Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2826/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Бондаренко Г. К.
Доповідач Фомічов С. Є.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді - Фомічова С.Є.

суддів - Гайсюка О.В.

Карпенка О.Л.

при секретарі - Діманова Н.І.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю «Верес»
про визнання договору оренди землі
недійсним та зобов'язання вчинити
певну дію, за апеляційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» на рішення
Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2014 року і

В С Т А
Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» про визнання
договору оренди землі недійсним та
зобов'язання вчинити певну дію.

На обґрунтування позовних вимог
зазначав, що він є власником зазначеної
земельної ділянки, а спірний договір
суперечить вимогам законодавства,
порушує його права як власника
земельної ділянки з огляду на
викладене нижче.

Належна йому земельна ділянка
призначена для ведення особистого
селянського господарства, в той час як
в оренду її передано за спірним
договором для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
При цьому законодавчо визначений
порядок зміни виду використання
земельної ділянки дотримано не було.
Отже, ТОВ «Верес» не може орендувати
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
земельну ділянку, належну громадянину
на праві власності та призначену для
ведення особистого селянського
господарства.

Відповідно до ст. 21 ЗК України
порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для, зокрема, визнання
недійсними угод щодо земельних
ділянок.

Спірний договір оренди землі не
містить усіх істотних умов,
передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», що є підставою для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Верховний Суд України у постанові
від 18 липня 2012 року по справі № 6-77цс12
вказав, що відсутність у договорах
оренди землі хоча б однієї з істотних
умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 закону
України «Про оренду землі», є підставою
для визнання недійсними таких
договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15
закону України «Про оренду землі».

Крім того, зазначена земельна
ділянка є предметом оренди не лише за
договором оренди землі від 09 вересня 2011
року між позивачем та відповідачем, а й
предметом оренди за договором оренди
землі від 01 квітня 2010 року між
позивачем та ПП «СТД Агро».

Рішенням Онуфріївського районного
суду Кіровоградської області від 28
травня 2014 року позовну заяву ОСОБА_3
задоволено.

Договір оренди землі, укладений 09
вересня 2011 року ОСОБА_3 з товариством з
обмеженою відповідальністю «Верес»,
визнано недійсним.

Зобов'язано товариство з обмеженою
відповідальністю «Верес» повернути
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 5,03 га,
кадастрових номер :02:000:0293, яка
розташована на території Деріївської
сільської ради Онуфріївського району
Кіровоградської області.

Стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» на користь
ОСОБА_3 229 гривень 41 копійку у рахунок
відшкодування понесених судових
витрат.

В апеляційній скарзі товариство з
обмеженою відповідальністю «Верес»
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
Зазначало, що ухвалене рішення не
відповідає вимогам норм матеріального
та процесуального права. Судом першої
інстанції не було в повному обсязі
з'ясовано дійсні обставини справи та не
дана належна оцінка встановленим
фактам.

Заслухавши доповідача, представника
товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» Охріменка
В.Б., який підтримав доводи апеляційної
скарги, заперечення проти доводів
апеляційної скарги ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_5, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах позовних
вимог та доводів апеляційної скарги
відповідно до ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Визнаючи договір оренди землі
недійсним та витребовуючи земельну
ділянку від товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес», суд першої
інстанції, виходив із того, що зміна
виду використання земельної ділянки в
межах її цільового призначення
можлива, але порядок вирішення цього
питання не встановлений. Виходячи з
принципу ЗК щодо раціонального
використання та охорони земель суд
першої інстанції вважав, що зміна виду
використання землі в межах її
цільового призначення повинна
проводитися у порядку, встановленому
для зміни цього цільового призначення
землі. ЗК передбачає зміну цільового
призначення землі органами виконавчої
влади або органами місцевого
самоврядування, які приймають рішення
про передачу цих земель у власність або
надання у користування, вилучення
(викуп) земель і затверджують проект
землеустрою або приймають рішення про
створення об'єктів природоохоронного
та історико-культурного призначення».

Судом було встановлено, що цільовим
призначенням належної позивачу
земельної ділянки площею 5,03 га,
кадастрових номер :02:000:0293, яка
розташована за межами населеного
пункту на території Деріївської
сільської ради Онуфріївського району
Кіровоградської області, є ведення
особистого селянського господарства.

09 вересня 2011 року сторонами укладено
договір оренди землі, відповідно до
якого позивач передав в оренду
зазначену земельну ділянку для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, тобто була укладена
угода, якою змінено цільове
призначення земельної ділянки. При
цьому до укладання угоди (договору)
цільове призначення земельної ділянки
у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 20 ЗК
України, змінено не було, що відповідно
ст. 21 зазначеного Кодексу є підставою
для визнання договору (угоди)
недійсним.

Погодитися з такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів
апеляційного суду не може, оскільки
вони зроблені внаслідок порушення норм
процесуального та матеріального права,
що потягло неналежне з'ясування всіх
обставин справи та призвело до
передчасного висновку.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач являється власником земельної
ділянки площею 5,03 га, кадастрових номер
:02:000:0293, яка розташована за межами
населеного пункту на території
Деріївської сільської ради
Онуфріївського району
Кіровоградської області, та призначена
для ведення особистого селянського
господарства.

09 вересня 2011 року сторонами
укладено договір оренди землі,
відповідно до якого позивач передав в
оренду зазначену земельну ділянку для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

16 жовтня 2013 року між сторонами
укладено додаткову угоду до спірного
договору оренди землі.

Відповідно до частини другої статті 792
Цивільного кодексу України (далі ЦК
України) відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким
регулюються відносини, пов'язані з
орендою землі, є Закон України «Про
оренду землі».

Згідно ч.1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути розірвано за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення
договору другою стороною та в інших
випадках, встановлених договором або
законом. Істотним є таке порушення
стороною договору, коли внаслідок
завданої цим шкоди друга сторона
значною мірою позбавляється того, на що
вона розраховувала при укладенні
договору.

За положеннями ч. 1 ст. 32 Закону України
«Про оренду землі», який є спеціальним
законом і має пріоритет перед іншими
законами в застосуванні щодо даних
правовідносин, на вимогу однієї із
сторін договір оренди може бути
достроково розірваний за рішенням
суду, зокрема, в разі невиконання
сторонами обов'язків, передбачених
статтями 24, 25 Закону та умовами
договору, а також на підставах,
визначених Земельним кодексом України,
іншими законами України.

У постанові Верховного Суду України
№6-162ц13 від 19 лютого 2014 року викладена
правова позиція, що сторони договору,
дійшовши згоди щодо істотних умов
договору оренди землі скріплюють його
своїми підписами, що і є моментом
укладення договору. Разом із тим
цивільні права та обов'язки, на
досягнення яких спрямоване
волевиявлення сторін договору оренди,
набуваються після відповідної
державної реєстрації. В момент
державної реєстрації набирає чинності
(набуває юридичної сили) договір,
укладення якого вже відбулося, і така
реєстрація не може змінювати моменту
укладання договору.

Наказом Державного комітету України із
земельних ресурсів «Про затвердження
Класифікації видів цільового
призначення земель» від 23 липня 2010
року, N 548 затверджено Класифікацію
видів цільового призначення земель.

В роз'ясненнях Комітету Верховної ради
України з питань аграрної політики та
земельних відносин від 12 вересня 2006
року, зазначено, що передача в оренду
земельних ділянок, наданих у власність
громадянам для ведення особистого
селянського господарства, юридичним
особам для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
провадиться в межах однієї категорії
земель без зміни їх цільового
призначення, оскільки зміна
відбувається тільки при віднесенні
земель до тієї чи іншої категорії
земель. Громадяни у власності яких є
земельні ділянки для ведення
особистого селянського господарства,
можуть надавати їх в оренду юридичним
особам, без зміни цільового
призначення земель, для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва.

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси.

Позивач звернувся до суду з позовом
про визнання договору оренди землі
недійсним посилаючись також на ту
обставину, що належна йому земельна
ділянка призначена для ведення
особистого селянського господарства, в
той час як в оренду її передано для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

У правовій позиції, яка висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13,
зазначено, що виходячи з того, що
відповідно до ст.15 ЦК України та ст.3 ЦК
України у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, суд повинен встановити
чи дійсно порушуються права
орендодавців у зв'язку з відсутністю в
договорах оренди умов, передбачених
ст.15 Закону України від 6 жовтня 1998 року
№ 161-ХІV «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Колегія суддів вважає що позивач
помилково дійшов висновку про те, що
відповідач не може орендувати для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
земельну ділянку належну позивачу на
праві власності та призначену для
ведення особистого селянського
господарства без зміни її цільового
призначення.

Згідно до ст. 33 ЗК України, громадяни
України можуть мати на праві власності
та орендувати земельні ділянки для
ведення особистого селянського
господарства.

Відповідно до ст. 22 ЗК України,
визначено, що земельні ділянки
сільськогосподарського призначення
можуть надаватись громадянам для
ведення особистого селянського
господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та випасання
хвороби, ведення товарного
сільгоспвиробництва,
сільгосппідприємствам - для ведення
товарного сільгоспвиробництва. Таким
чином, передбачена передача в оренду
фізичною особою землі, яку надано для
ведення особистого селянського
господарства юридичним особам для
ведення товарного сільгоспвиробництва
без зміни їх цільового призначення.

Доводи позивача про те, що її земельна
ділянка є предметом оренди не лише за
договором оренди землі від 09 вересня 2011
року між позивачем та відповідачем, а й
предметом оренди за договором оренди
землі від 01 квітня 2010 року між
позивачем та ПП «СПД Агро» не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні. Будь яких вимог з цього
приводу від ПП «СПД Агро» до суду не
надходило, а існування договору оренди
землі від 01 квітня 2010 року між
позивачем та ПП «СПД Агро» прав
позивача не порушує.

Статтею 16 ЦК України визначено
способи захисту цивільних прав та
інтересів осіб які мають право
звернутись до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

З огляду на викладене, суд вважає, що є
недоведеними позивачем обставин, які
могли б бути підставою для розірвання
договору.

Згідно п.п. 1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушення
норм матеріального та процесуального
права, а тому його слід скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309,
312-316 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області.

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Верес»
задовольнити.

Рішення Онуфріївського районного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2014 року скасувати. Ухвалити нове
рішення яким в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Верес» про визнання
договору оренди землі недійсним та
зобов'язання вчинити певну дію
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту його проголошення і
може бути оскаржено у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді