колегією та судом першої інстанції
встановлено, що 10 липня 2014 року
відповідач уклав з позивачем договір
фінансового лізингу, за яким предметом
лізингу був автомобіль. У той же день
позивач сплатив на користь відповідача
9 350 грн. комісії за організацію
договору.

Звертаючись до суду з позовом позивач
вважав договір фінансового лізингу
нікчемним, так як не було додержано
вимоги закону про його нотаріальне
посвідчення, відповідач не має
ліцензії на право здійснення
фінансових послуг і займається
нечесною підприємницькою практикою.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
фінансовий лізинг вважається
фінансовою послугою.

Згідно з ч. 2, 5 ЗУ "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" виключне право або
інші обмеження щодо надання окремих
фінансових послуг встановлюються
законами про діяльність відповідної
фінансової установи та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих
фінансових послуг юридичними особами,
які за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, визначаються
законами та нормативно-правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання діяльності
фінансових установ та ринків
фінансових послуг, виданими в межах їх
компетенції.

Колегія вважає, що відповідач має право
на надання послуг фінансового лізингу,
так як Національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, відповідача
було взято на облік як юридичну особу,
що має право надавати послуги з
фінансового лізингу.

Крім того на думку колегії
Розпорядження Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг № 1345 від
06.06.2014 року про залишення заяви
відповідача без розгляду не свідчить
про позбавлення відповідача надавати
послуги з фінансового лізингу.

Також згідно з ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті
203 ЦК України. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним (частина 1
статті 220 ЦК України).

Колегія дійшла висновку про те, що
підстав для визнання спірного договору
нікчемним - немає, оскільки ЦК України
та ЗУ "Про фінансовий лізинг" не
передбачають обов'язкового
нотаріального посвідчення договору
фінансового лізингу.

Також судом першої інстанції не
врахована і та обставина, що станом на
час звернення до суду та на час
ухвалення рішення договір уже був
розірваний за згодою обох сторін.

Суд також не звернув увагу і на ту
обставину, що позивач просив визнати
договір недійсним, і письмово
підтримав вказану вимогу. Однак суд з
власної ініціативи та без зміни
позовних вимог прийшов до висновку, що
вказаний договір є нікчемним.

Крім цього, колегія вважає необхідним
зазначити, що до договору лізингу
застосовуються загальні положення про
найм (оренду), які містяться у параграфі
1 Загальні положення про найм (оренду)
глави 58 ЦК України, з урахуванням
особливостей, встановлених цим
параграфом та законом. Положення про
найм (оренду) транспортного засобу
згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України
до договору фінансового лізингу не
застосовуються.

Колегія вважає доводи про те, що
відповідач займається нечесною
підприємницькою практикою
необґрунтованими, так як позивачем не
вказано на конкретні дії відповідача,
які б підпадали під встановлені ст. 19 ЗУ
"Про захист прав споживачів" заборони.

Колегія дійшла висновку, що доводи
апеляційної скарги спростовують
висновки суду першої інстанції, тому
колегія вважає, що оскаржуване рішення
слід скасувати та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід задовольнити,
рішення першої інстанції скасувати та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позовних вимог з тих
підстав, що судом порушено норми
матеріального та процесуального права
при її розгляді.

Керуючись ст. 309, 316 ЦПК України,
колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 04 листопада 2014
року скасувати та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :