У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк Кіпру»
до ОСОБА_4, товариства з обмеженою
відповідальністю «Акрополіс Реаліті
Груп», товариства з обмеженою
відповідальністю «Еліт Менеджмент
Груп», товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна фірма
«Олеван Плюс», товариства з обмеженою
відповідальністю «ДЦІНВЕС»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «НВФ «Масальот» про
визнання договорів купівлі-продажу
недійсними, за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «ДЦІНВЕС» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 24 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 2 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Банк Кіпру» (далі - ПАТ
«Банк Кіпру») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
22 січня 2008 року між акціонерним банком
«АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого
воно є, та ОСОБА_4 було укладено договір
іпотеки, за умовами якого в іпотеку
банку останнім були передані належні
йому нежилі приміщення (у літ. «А») з № 1
по № 15, № І (групи приміщень № 168), з № 1
по № 30, № ІІ (групи приміщень № 169),
загальною площею 555,4 кв. м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
забезпечення виконання умов
кредитного договору, укладеного між
банком та ОСОБА_4, за умовами якого
позивальник отримав кредит у розмірі
16 млн. грн. Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від
23 лютого 2009 року визнано за ОСОБА_4
право власності на вказані групи жилих
приміщень. Проте до скасування цього
судового рішення в апеляційному
порядку 3 листопада 2011 року, ОСОБА_4
відчужив вказані групи нежилих
приміщень товариству з обмеженою
відповідальністю «Акрополіс Реаліті
Груп» (далі - ТОВ «Акрополіс Реаліті
Груп») за договорами купівлі-продажу
від 23 липня 2010 року, яке, в свою чергу,
відчужило ці групи приміщень
товариству з обмеженою
відповідальністю «Комерційна фірма
«Олеван Плюс» (далі - ТОВ КФ «Олеван
Плюс») за договорами купівлі-продажу
від 4 серпня 2010 року. Останнє на
підставі договору купівлі-продажу від
27 січня 2011 року відчужило групу
приміщень № 172 товариству з обмеженою
відповідальністю «Еліт Менеджмент
Плюс» (далі - ТОВ «Еліт Менеджмент
Плюс»), а групу приміщень № 173 на
підставі договору купівлі-продажу від
18 січня 2011 року - товариству з обмеженою
відповідальністю «ДЦІНВЕС» (далі - ТОВ
«ДЦІНВЕС»). 27 грудня 2011 року
ТОВ «Еліт Менеджмент Груп» відчужило
групу приміщень № 172
товариству з обмеженою
відповідальністю НВФ «Масальот».
Посилаючись на те, що рішення суду, яке
було підставою для відчуження майна,
яке є предметом іпотеки, скасовано,
позивач просив визнати недійсними
договори купівлі-продажу нежилих
приміщень від 23 липня 2010 року,
укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «Акрополіс
Реаліті Груп»; договори
купівлі-продажу нежилих приміщень від 4
серпня 2010 року, укладені між ТОВ
«Акрополіс Реаліті Груп» та ТОВ КФ
«Олеван Плюс»; договір купівлі-продажу
від від 27 січня 2011 року, укладений між
ТОВ «Олеван Плюс» та ТОВ
«Еліт Менеджмент Груп»; договір
купівлі-продажу від 18 січня 2011 року,
кладений між ТОВ КФ «Олеван Плюс» та
ТОВ «ДЦІНВЕС»; договір купівлі-продажу
від 27 грудня 2011 року, укладений між ТОВ
«Еліт Менеджмент Груп» та ТОВ «НВФ
«Масальот».

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
2 липня 2014 року, позов ПАТ «Банк Кіпру»
задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від
23 липня 2010 року,
зареєстрований в реєстрі за № 2095,
укладений між ОСОБА_4 і ТОВ
«Акрополіс Реаліті Груп» щодо нежилих
приміщень АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від
23 липня 2010 року, зареєстрований
в реєстрі за № 2098, укладений між
ОСОБА_4 і ТОВ «Акрополіс Реаліті Груп»
до групи нежилих приміщень
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від
4 серпня 2010 року
зареєстрований в реєстрі за № 2247,
укладений між ТОВ
«Акрополіс Реаліті Груп» і ТОВ «КФ
«Олеван Плюс» щодо групи нежилих
приміщень АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від
4 серпня 2010 року
зареєстрований в реєстрі за № 2241,
укладений між ТОВ
«Акрополіс Реаліті Груп» і ТОВ «КФ
«Олеван Плюс» щодо групи нежилих
приміщень АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від
27 січня 2011 року зареєстрований в
реєстрі за № 106, укладений між
ТОВ «КФ «Олеван Плюс» і ТОВ «Еліт
Менеджмент Груп» щодо групи нежилих
приміщень АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від
18 січня 2011 року
зареєстрований в реєстрі за № 128,
укладений між ТОВ «КФ «Олеван
Плюс» і ТОВ «ДЦІНВЕС» щодо групи
нежилих приміщень АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих приміщень від
27 грудня 2011 року
зареєстрований в реєстрі за № 3286,
укладений між ТОВ «КФ
«Олеван Плюс» і ТОВ «НВФ «Масальот»
щодо групи нежилих приміщень АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ДЦІНВЕС»
просить скасувати зазначені судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст.
335 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодавець виключно на
підставі згоди іпотекодержателя має
право: зводити, знищувати або проводити
капітальний ремонт будівлі (споруди),
розташованої на земельній ділянці, що є
предметом іпотеки, здійснювати істотні
поліпшення цієї земельної ділянки;
передавати предмет іпотеки в наступну
іпотеку; відчужувати предмет іпотеки,
передавати предмет іпотеки в спільну
діяльність, лізинг, оренду,
користування.

Згідно ст. 12 Закону України «Про
іпотеку» правочин щодо відчуження
іпотекодавцем переданого в іпотеку
майна або його передачі в наступну
іпотеку, спільну діяльність, лізинг,
оренду чи користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним.

Недодержання стороною (сторонами)
вимог, встановлених ч ч. 1,
3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, є підставою
недійсності правочину, як зазначено у
ч. 1 ст. 215 цього Кодексу.

Положення ст. ст. 9, 12, 23 Закону України
«Про іпотеку» в сукупності з нормами
ст. ст. 203, 215, 586, 592 ЦК України спрямовані
перш за все на захист та реалізацію
прав іпотекодержателя.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, обґрунтовано виходив
із того, що іпотекодержатель вправі
самостійно обирати один, або одразу
декілька способів захисту прав, чи то
пред'явлення позову про визнання
недійсними договорів відчуження
іпотечного майна, чи пред'явлення
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція щодо
захисту прав іпотекодержателя шляхом
визнання договору відчуження
іпотечного майна недійсним викладена у
постанові Верховного Суду України від 6
червня 2012 року № 6-64цс12, висновки
якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковими для всіх судів України.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами
попередніх інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «ДЦІНВЕС»
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 2 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко