№пр.2/521/263/14
УХВАЛА

09 грудня 2014 року суддя Малиновського
районного суду м. Одеси Буран О.М., при
секретарі Янкул Г.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні заяву
позивача, ОСОБА_1 про вжиття заходів
забезпечення позову у цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ
«Франко-Транспорт», третя особа: ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
договором позики та стягнення на
предмет іпотеки, суд

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Малиновського
районного суду м. Одеси перебуває на
розгляді цивільна справа за вище
вказаним позовом.

Згідно позовних вимог
вбачається, що ОСОБА_1 просить в рахунок
погашення заборгованості за договором
позики від 18.09.2009 року, укладеного між
нею та ОСОБА_4 у розмірі 1 000 000 (один
мільйон) гривень, звернути стягнення на
предмет іпотеки, яким є нежитлова
будівля компресорної станції,
розташована за адресою: м.Одеса, вул.,
Бугаївська, 47, шляхом надання права на
продаж предмета іпотеки ОСОБА_1 за
початковою ціною не нижче за 700 000
(сімсот тисяч) гривень із застосуванням
процедури продажу, встановленою ст. 38
ЗУ «Про іпотеку».

06.09.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із
заявою про вжиття заходів забезпечення
позову, шляхом накладання арешту на
нежитлову будівлю компресорної
станції, розташовану за адресою:
м.Одеса, вул..Бугаївська, 47,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на
теперішній час існує загроза вчинення
дій, пов’язана з відчуження спірного
майна, що може утруднити або
унеможливити виконання рішення суду по
даній цивільній справі, і таким чином
сприяти подальшому порушенню прав
позивача.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 18.09.2013 року було задоволено
заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову
та накладено арешт на нежитлову
будівлю компресорної станції, площею
777,1 кв.м, розташовану за адресою: м.
Одесі, вул. Бугаївська, № 47.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 25.04.2014 року було скасовано
ухвалу Малиновського районного суду м.
Одеси від 18 вересня 2013 року та справу
направлено до суду першої інстанції на
новий розгляд для вирішення питання
щодо заяви про забезпечення позову.

Скасовуючи ухвалу Малиновського
районного суду м. Одеси від 18.09.2013 року,
суд апеляційної інстанції зазначив, що
судом першої інстанції при задоволенні
заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів
забезпечення позову, не було з*ясовано
правової сутності виниклих між
сторонами правовідносин та межі
забезпечення, не прийнято до уваги
інтереси осіб, права яких може бути
порушено у зв*язку із застосуванням
вказаних заходів, зокрема не було
з*ясовано, яким чином реалізація
спірного нерухомого майна може
утруднити виконання рішення суду у
разі задоволення позову. Крім того,
зазначено, що вказане спірне
приміщення компресорної станції на
теперішній час належить особі, яка не є
стороною по справі та до якої позивачем
не заявлено позовних вимог.

Представник третьої особи, ОСОБА_3 –
ОСОБА_5 проти вжиття заходів
забезпечення позову, шляхом накладання
арешту на нежитлову будівлю
компресорної станції, площею 777,1 кв.м,
розташовану за адресою: м. Одесі, вул.
Бугаївській, № 47 заперечував,
посилаючись на те, що позовні вимоги,
заявлені ОСОБА_1 є цілком
безпідставними і які неодноразово
розглядалися судом у провадженні інших
суддів. Крім того твердження іпотеко
держателя, ОСОБА_1 про те, що договір
купівлі-продажу спірного нерухомого
майна укладався без її згоди є
необґрунтованими, тому як заборону на
відчуження предмету іпотеки
встановлено до 17.03.2010 року, а договір
купівлі-продажу компресорної станції
укладений 20.03.2010 року та зареєстрований
в КП «ОМБТІ та РОН» 08.04.2010 року, тому
право власності ОСОБА_3 на спірне майно
виникло саме з цієї дати. Договір з боку
продавця було підписано Ліквідатором
ТОВ «Франко-Транспорт» - ОСОБА_6 Питання
щодо правомочності підпису якого судом
не вирішувалось. Вказаний договір був
укладений без жодного порушення норм
чинного законодавства, тому ОСОБА_3 є
добросовісним набувачем спірного
нерухомого майна.

У судовому засіданні представник
позивача, ОСОБА_1 – ОСОБА_7 заяву про
вжиття заходів забезпечення позову
підтримав, вважає доводи викладені
представником третьої особи у
запереченнях, необґрунтованими та
такими, що порушують норми
матеріального та процесуального права,
а також права та інтереси позивача по
справі.

Представник третьої особи, ОСОБА_3 –
ОСОБА_5 у судовому засіданні обставини,
викладені у запереченнях на заяву про
вжиття заходів забезпечення позову
підтримав, просив у задоволенні заяви
відмовити.

Відповідач, ОСОБА_4 проти задоволення
заяви про накладання арешту на спірний
об*єкт нерухомості не заперечував,
просив вирішити вказане питання згідно
вимог чинного законодавства.

Суд дослідивши та перевіривши
матеріали справи, заслухавши пояснення
сторін, оцінивши наявні докази у їх
сукупності, вважає, що заява позивача
обґрунтована та підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що підставою
звернення ОСОБА_1 з відповідним позовом
до суду стало укладений 18.09.2009 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір позики, згідно
умов якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 у
власність 1 000 000 грн. Свої зобов’язання
ОСОБА_4 щодо повернення ОСОБА_1 вказаної
вище суми не виконав.

Виконання зобов*язання за договором
позики від 18.09.2009 року, було забезпечено
іпотечним договором, згідно умов якого
ТОВ «Франко-Транспорт» передало
ОСОБА_1 в іпотеку нежитлову будівлю
компресорної станції, розташовану за
адресою: місто Одеса, вул. Бугаївська,
буд. №47.

Згідно ст. 12 Закону України «Про
іпотеку», у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Під час дії іпотечного договору, було
укладено договір купівлі-продажу
предмету іпотеки від 12.03.2010 року, та
зареєстровано право власності на
спірне нерухоме майно за ОСОБА_3, яка є
третьою особою по даній цивільній
справі. Зазначений договір від 12.03.2010
року був укладений під час банкрутства
ТОВ «Франко-Транспорт». Незаконність
проведення операції банкрутства
встановлено Постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
27.10.2011 року по справі № 7/29-10-468.

При цьому ОСОБА_1, як іпотекодержатель,
згоду на укладення зазначеного вище
договору купівлі-продажу від 12.03.2010
року не надавала, що особисто
підтвердив її представник.

Окрім того, Рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 02.04.2013 року
(справа № 2/1519/55/12) по справі за позовом
ТОВ «Франо-Транспорт» до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна, за
позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору,
ОСОБА_1, до ТОВ «Франо-Транспорт»,
ОСОБА_3 про встановлення нікчемності
договору купівлі-продажу нерухомого
майна - було встановлено нікчемність
правочину, яким є договір
купівлі-продажу від 12 березня 2010 року.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 09.08.2013 року (справа
№ 22-ц/785/4471/13), рішення Малиновського
районного суду міста ОСОБА_5 від 02.04.2013
року було скасовано та в задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою від 11.12.2013 року
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ було частково задоволено
касаційну скаргу ТОВ
«Франо-Транспорт», та скасовано
Рішення апеляційного суду Одеської
області від 09.08.2013 року, а справу
направлено на новий апеляційний
розгляд.

Таким чином, на теперішній
час існує не скасоване рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
по справі № 2/1519/55/12, яким встановлено
нікчемність правочину, яким є договір
купівлі-продажу від 12 березня 2010 року.

За правилами ст. 9 Закону України «Про
іпотеку», іпотекодавець має право
відчужувати предмет іпотеки виключно
на підставі згоди іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України
«Про іпотеку» правочин щодо відчуження
іпотекодавцем переданого в іпотеку
майна без згоди іпотекодержателя є
недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Виходячи з положень ст. 216 ЦК про те, що
нікчемний правочин не породжує
юридичних наслідків, відсутні підстави
стверджувати, що до ОСОБА_3 перейшли
права та обов`язки власника на предмет
іпотеки. Відповідно, ТОВ
«Франко-Транспорт» залишається
власником нежитлової будівлі
компресорної станції, розташованої за
адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 47,
незважаючи на те, що право власності на
цей об’єкт формально зареєстроване за
ОСОБА_3

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК, який
передбачає, що позов майнового
характеру дозволяється забезпечувати
шляхом накладення арешту на майно, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб, та роз’яснень п.
3 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.2006р. №9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
суд вважає за можливе накласти арешт на
будівлю компресорної станції, право
власності на яке зареєстровано за
ОСОБА_3, яка є третьою стороною по даній
цивільній справі.

Враховуючи вище викладені обставини,
суд вважає, що інтереси ОСОБА_1
потребують судового захисту, шляхом
вжиття заходів забезпечення позову,
зокрема з огляду на те, що відповідачем,
ТОВ «Франко-Транспорт» та третьою
особою, ОСОБА_3 вже було порушено права
позивача ОСОБА_1, як іпотекодержателя
за іпотечним договором від 18.09.2009 року,
оскільки всупереч ст. 9 Закону України
«Про іпотеку», без згоди ОСОБА_1, ними
було укладено договір купівлі-продажу
компресорної станції від 12.03.2010 року,
тобто існує реальна небезпека того, що
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити або навіть унеможливити
виконання рішення суду.

Вжиття заходів забезпечення позову,
шляхом накладення арешту на будівлю
компресорної станції не може призвести
до порушення прав ТОВ
«Франко-Транспорт» та ОСОБА_3, оскільки
їх права щодо майна, переданого в
іпотеку, вже обмежені законом, а саме: ч.
3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», що
забороняє без згоди іпотекодавця не
тільки відчужувати предмет іпотеки,
але будь-яким чином змінювати його та
передавати в оренду.

Окрім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 23
Закону України «Про іпотеку» у разі
переходу права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою. Особа, до якої перейшло
право власності на предмет іпотеки,
набуває статус іпотекодавця і має всі
його права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

Судом враховано, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 існує спір, щодо стягнення
заборгованості за договором позики від
18.09.2009 року. Позивач, як
іпотекодержатель за іпотечним
договором від 18.09.2009 року, має право на
стягнення в рахунок погашення
заборгованості на предмет іпотеки,
яким є нежитлова будівля компресорної
станції, розташована за адресою: м.
Одеса, вул. Бугаївська, 47. Заявлені
позовні вимоги стосуються саме
стягнення на предмет іпотеки. На
теперішній час право власності на
зазначену компресорну станцію
зареєстроване за ОСОБА_3 за нікчемною
угодою купівлі-продажу від 12 березня 2010
року, яка не створює юридичних
наслідків. Формальна ж реєстрація
права власності на іпотечне майно за
ОСОБА_3 надає останній право на його
відчуження, що може унеможливить
виконання судового рішення у випадку
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
Таким чином, спосіб забезпечення
позову у вигляді накладення арешту
відповідає заявленим позовним вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову за заявою осіб, які
беруть участь у справі, допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення вимог
може ускладнити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 22.12.2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,
в тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних
вимог, дані про особу відповідача, а
також відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати
особа, котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Аналізуючи надані позивачем докази,
суд приходить до висновку, що заява про
вжиття заходів забезпечення позову
обґрунтована та підлягає задоволенню,
шляхом накладання арешту на нежитлову
будівлю компресорної станції,
розташовану за адресою: м. Одеса, вул.
Бугаївська, №47.

На підставі викладеного, керуючись ст.
10. 11, 151-153, 293, 294 ЦПК України, п.п. 3,10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.2006р. №9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову», суд -

УХВАЛИВ:

Заяву позивача, ОСОБА_1 про
забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на нежитлову будівлю
компресорної станції, розташовану за
адресою: м. Одеса, вул. Бугаївська, 47,
право власності на яку зареєстроване
за ОСОБА_3, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1.

Копію ухвали направити сторонам по
справі.

Копію ухвали направити до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Одеській області
(65012, м. Одеса. вул., Старицького, 10А) для
негайного виконання.

Ухвала про забезпечення позову
підлягає негайному виконанню в
порядку, встановленому для виконання
судових рішень.

Ухвалу може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання протягом п'яти днів з
дня проголошення даної ухвали
апеляційної скарги. Подача апеляційної
скарги не перешкоджає подальшому
розгляду справи.

Суддя:
О.М. Буран