Провадження №2/461/2068/14
РІШЕННЯМ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 грудня 2014 року
Галицький районний суд
м.Львова

в складі: головуючого судді
Государського А.В.

при секретарі
Скаб В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Шевченківського
відділу державної виклонавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, Реєстраційної служби
Львівського міського управління
юстиції, про звільнення майна з-під
арешту,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовом до
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції,
Реєстраційної служби Львівського
міського управління юстиції, про
звільнення майна з-під арешту, а саме
квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування
заявленого позову покликається на те,
що постановою ВДВС Шевченківського
районного управління юстиції № 501/С від
20.12.2000 року було накладено арешт на все
майно, яке належить ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
який проживав за адресою: АДРЕСА_1,
однак Першою Львівською державною
нотаріальною конторою помилково було
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1,
хоча така неналежить на праві
власності ОСОБА_2, він лише проживає у
ній. Прость суд скасувати арешт,
накладений на нерухоме майно, а саме на
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_1, накладений
постановою Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції м. Львова
№ 501/С від 20.12.2000 року.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, подавши заяву
про розгляд справи у його відсутності
та про підтримання позову в повному
обсязі.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, про причини неявки суд не
повідомили, хоча належним чином були
повідомлені про час та місце розгляду
справи. У відповідності до ст.224 ЦПК
України суд вважає за можливе
проводити заочний розгляд справи у
відсутності відповідачів на підставі
наявних у справі доказів, проти чого
представник позивача не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_1, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності № Г-30330 від 23 вересня 2013 р.,
(а.с.10) виданим згідно з наказом
Управління комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради від 23 вересня
2013 р. № 262-Ж-Г.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно від
18.06.2014 року вбачається, що на
вищезазначену квартиру, яка належить
ОСОБА_1 на праві приватної власності,
накладено арешт на підставі постанови
ВДВС Шевченківського районного
управління юстиції № 501/С від 20.12.2000
року. У графі «Відомості з єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна» зазначено ОСОБА_2 як
власника квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 не був
власником квартири АДРЕСА_1, а лише
проживав за вказаною адресою, ОСОБА_1 05
червня 2014 р. з метою оформлення права
власності на квартиру АДРЕСА_1
звернувся до Відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Львівського міського управління
юстиції. Проте йому було відмовлено у
проведенні державної реєстрації
речових прав, оскільки документи
подані після державної реєстрації
обтяжень, встановлених щодо цього
майна.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 не був власником квартири
АДРЕСА_1, а у постанові державного
виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ про
арешт майна боржника - ОСОБА_2 дану
адресу зазначено лише як місце
проживання боржника. А тому, суд дійшов
висновку, що Першою Львівською
державною нотаріальною конторою
помилково було накладено арешт на
квартиру АДРЕСА_1, оскільки така не
належала на праві власності ОСОБА_2.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 319 ЦК власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України визначено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону
України "Про виконавче провадження" (в
редакції, чинній на момент винесення
постанови) особа, яка вважає, що майно,
на яке накладено арешт, належить їй, а
не боржникові, може звернутися до суду
з позовом про визнання права на майно і
про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Частиною 2
статті 16 ЦК України встановлено, що
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, в тому числі,
визнання права (п.1), припинення дії, яка
порушує право (п.3) та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб (п.10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику в
справах про виключення майна з опису"
від 27 серпня 1976 року за № 6 (з наступними
змінами та доповненнями) встановлено,
що за правилами, встановленими для
розгляду позовів про виключення майна
з опису, розглядаються вимоги громадян
і організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності" від
22.12.1995 року за № 20, судовий захист права
здійснюється шляхом розгляду справ,
зокрема, за позовами про виключення
майна з опису.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 26.12.2003 року № 14 "Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження " передбачено,
що вимоги інших осіб щодо належності
їм, а не боржнику майна, на яке
накладено арешт, вирішуються шляхом
пред'явлення ними відповідно до правил
підвідомчості (ст. 24 ЦПК) позову до
боржника та особи, в інтересах якої
накладено арешт, про визнання права
власності на майно і звільнення його
з-під арешту.

Статтею 1 Цивільного процесуального
кодексу України встановлено, що захист
порушених прав фізичних осіб є
завданням цивільного судочинства, та
справи про захист порушених невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів, що виникають із цивільних,
житлових, земельних, сімейних, трудових
відносин, а також з інших правовідносин
проводиться за правилами іншого
судочинства, розглядаються в порядку
цивільного судочинства (ч. 1 ст. 15 ЦПК
України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 60, 208, 209, 212, 214, 215,
218, 224 ЦПК України, ст.ст.15, 16,319, 321 ЦК
України, суд

в и р
і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до Шевченківського
відділу державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, Реєстраційної служби
Львівського міського управління
юстиції, про звільнення майна з-під
арешту задовольнити в повному обсязі.

Скасувати арешт, накладений на
нерухоме майно, а саме на квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить на праві приватної власності
ОСОБА_1, накладений постановою Відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції м. Львова № 501/С від 20.12.2000 року.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий

А.В.Государський