Справа № 370444/13 Головуючий у І
інстанції Устимчук М.Ю.Провадження №
22-ц/780/5080/14 Доповідач у 2 інстанції
СліпченкоКатегорія 47
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Ігнатченко Н..В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши матеріали апеляційної
скарги ОСОБА_2 на рішення Макарівського
районного суду Київської області від 18
липня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя, набутого за час шлюбу ,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

Позивач звернувся до суду з
першочерговим позовом про поділ
спільного майна подружжя набутого за
час шлюбу 13.10.2006 року, де просив суд
поділити майно набуте ним під час шлюбу
з громадянкою ОСОБА_3, а саме будинок
АДРЕСА_2, земельну ділянку та
компенсувати 1/2 вартості автомобіля
«БМВ-520». В подальшому позивач
декілька разів уточняв свої позовні
вимоги, відмовившись від поділу
земельної ділянки та транспортного
засобу. 18 липня 2014 року представником
позивача було подано нову заяву про
уточнення, де просили поділити спільне
сумісне майно подружжя, виділивши йому
у власність 1/2 частину будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 18 липня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову.

У своїй апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати в
зв'язку з порушенням судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове, яким задоволити його
позовні вимоги.

Апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення вищезазначеним вимогам
не відповідає.

Відмовляючи в задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що на
час розгляду цивільного спору про
поділ спільного майна подружжя, майно,
яке просять поділити чи виділити у
приватну власність юридично
знаходиться у власності громадянки
ОСОБА_4 і відповідно до чинного
законодавства не витребувано.

З такими висновками суду першої
інстанції повністю погодитись не можна
з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано на підставі рішення суду та
видано свідоцтво про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_1 від 27 вересня 2006 року.

В період шлюбу, відповідач по справі
ОСОБА_3 18 травня 2002 року уклала договір
купівлі-продажу житлового будинку, що
розташований по АДРЕСА_2, що
посвідчений державним нотаріусом
Макарівської державної нотаріальної
контори, реєстр № 1931. Згідно витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно право власності на будинок було
зареєстровано 22.09.2004 року.

07.04.2012 року державним нотаріусом
Макарівської державної нотаріальної
контори було посвідчено договір
дарування, яким громадянка ОСОБА_3
подарувала громадянці ОСОБА_4 житловий
будинок по АДРЕСА_2.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 21 серпня 2013 року
вищезазначений договір дарування
спірного будинку було визнано
недійсним і вказане судове рішення
набрало законної сили 16 жовтня 2013 року.

Відповідач ОСОБА_3, яка була допитана у
судовому засіданні в якості свідка,
пояснила, що житловий будинок по
АДРЕСА_2 (на даний час це село Фасівочка
Макарівського району) вона придбала за
особисті кошти, які були нею отримані
від продажу квартири АДРЕСА_1.
Вищезазначене житло вона отримала в
результаті обміну квартири у місті
Києві на квартиру у смт. Макарів. Саме
на грошові кошти отримані від продажу
своєї власної квартири було придбано
спірний будинок.

В доводах апеляційної скарги позивач
посилається на те, що оскільки рішенням
Макарівського районного суду
Київської області від 21 серпня 2013 року
вищезазначений договір дарування
спірного будинку було визнано
недійсним, тобто встановлені
обставини, що будинок підлягав поділу,
як спільне майно подружжя він
звільнений від доказування на підставі
ст. 61 ч.3 ЦПК України.

З такими доводами апелянта
погоджується і колегія суддів з
наступних підстав.

Ч.3 ст. 61 ЦПК України передбачає, що
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Макарівським районним судом Київської
області було розглянуто цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 третя особа Макарівське районна
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування будинку
недійсним та винесено судове рішення,
яким позовні вимоги було задоволено та
визнано недійсним договір дарування
будинку АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 при цьому суди вважали, що
вказаний будинок є спільним майном
подружжя(а.с.4-9).

Таким чином, з матеріалів справи та з
рішення Макарівським районним судом
Київської області від 21 серпня 2013 року,
яке залишено без змін ухвалою колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Київської
області від 16 жовтня 2013 року
вбачається, що спірний будинок є
спільним сумісним майном даного
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вимогами ст. 63 СК України передбачено,
що дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Стаття 70 СК України визначає, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що позовні вимоги про
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частину вказаного житлового
будинку є обґрунтованими і
підлягаючими задоволенню.

В апеляційній скарзі позивач також
ставить питання про скасування ухвали
суду від 14.07.2014 року, якою відмовлено
позивачу в задоволенні клопотання про
призначення по справі судової
будівельної експертизи, яка могла б
визначити варіанти поділу будинку в
натурі. Вважає, що ця ухвала винесена з
порушенням норм процесуального права,
а саме ст. 143 ЦПК України.

З такими доводами скарги погодитись не
можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 1997 року № 8 з
відповідними змінами "Про судову
експертизу в кримінальних і цивільних
справах" судам роз'яснено, що
призначення експертизи в цивільних
справах допускається як під час
судового розгляду, так і в процесі
підготовки до нього. У разі коли
необхідність експертного висновку
обумовлена обставинами, викладеними у
позовній заяві, чи поданими доказами,
суддя має призначати експертизу, як
правило, при підготовці справи до
судового розгляду, враховуючи при
цьому думку осіб, які беруть участь у
справі.

Відмовляючи в задоволені клопотання
про призначення експертизи, суд першої
інстанції встановив, що спірний
будинок на час розгляду справи
документально належить іншій особі,
тому не вважав за можливе призначення
експертизи для вирішення спору. Крім
того, вищенаведені обставини не дають
підстав для задоволення скарги і в цій
частині оскільки в матеріалах справи
відсутні дані про спірний будинок, які
б дали можливість експерту провести
експертне дослідження та дати
відповідний висновок.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення в частині позовних
вимог про визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину вказаного
житлового будинку, а в іншій скарга не
підлягає до задоволення, що не
позбавляє позивача звернутись з
відповідними вимогами та надати
відповідні докази, якщо буде вважати,
що його право в цій частині підлягає
захисту.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 18 липня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким визнати за
ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину житлового будинку будинку
АДРЕСА_2.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: