АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі - Троц В.О.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 21 липня 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ПАТ «Універсал
Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення кредитної заборгованості за
договором № VG1392 від 26.12.2007 року, в
розмірі 40 016,99 грн.

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 21.07.2014 року
позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ПАТ «Універсал Банк»
заборгованість по кредиту в сумі 39 016
грн. 99 коп., витрати по сплаті судового
збору 390 грн. 17 коп., а всього стягнуто 39
407 грн. 16 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та відмовити ПАТ «Універсал
Банк» в позові. Апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Обґрунтовуючи
свої вимоги апелянт зазначив, що при
вирішенні справи по суті суд першої
інстанції безпідставно не застосував
до спірних правовідносин строк
позовної давності , а також
необґрунтовано врахував сплату ним
боргових зобов'язань по закінченню
вищезгаданого строку, як визнання
боргу перед позивачем.

Справа № 759/20328/13-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/11268/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Лук’яненко
Л.М.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Саліхов В.В.Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
відповідача, перевіривши наведені в
скарзі доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що внаслідок невиконання
відповідачем своїх договірних
зобов'язань заподіяно матеріальну
шкоду позивачу.

З таким висновком суду погоджується і
колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається , що між
ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був
укладений договір про видачу та
використання кредитних карток №VG1392
від 26.12.2007 року кредит у сумі 39 000,00 грн.
строком до 30.11.2009 року зі сплатою 30 %
річних (а. с. 5-17). Ставка з відсотками з
05.06.2008 року була змінена з 22,15% на 30%
річних (а. с. 18). Станом на 28.01.2013 року
заборгованість відповідача по кредиту
та несплачених відсотках складає 40 016,99
грн. (а. с. 17-18). З матеріалів справи також
вбачається, що 20.05.2012 року, 24.07.2012 року та
05.04.2013 року відповідач здійснював
виплати по вищевказаному кредитному
договору (а. с. 78). Із заяви на переказ
готівки від 05.04.2014 року вбачається, що
відповідачем була внесена сума 1 000 грн.
до банку (а. с. 90), таким чином його борг
складає 39 016 грн. 99 коп.

За змістом статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК Українисторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм права дає
можливість зробити висновок про те, що
відповідач, який добровільно погодився
на умови кредитного договору повинен
їх виконувати в строки, а у разі
несвоєчасного погашення кредиту
сплачувати проценти.

Враховуючи наведені обставини, а також
те, що в суді першої інстанції було
встановлено, що відповідач свої
обов'язки за вищезгаданим кредитним
договором не виконав, колегія суддів
вважає висновки суду першої інстанції
щодо стягнення з відповідача суми
заборгованості правильними.

Посилання апелянта на повторне
виготовлення позивачем оригіналів
квитанції від 05.02.2013 року, про сплату
судового збору, пов'язаного з подачею
вищезгаданого позову, тобто фактичне
використання підробного документу, на
думку колегії суду, не тягне за собою
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції, оскільки він не був
доведений відповідачем при розгляді
справи в суді, та не потягнув за собою
неправильного вирішення справи по
суті.

Більш того, колегія суддів вважає, що
відповідач не позбавлений можливості
вирішувати вищезгадане питання в
іншому порядку судочинства.

Також недоцільним, на думку колегії
суддів є посилання апелянта на те, що
суд першої інстанції необґрунтовано
застосував для вирішення цього спору
вимоги ст. 264 ЦК України .

З матеріалів справи вбачається, що
договор банківського кредиту діяв до
30.11.2009 року.

Таким чином, строк позовної давності
для пред'явлення вищезгаданого позову
спливав 01.12.2012 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що
після закінчення строку дії спірного
кредитного договору 30.11.2009 року
відповідач 20.05.2012 року, 24.07.2012 року,
05.04.2013 року, 05.04.2014 рок сплачував
заборгованість за зазначеним
договором.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що ці його дії свідчать про
визнання вищезгаданого боргу, що в свою
чергу, тягне за собою переривання
строку позовної давності.

Посилання відповідача на те, що
вищезгадані виплати були здійсненні
ним у добровільному порядку, а тому не
можуть бути підставою для переривання
зазначеного процесуального строку
ґрунтуються на хибному розумінні
відповідачем вимог діючого
законодавства, а тому не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права не знайшли свого
підтвердження при розгляді справи в
апеляційному суді, а тому не можуть
бути підставою для скасування або
зміни рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та
вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 21 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:
В.В. Саліхов

Судді: Т.О.
Невідома

А.А. Пікуль