Києво-Святошинський районний суд
провадження 2/369/4181/14
РІШЕННЯ

Іменем України

08.12.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» про визнання
договору недійсним, стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивував тим, що 25 вересня 2014 року між
ним та ТОВ «Лізингова компанія
«Еталон» укладений договір
фінансового лізингу, предметом лізингу
був автомобіль Fiat Doblo. При укладенні
договору йому роз'яснили, що він
спочатку сплатити передплату за
автомобіль в розмірі 20 500 грн.. Дану
умову він виконав та вважав, що це є
авансовим платежем. Як виявилось це
була сплачена комісійна винагорода
лізингодавцю. Таким чином, його було
введено в оману працівником
відповідача. Вважає вказаний договір
недійсним, він має бути нотаріально
посвідченим, оскільки він суперечить
принципам добросовісності та
справедливості, його умови є
неприйнятними та такими що істотно
порушують його права. Представник
відповідача надав хибну, недостовірну
інформацію що умов договору та умов
надання послуг. Вважає що вказаний
договір він уклав йог внаслідок обману.
Договір порушує вимоги Закон України
"Про захист прав споживачів", не
встановлено право позивача на
одержання відповідної компенсації від
відповідача як виконавця у зв'язку з
розірванням або невиконанням ним
договору. Крім того, відповідач не має
відповідної ліцензії.

Просив суд визнати недійсним
договір фінансового лізингу №000994 від 25
вересня 2014 року; стягнути з відповідача
на його користь платіж в сумі 20 500 грн.,
комісію за прийом платежів в розмірі 205
грн. та судові витрати покласти на
відповідача.

У судовому засіданні позивач позов
підтримала, з підстав, наведених у
позовній заяві та просив задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечував,
подав суду письмові заперечення.
Просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь в розгляді справи,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку, що позовні вимоги
здоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено,
що 25 вересня 2014 року між ТОВ «Лізингова
компанія «Еталон» та ОСОБА_1 укладений
договір фінансового лізингу № 000994. За
умовами договору ТОВ «Лізингова
компанія «Еталон» придбає у свою
власність транспортний засіб і надає
його позивачу за плату у тимчасове
володіння та на умовах договору.
Невід'ємною частиною договору є
додатки до нього №1 - графік сплати
першого лізингового платежу, №2- графік
сплати лізингових платежів після
отримання предмету лізингу, №3 -
специфікація.

На виконання умов вказаного договору
позивачем 25 вересня 2014 року сплачено
комісію в розмірі 20 500 грн.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" договір лізингу має
бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізигну (строк
лізингу), розмір лізингових платежів,
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором
лізингу одна сторона (лізингодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

З аналізу вказаних норм вбачається, що
за договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Згідно ст.16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом та інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
передбачені підстави недійсності
правочину, а саме: недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частиною
першою-третьою (зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, п'ятою (правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним)
та шостою (правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей) статті 203 ЦК
України.

Стаття 18 Закону України "Про захист
прав споживачів" містить інші
самостійні підстави визнання угоди (чи
її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі
визнання окремого положення договору,
включаючи ціну договору,
несправедливим може бути визнано
недійсним або змінено саме це
положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих
положень або визнання їх недійсними
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача такі
положення підлягають зміні або договір
може бути визнаний недійсним у цілому
(ч. 6 ст. 18 Закону). Поняття
"Несправедливі умови договору"
закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону -
умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Положення ст.18 Закону України "Про
захист прав споживачів", встановлює, що
для кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК
України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Судом встановлено, що ні під час
складання Договору, ані після його
укладення від позивача до відповідача
не надходило звернень про надання йому
роз'яснень щодо окремих положень
правочину. Підтвердженням отримання
позивачем повної, необхідної та
достовірної інформації про положення
договору є особисте підписання
позивачем кожної сторінки та заяви про
повноту отриманої інформації. Позивач
не вказав, на підставі яких ознак,
зазначених у ч.2 ст.18 Закону України "Про
захист прав споживачів", кваліфікував
умови договору несправедливими, і чи
тягне несправедливість цих умов
недійсність договору в цілому.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на викладені положення
чинного законодавства та встановлені
судом обставини, суд приходить до
висновку що при підписанні договору,
передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договору були
дотримані, договору лізингу відповідає
вимогам, в т.ч. Закону України "Про
захист прав споживачів", а тому
відсутні підстави стверджувати про
невідповідність його умов вимогам
законодавства, на що позивач
посилається у своїй позовній заяві.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про визнання договору недійсним,
суд не вбачає підстав і для стягнення
сплачених позивачем відповідачу
коштів.

Також суд не погоджується з доводами
позивача щодо нікчемності правочину.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин
має вчинятися у формі, встановленій
законом.

Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин,
який вчинений у письмовій формі,
підлягає нотаріальному посвідченню
лише у випадках, встановлених законом
або домовленістю сторін.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. За змістом ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.Згідно ч. 1 ст.
236 ЦК України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до роз'яснень п. п. 2, 4-7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. Судам відповідно
до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК
суди розглядають справи за позовами:
про визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.Вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду в разі наявності відповідного
спору. Такий позов може пред'являтися
окремо, без застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину. У
цьому разі в резолютивній частині
судового рішення суд вказує про
нікчемність правочину або відмову в
цьому. Вимога про застосування
наслідків недійсності правочину може
бути заявлена як одночасно з вимогою
про визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним. Наслідком
визнання правочину (договору)
недійсним не може бути його розірвання,
оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на
нікчемність правочину для
обґрунтування іншої заявленої вимоги,
суд не вправі посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким доводам
позивача. Відповідно до статей 215 та 216
ЦК вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину. Вимоги
про визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину розглядаються у позовному
провадженні в порядку цивільного
судочинства відповідно до вимог статті
15 ЦПК. За цими ж правилами
розглядаються зазначені вимоги і в
разі, якщо стороною правочину є суб'єкт
владних повноважень, крім вимог про
визнання недійсним адміністративного
договору.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.У
разі якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину. За
змістом статті 216 ЦК та виходячи із
загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11
ЦПК.Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконаний, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Разом з тим, враховуючи особливості
встановлені ст.ст.806, 807, 809 ЦК України
Законом України «Про фінансовий
лізинг» не передбачено обов'язкової
нотаріальної форми договору
фінансового лізингу.

Ст. 229 та ст. 230 ЦК України передбачено,
що якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. У
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

У п. 20 вищевказаної постанови
зазначено, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.
Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

На підставі наведеного, оцінюючи
кожний доказ окремо та у їх сукупності,
суд приходить до висновку про
необґрунтованість та недоведеність
позовних вимог.

Керуючись постановою Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», ст.ст.
202-215, 328, 391, 655 ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України,
-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Еталон» про визнання договору
недійсним, стягнення коштів -
відмовити.

Скасувати заходи забезпечення
позову шляхом зняття арешту з грошових
коштів в межах суми позовних вимог в
розмірі 20 500 грн. (двадцять тисяч п'ятсот
грн.), що належать товариству з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Еталон» (м. Київ-133, вул.
Кутузова, 18/7, офіс 506) на рахунку 2140
в ПАТ «ПриватБанк», МФО 300711, .

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Н.С.
Пінкевич