РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/20121/13-ц

2/643/1007/14

10.09.2014 року
м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в
складі:

головуючого судді - Сиротникова Р.Є.

при секретарі Горборуковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Банк «Кредит
Дніпро» про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 05.12.2013 року звернулась
до Московського районного суду
м.Харкова із позовом до ПАТ «Банк
Кредит Дніпро» про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди. В
обґрунтування позову зазначила, що
08.05.2007 року її було прийнято на посаду
провідного фахівця Харківського
відділення банку ЗАТ КБ
«Кредит-Дніпро». 16.07.2009 року
відповідача у справі було
перейменовано ПАТ «Банк Кредит
Дніпро». 22.06.2012 року її переведено на
посаду провідного фахівця відділу по
роботі з корпоративними клієнтами
Північного регіонального управління.
06.11.2013 року позивач була звільнена з
роботи у зв'язку із скороченням штатної
чисельності ПАТ «Банк Кредит Дніпро»
за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
Вважає вказане звільнення незаконним,
таким що не відповідає вимогам чинного
законодавства. Так, позивач зазначила,
що в банківській системі пропрацювала
майже 19 років, виключну більшість з
яких - на керівних посадах. У
відповідача позивач пропрацювала на
керівних посадах майже шість з
половиною років. Позивач зазначила, що
звільнивши її у зв'язку із скороченням
чисельності працівників, відповідач
грубо порушив ст. 42 КЗпП України, яка
передбачає, що при скороченні
чисельності чи штату працівників у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці переважне право на
залишення на роботі надається
працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Позивач обіймала посаду провідного
фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
регіонального управління, у відділі
окрім неї працювали ще три
співробітника, які молодші за віком та
мають менший стаж роботи в банківській
системі. Відповідач не провів
визначеної чинним законодавством
процедури з тим, щоб виявити працівника
з більш високою кваліфікацією і
продуктивністю праці і вирішити
питання про перевагу в залишенні на
роботі. Позивач вказує, що вона має вищу
освіту, відповідне післядипломне
підвищення кваліфікації, не порушувала
трудову дисципліну, не мала зауважень
по роботі, пропрацювала у відповідача
понад шість років, вважає себе
висококваліфікованим і відповідальним
працівником, та вважає, що при
скороченні мала переважне право на
залишення на роботі. Відповідач мав
право провести перестановку
працівників і перевести більш
кваліфікованого працівника, посада
якого скорочується на іншу посаду,
звільнивши з неї менш кваліфікованого
працівника. Позивач зазначає, що навіть
в межах відділу, в якому вона працювала,
така перестановка була можливою, але
відповідач її не зробив.

Крім того, позивач зазначила, що
всупереч положенням ст. 47 КЗпП України,
відповідач не видав їй трудову книжку
та копію наказу про звільнення з роботи
в день звільнення. Всупереч положенням
ст. 49-2КЗпП України, відповідач не
запропонував позивачу будь-яку іншу
роботу в ПАТ «Банк Кредит Дніпро», про
тому, що у відповідача були вакантні
місця. Так, позивача попередили про
звільнення 05.09.2013 року, але 09.09.2013 року
позивачем були прийняті на роботу троє
осіб. Після чого, протягом двох місяців,
які позивач працювала з моменту
повідомлення про скорочення,
відповідач постійно приймав на роботу
працівників, але позивачу не було
запропоновано жодної посади ані в
місті Харкові, ані в інших містах, де є
підрозділи відповідача.

Також, в своєму позові позивач
посилалась на порушення відповідачем
ст. 116 КЗпП України, оскільки відповідач
в день її звільнення не сплатив їй всіх
належних сум. Так, з 06.09.2013 року по 13.09.2013
року позивач перебувала на
лікарняному. Трудову книжку їй вручили
11.11.2013 року. Ані в день звільнення 06.11.2013
року, ані в день видачі трудової книжки
оплату позивачу не проведено, в зв'язку
із чим вважала, що відповідач повинен
виплатити їй розрахунок (середній
заробіток) включно по день видачі
трудової книжки, тобто включно по 11.11.2013
року а також сплатити за лікарняний
лист. Загальна сума, яку позивач
просила стягнути з відповідача на її
користь, з урахуванням неодноразових
уточнень суми позовних вимог складає
108763,42 грн. - за час вимушеного прогулу,
17159,12 грн. - оплата за виконання
обов'язків за іншою посадою з
урахуванням компенсації.

Крім того, позивач в позовній заяві
посилалась на той факт, що незаконне
звільнення її з займаної посади
завдало їй моральних страждань. Вона
втратила сон, спокій і здоров'я, що
змусило її звертатися до лікарів та
екстрасенсів. Позивач змушена
звертатись до адвоката і в суд, на що їй
потрібно було прикладати додаткових
зусиль. На її звернення до
представників відповідача, їй
повідомили, що вона має піти з роботи,
оскільки її вік не дає їй можливості
продовжувати працювати, крім того її
переконали, що всі пенсіонери будуть
звільнені. Вважала, що її звільнення є
проявом дискримінації в галузі праці ,
оскільки за останні два місяці роботи
позивача, відповідач прийняв на роботу
значну кількість працівників
молодшого віку із нижчою кваліфікацією
та меншим досвідом роботи та на посади,
які могла обіймати позивач.

Також позивач вказувала, що вона є
інвалідом ІІ групи в зв'язку із
онкологічним захворюванням, але за час
роботи у відповідача вона край рідко
бувала на лікарняному. В 2013 році помер
її чоловік, його втрату позивач
переносила важко і робота була для неї
зціленням, не давала розхолоджуватись,
тому попередження про звільнення і
саме звільнення завдали їй глибокої
моральної травми. Завдані їй моральні
збитки позивач оцінила в 50000 грн., які
також просила стягнути з відповідача.

В судовому засіданні позивач та її
представник - адвокат ОСОБА_3, яка діє на
підставі угоди на представництво
інтересів у цивільній справі, позовні
вимоги повністю підтримали та,
посилаючись на вищевикладені
обставини, просили суд позовні вимоги
задовольнити, поновити ОСОБА_1 на
посаді провідного фахівця відділу по
роботі з корпоративними клієнтами
Північного регіонального управління
Публічного акціонерного товариства
«Банк Кредит Дніпро», стягнути з
відповідача на її користь заробітну
плату за час вимушеного прогулу в сумі
4962,32 грн., стягнути з відповідача на її
користь моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Представник відповідача, яка діє на
підставі довіреності - Литвиненко Л.М. в
судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі та
надала письмові заперечення проти
позову, в яких зазначила, що відповідно
до статті 42 КЗпП України у першу чергу
перевага на залишення на роботі
надається особам, які мають більш
високу кваліфікацію і продуктивність
праці і лише при відсутності різниці у
кваліфікації і продуктивності праці
перевагу на залишення на роботі мають
вказані в частині другій статті 42 КЗпП
України.

В обґрунтування свого права на
переважне право залишення на роботі
Позивач посилається на майже 19-річний
стаж роботи в банківській системі, а
також на успішне тестування, яке
проводилось Відповідачем у 2013 р.,
окремо зазначаючи, що у відділі по
роботі з корпоративними клієнтами
Північного РУ Відповідача після
скорочення залишились працювати менш
кваліфіковані працівники. Відповідач
не може погодитись з такими
твердженнями Позивача з огляду на
наступне: порівнюючи кваліфікацію
Позивача з кваліфікацією працівників,
які залишились зазначеному
структурному підрозділі Відповідача, а
саме з кваліфікацією провідного
фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ Відповідача ОСОБА_5 та провідного
фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ ОСОБА_6, вбачається, що Позивач має
вищу економічну освіту за
спеціалізацією «Економіка та
організація машинобудівної
промисловості», що не є профільним для
банківського працівника, в той час як
ОСОБА_5 має економічну освіту за
спеціальністю «Фінанси і кредит», а
ОСОБА_6 - «Бухгалтерський облік та
аналіз господарчої діяльності». Якщо
порівнювати стаж роботи в банківській
системі, то Позивач має майже 19 років, з
яких лише майже 12 років - на посадах,
пов'язаних з корпоративним бізнесом, в
той час, як ОСОБА_5 - 26 років, з яких 25
років - на посадах, пов'язаних з
корпоративним бізнесом, а ОСОБА_6 -
майже 12 років, з яких всі майже 12 років
працювала на посадах, пов'язаних з
корпоративним бізнесом. Що стосується
результатів тестування, то дійсно,
Позивачем за 2013 р. успішно складено 4
тести. При цьому, ОСОБА_6 успішно було
складено 5 тестів, а ОСОБА_5 - 6 тестів. Із
усього наведеного вбачається, що
кваліфікація Позивача була нижчою за
кваліфікацію інших працівників
відділу.

Порівнюючи продуктивність праці
Позивача з продуктивністю праці
працівників, які лишились працювати, а
саме з кваліфікацією провідного
фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ Відповідача ОСОБА_5 та кваліфікацією
провідного фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ Відповідача ОСОБА_6, вбачається, що
Позивач має більш низьку
продуктивність, що підтверджується
витягом з журналу реєстрації кредитних
заявок відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ відповідача.

Таким чином, продуктивність праці та
кваліфікація Позивача були більш
низькими, ніж продуктивність праці та
кваліфікація працівників, які
залишились працювати, що дає підстави
стверджувати, що Позивач не має
переваги на залишення на роботі з
підстав, зазначених у статті 42 КЗпП
України.

Посилання Позивача на порушення
Відповідачем вимог статті 47 КЗпП
України відповідач вважав
безпідставними, виходячи з того, що
місцезнаходженням юридичної особи
відповідно ст.1 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» є
«...адреса органу або особи, які
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступають
від її імені (дачі - виконавчий орган)...»
Відповідно до правоустановчих
документів Відповідача його
місцезнаходженням є. м.
Дніпропетровськ, вул. Леніна, буд. 17.
Саме звідти 06.11.2013 р.(в день звільнення,
відповідно до вимог статті 47 КЗпП
України) документи про звільнення
Позивача було направлено до
відокремленого структурного
підрозділу, в якому безпосередньо
працювала Позивач.

Посилання Позивача на порушення
Відповідачем статті 492 КЗпП України в
частині того, що Відповідач не
запропонував Позивачу будь-яку іншу
роботу є, на думку представника
відповідача, безпідставними. Протягом 2
місяців з дня попередження Позивача
про майбутнє звільнення до дати самого
звільнення в територіальних
підрозділах Відповідача в м. Харкові
були відсутні посади за професією та
спеціальністю Позивача. В той же час,
чинним законодавством не встановлено,
яким саме чином власник або
уповноважений ним орган має
пропонувати працівникові іншу роботу.
Враховуючи відсутність обмежень,
Відповідач всі вакансії, які
з'являються, розміщує на своєму сайті.
Будь-який працівник Відповідача має
можливість ознайомитись з усіма
вакансіями, а також з вимогами до
кандидатів та умовами праці. В разі,
якщо вважатиме ту чи іншу вакансію
прийнятною для себе, він має подати
відповідне резюме, яке розглядається в
порядку, встановленому внутрішніми
документами Відповідача. Позивач
жодного резюме не направляв. Посилання
Позивача на те, що на момент її
звільнення 06.11.2013 р. у Відповідача були
вільними посади касира та економіста
касира в м. Харкові свідчать про те, що
Позивач мав інформацію про вакантні
посади, але не вчинив жодних дій для
переведення на будь-яку іншу вакантну
посаду у Відповідача.

Крім того, представник відповідача
зазначила, що відповідно до частини 3
статті 64 ГК України власник або
уповноважений ним орган має право
визначати чисельність працівників і
штатний розпис, в тому числі він на
власний розсуд має право чисельність
працівників певної спеціальності та
кваліфікації, чисельність одних посад
зменшити, здійснити звільнення
працівників, одночасно приймаючи
рішення про прийняття на роботу
працівників іншої спеціальності та
кваліфікації, збільшити чисельність
посад. Саме цим правом і скористався
відповідач в період від дати
попередження Позивача про майбутнє
звільнення до дати звільнення
Позивача, але слід відзначити, що
приймалися на роботу по-перше
працівники з іншою кваліфікацією, на
посади та за спеціалізацією, яка
відрізняється від спеціалізації та
посади Позивача, а також слід окремо
звернути увагу на територіальне
знаходження відокремлених підрозділів
Відповідача, до яких приймались
зазначені працівники.

Таким чином, Відповідач належним чином,
відповідно до статті 492 КЗпП України,
інформував Позивача про наявність
вакантних посад та надавав можливість
претендувати на будь-яку вакантну
посаду, але Позивач такою можливістю не
скористався.

Твердження Позивача про те, що
Відповідач порушив вимоги статті 116
КЗпП України, несвоєчасно виплативши
Позивачу всі належні йому суми, в тому
числі не здійснив своєчасну оплату
листка непрацездатності, відповідач
вважав необґрунтованим та таким, що не
відповідає фактичним обставинам
справи.

Позивачеві були виплачені всі кошти,
які належали Позивачу від Відповідача,
що підтверджується випискою з
міжрозрахункових відомостей за
листопад 2013 р. по Позивачу. В той же час,
відповідно до частини 2 статті 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» починаючи з
шостого дня непрацездатності, допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві та професійним
захворюванням, виплачується Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Порядок сплати такої допомоги
встановлено Постановою правління
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності № 26
від 22.12.2010 р. Зазначений Порядок
передбачає, що для отримання коштів
Фонду для виплати матеріального
забезпечення застрахованим особам,
страхувальник (Відповідач) звертається
до робочого органу Фонду за місцем
обліку із заявою-розрахунком за
підписом керівника та головного
бухгалтера, засвідченою печаткою.
Після надходження суми коштів,
зазначених у заяві-розрахунку, на
рахунок страхувальника (Відповідача),
останній зобов'язаний здійснити
виплату відповідного матеріального
забезпечення протягом 10 днів. Кошти,
зазначені в заяві-розрахунку
Відповідача № 6/30-7334 від 03.10.2013 р.,
надійшли від Фонду на спеціальний
рахунок Відповідача 21.11.2013 р., що
підтверджується меморіальним ордером
5500 від 21.11.2013 р. Позивачу вказане
матеріальне забезпечення було
сплачено 22.11.2013 р., тобто в межах строку,
встановленого статтею 52 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням».

Таким чином, твердження Позивача про
те, що Відповідач порушив вимоги статті
116 КЗпП України, несвоєчасно виплативши
Позивачу всі належні йому суми, в тому
числі не здійснив своєчасну оплату
листка непрацездатності, є
необґрунтованим та таким, що не
відповідає фактичним обставинам
справи.

В задоволенні вимог щодо оплати
виконання позивачем обов'язків
начальника Харківського відділення
заявлено після закінчення строку
позовної давності, встановленого для
таких вимог, тобто строк позовної
давності закінчився у вересні 2012 р.
Вимога щодо оплати виконання Позивачем
обов'язків начальника Харківського
відділення в період з 13.04.2011 р. по 04.05.2011
р. є незаконною та необґрунтованою в
зв'язку з тим, що відповідно до наказу №
309-ок від 13.04.2011 р. покладення на
Позивача виконання обов'язків
начальника Харківського відділення
здійснювалось без зміни посадового
окладу. Вимога щодо оплати виконання
Позивачем обов'язків начальника
Харківського відділення в період з
16.03.2012 р. по 22.06.2012 р. є незаконною та
необґрунтованою, оскільки відповідно
до статті 233 КЗпП України, до вимог про
оплату пращ застосовується
тримісячний строк звернення, який
обчислюється з дня, коли працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Щодо вимог позивача про стягнення на її
користь з відповідача моральної шкоди,
спричиненої порушенням її законних
прав, представник відповідача вважала
незаконними і необґрунтованими,
оскільки позивач не надала належних
доказів в обґрунтування своїх посилань
щодо спричинення моральної шкоди, а
також щодо визначення її розміру.

На підставі наведеного, вимоги
Позивача про поновлення на роботі,
стягнення на її користь суми в розмірі
108763,42 грн. - за час вимушеного прогулу,
17159,12 грн. - оплата за виконання
обов'язків за іншою посадою з
урахуванням компенсації,
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 50000,00 грн. є на думку
представника відповідача, незаконними,
необґрунтованими, а позовна заява
такою, що не підлягає задоволенню в
повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представників позивача та відповідача,
допитавши свідків, встановив такі
факти та відповідні їм правовідносини.

З копії наказу №162-ОК від 08.05.2007 року,
яка є в матеріалах справи, вбачається,
що ОСОБА_1 було прийнято на посаду
провідного спеціаліста Харківського
відділення Банку з 08.05.2007 року.

З копії наказу №309-ОК від 13.04.2011 року,
яка є в матеріалах справи, вбачається,
що на позивача, ОСОБА_1, починаючи з
13.04.2011 року було покладено тимчасове
виконання обов'язків начальника
Харківського відділення банку, без
зміни посадового окладу.

З копії наказу №417-ОК від 12.06.2012 року,
яка є в матеріалах справи, вбачається,
що на підставі заяви позивача від 25.05.2012
року її було переведено на посаду
провідного фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
регіонального управління з 22.06.2012 року,
без зміни посадового окладу,
звільнивши її з посади, яку вона
займала раніше.

05.09.2013 року позивача було під підпис
ознайомлено із тим, що в зв'язку із
скороченням штатної чисельності,
пов'язаним із необхідністю внесення
змін в організацію праці ПАТ «Банк
Кредит Дніпро», на підставі наказу
№744-вк від 05.09.2013 року, відповідно до ст.
49-2КЗпП України, її буде звільнено 0611.2013
року по ч.1 ст. 40 КЗпП України.

З копії наказу №937-ВК від 05.11.2013 року,
яка є в матеріалах справи, вбачається,
що позивача було звільнено 06.11.2013 року з
займаної посади в зв'язку із
скороченням штатної чисельності ПАТ
«Банк Кредит Дніпро» на підставі п.1 ст.
40 КЗпП України, їй наказано виплатити
грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку в кількості 62
календарних днів та вихідну допомогу у
розмірі середньомісячної заробітної
плати.

Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Стаття 42 КЗпП України встановлює
переважне право на залишення на роботі
при вивільненні працівників у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці. Так, при скороченні чисельності
чи штату працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці переважне право на залишення на
роботі надається працівникам з більш
високою кваліфікацією і
продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше
утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і
середніх спеціальних учбових закладах
без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам
війни та особам, на яких поширюється
чинність Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання;

8) особам з числа депортованих з
України, протягом п'яти років з часу
повернення на постійне місце
проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

З наданих до справи представником
відповідача доказів вбачається, що
дійсно у відділі, де працювала позивач
лишились працювати особи, які мають
профільну для банківських установ вищу
освіту, кваліфікація позивача також є
нижчою за кваліфікацію інших
працівників відділу. Представником
відповідача до матеріалів справи також
надано докази на підтвердження того
факту, що продуктивність праці
позивача є нижчою за продуктивність
праці працівників, які лишились
працювати, а саме з кваліфікацією
провідного фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ Відповідача ОСОБА_5 та кваліфікацією
провідного фахівця відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ Відповідача ОСОБА_6, вбачається, що
Позивач має більш низьку
продуктивність, що підтверджується
витягом з журналу реєстрації кредитних
заявок відділу по роботі з
корпоративними клієнтами Північного
РУ відповідача, яка є в матеріалах
справи.

З п.19 постанови пленуму Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів", вбачається, що при
здійсненні вивільнення власник або
уповноважений ним орган має право в
межах споріднених професій та посад
провести перестановку (перегрупування)
працівників і перевести більш
кваліфікованого працівника, посада
якого скорочується, за його згодою, на
іншу посаду, звільнивши з неї менш
кваліфікованого працівника. Якщо це
право не було використане, суд не
вправі обговорювати питання про
доцільність такої перестановки,
перегрупування.

Твердження позивача щодо наявності з
боку відповідача дій з дискримінації
її за віковою ознакою жодним належним в
розумінні ст. 60 ЦПК України, доказом під
час розгляду справи судом не
підтверджені.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Матеріали справи містять копію
повідомлення-розписки про
відправлення документів по звільненню
позивача з м. Дніпропетровська, вул.
Леніна, 17 до м. Харкова, вул. Іванова, 1217,
які отримані адресатом 08.11.2013 року.
Таким чином, суд вважає, що
представником відповідача було
належно обґрунтовано порушення строку
видачі трудової книжки позивачеві.

Відповідно до частини 2 статті 35 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» починаючи з
шостого дня непрацездатності, допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві та професійним
захворюванням, виплачується Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Порядок сплати цієї допомоги
встановлено Постановою правління
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності № 26
від 22.12.2010 р. Зазначений Порядок
передбачає, що для отримання коштів
Фонду для виплати матеріального
забезпечення застрахованим особам,
страхувальник (Відповідач) звертається
до робочого органу Фонду за місцем
обліку із заявою-розрахунком за
підписом керівника та головного
бухгалтера, засвідченою печаткою.
Після надходження суми коштів,
зазначених у заяві-розрахунку, на
рахунок страхувальника, останній
зобов'язаний здійснити виплату
відповідного матеріального
забезпечення протягом 10 днів. Кошти,
зазначені в заяві-розрахунку
Відповідача № 6/30-7334 від 03.10.2013 р., копія
якої долучена до матеріалів справи,
надійшли від Фонду на спеціальний
рахунок Відповідача 21.11.2013 р., що
підтверджується меморіальним ордером
5500 від 21.11.2013 р., копія якого є в
матеріалах справи. Позивачу вказане
матеріальне забезпечення було
сплачено 22.11.2013 р., тобто в межах строку,
встановленого статтею 52 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням».

Стаття 49-2 КЗпП України визначає
порядок вивільнення працівників. Так,
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Твердження представника відповідача
щодо того, що протягом вересня-жовтня
2013 року в територіальних підрозділах
відповідача в м. Харкові були відсутні
вільні посади за професією та
спеціальністю позивача в ході розгляду
справи судом спростовані не були. Так, в
своєму позові позивач зазначала, що
протягом останніх двох місяців її
роботи у відповідача, останній
постійно приймав на роботу
працівників, в позові позивач
перелічує їх посади та прізвища, проте
доказів що, когось прийняли на посаду,
аналогічну посаді позивача - провідний
фахівець відділу з роботи з
корпоративними клієнтами, нею не
надано. Позивачем також не доведено той
факт, що вона претендувала на будь-яку з
вакансій, перелічених нею у позовній
заяві, та їй було відмовлено.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Пленум Верховного суду України своєю
постановою від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив
зокрема, що «відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків».

Відповідно до статті 119 ЦПК України, п. 4
вищевказаної Постанови ПВСУ, у
позовній заяві про відшкодування
моральної (нематеріальної) шкоди має
бути зазначено, в чому саме полягає ця
шкода, якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

При цьому, відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Згідно частини 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
відповідно до частини 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до статті 233 КЗпП України, до
вимог про оплату пращ застосовується
тримісячний строк звернення, який
обчислюється з дня, коли працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права. Таким чином
вимоги позивача про стягнення з
відповідача на її користь сплати за
виконання обов'язків за іншою посадою,
виходять за межі позовної давності і
задоволенню не підлягають.

Допитані в судовому засіданні за
клопотанням позивача свідки - ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 надали пояснення з приводу
особистих та професійних якостей
позивача, а також з приводу своїх
трудових відносин із відповідачем, які
не є предметом спору чи доказування в
даній цивільній справі.

Таким чином, під час розгляду справи
позивачем не надано суду належних
доказів на підтвердження факту
порушення відповідачем норм чинного
законодавства при її звільненні, в
зв'язку із чим суд відмовляє ОСОБА_1 в
задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, ст. ст. 40,42,47,49-2, 116,233, 237-1 КЗпП
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Кредит Дніпро» про поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення рішення мають
право подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з моменту
отримання його копії.

Суддя
Р.Є. Сиротников