Справа
Провадження № 4с/461/101/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2014 року
Галицький районний суд м.Львова

у складі:
головуючого-судді Государського А.В.,

при
секретарі Скаб В.О.,

з участю
представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові скаргу
ОСОБА_2 на постанову державного
виконавця Галицького відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції ОСОБА_3 від 04 вересня 2014 року
про відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову у прийнятті до
провадження виконавчого документа) та
дії державного виконавця.

в с т а н о в и в :

скаржник звернулася в суд зі
скаргою на постанову державного
виконавця Галицького відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції ОСОБА_3 від 04 вересня 2014 року
про відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову у прийнятті до
провадження виконавчого документа) та
дії державного виконавця. В
обґрунтування заявленої скарги
покликається на те, що всупереч вимогам
чинного законодавства, яке стосується
обов’язковості рішень судів для
виконання на всій території України,
державним виконавцем не виконується
ухвала Галицького районного суду
м.Львова від 03.04.2012 року, якою
затверджено мирову угоді між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 Вважає відмову виконавця у
відкритті виконавчого провадження
безпідставною. Просить суд скасувати
оскаржувану постанову.

Представник скаржника в
судовому засіданні надав пояснення,
аналогічні викладеним у скарзі.
Просить суд скасувати постанову
державного виконавця Галицького ВДВС
ЛМУЮ від 04.09.2014 року.

Державний виконавець
Галицького ВДВС ЛМУЮ – ОСОБА_3 у судове
засідання не з’явився про причини
неявки суд не повідомив хоча належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду скарги. Відповідно до ст.286 ЦПК
України неявка державного виконавця,
належним чином повідомленого, не є
перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення
представника скаржника, дослідивши
матеріали скарги, суд приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено, що
ухвалою Галицького районного суду
м.Львова від 03.04.2012 року у справі №2-3144/11
вирішено затвердити у справі мирову
угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, згідно якої
сторони визначили час зустрічей з
малолітнім сином ОСОБА_5 двічі на
тиждень по дві години на день за
погодженням з ОСОБА_4 та у її
присутності з врахуванням зустрічей в
будні та вихідні дні. Справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 за участю третьої
особи Органу опіки та піклування
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради про усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною
провадженням закрити. У випадку
невиконання сторонами мирової угоди,
мирова угода виконується в примусовому
порядку (а.с.13).

Постановою державного виконавця
Галицького відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції ОСОБА_3 від
04 вересня 2014 року відмовлено у
відкритті виконавчого провадження
(відмову у прийнятті до провадження
виконавчого документа) з тих підстав,
що згідно п.2 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець: здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом. У резолютивній
частині даного виконавчого документа
відсутні відомості про примусовий
характери виконання даного рішення
суду. Крім того виконавчий документ не
відповідає вимогам ст.18 Закону (а.с.2).

В частині 1 ст.208 ЦПК України вказано
про те, що судові рішення викладаються
у двох формах: ухвали, рішення.

Стаття 17 Закону України «Про виконавче
провадження» в редакції, чинній на час
розгляду даної скарги, законодавчо
визначено перелік виконавчих
документів за рішеннями, що підлягають
примусовому виконанню державною
виконавчою службою, зокрема, в пункті 2
частини 2 цієї норми права вказано про
примусове виконання ухвал, постанов
судів у цивільних, господарських,
адміністративних, кримінальних
справах та справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом.

При цьому, законодавець не визначає
конкретного кола судових рішень у
вигляді ухвали, які є виконавчими
документами і підлягають примусовому
виконанню в порядку Закону України
«Про виконавче провадження».

Тобто, чіткої вказівки про те, що ухвала
суду про визнання мирової угоди є
виконавчим документом, діюче
законодавство не містить.

Відповідно, стаття 175 ЦПК України
регулює процесуальний порядок
укладення і умови визнання мирової
угоди судом під час судового розгляду
справи. Так, частина 1 цієї статті
передбачає, що мирова угода
укладається сторонами з метою
врегулювання спору на основі взаємних
поступок і може стосуватися лише прав
та обов’язків сторін та предмета
спору. З правового аналізу вказаної
вище норми процесуального закону
випливає, що мирова угода по своїй суті
є домовленістю між боржником і
кредитором про певні умови виконання
зобов’язання шляхом взаємних поступок
і відповідно виникнення нового
зобов’язання згідно нових
домовленостей і умов з метою
припинення спору, але мирова угода не
приводить по суті до припинення самого
спору, оскільки залишається існувати
нове зобов’язання згідно умов мирової
угоди, яке за її суттю повинно
виконуватись її сторонами добровільно,
натомість як Закон України «Про
виконавче провадження» направлений
виключно на примусове виконання рішень
судів та інших органів (посадових осіб).

Способом захисту прав сторони обради
мирову угоду. За п.2 ч.2 ст.17 Закону
ухвали суду в цивільній справі є
виконавчим документом для примусового
виконання у випадках, передбачених цим
законом. Ухвала про визнання мирової
угоди примусовому виконанню не
підлягає.

У відповідності до частини 3 вказаної
вище процесуальної норми, до ухвалення
судового рішення у зв’язку із
укладенням сторонами мирової угоди,
суд роз’яснює сторонам наслідки
такого рішення, перевіряє, чи не
обмежений представник сторони, який
висловив намір вчинити ці дії, у
повноваженнях на їх вчинення, а згідно
до частини 5 цієї ж процесуальної норми,
суд перевіряє відповідність змісту
мирової угоди закону і у разі
дотримання усіх вищевказаних умов,
своєю ухвалою визнає таку мирову угоду,
а провадження по справі закриває.

Інших вимог до ухвали суду про визнання
мирової угоди сторін на стадії
судового розгляду справи, законодавець
не визначає.

Оскільки, ухвала суду про визнання
мирової угоди, свідчить лише про
визнання судом такої мирової угоди на
певних умовах, визначених її сторонами,
тобто, фактичне виникнення
цивільно-правового зобов’язання на
інших (нових) умовах, та про припинення
провадження у справі за минулим спором,
але не містить і не повинна містити
інших відомостей, які є необхідними для
виконавчого документу згідно ст.18
Закону України «Про виконавче
провадження», а також не містить
владних вимог суду про вчинення певних
виконавчих дій, у зв’язку з чим
відсутні правові підстави
стверджувати, що ухвала суду про
визнання мирової угоди є виконавчим
документом, а тому даний вид судових
ухвал не охоплюється поняттям ухвал
суду, які підлягають примусовому
виконанню відповідно до пункту 2
частини 2 ст.17 Закону України «Про
виконавче провадження».

Крім цього, із самого правового змісту
«виконавчий документ» вбачається, що
примусовому виконанню органами
виконавчої служби підлягають лише ті
документи, які містять у своєму змісті
вимоги про вчинення певних виконавчих
дій, але, таких вимог ухвала суду про
визнання мирової угоди не містить,
оскільки її правова суть і умови
виходять із волевиявлення сторін, а не
владного висновку суду.

При не виконанні боржником умов
мирової угоди як нового зобов’язання,
настають загальні наслідки не
виконання цивільно-правового
зобов’язання і стягувач не
позбавлений права звернення до суду в
загальному порядку із позовом до
недобросовісної сторони мирової угоди
про її примусове виконання і на
підставі судового рішення за
результатами даного спору може бути
видано виконавчий лист, який вже є
виконавчим документом і підлягає
примусовому виконанню державною
виконавчою службою.

Крім цього, до 2003р. згідно Закону
України «Про виконавче провадження»
ухвала суду про затвердження мирової
угоди сторін була виконавчим
документом, про що чітко було зазначено
в ст.3 вказаного вище Закону, але 18.11.2003р.
пункт 5 ст.3 Закону України «Про
виконавче провадження» був
виключений, а тому з набуттям чинності
цим Законом, мирова угода перестала
бути виконавчим документом, а отже, й
підлягати примусовому виконанню
згідно Закону України «Про виконавче
провадження».

Не може бути видано й виконавчого
документу по виконанню мирової угоди,
визнаної судом, оскільки провадження в
справі є закритим.

Враховуючи наведене та приймаючи до
уваги те, що ухвала Галицького
районного суду м.Львова від 03.04.2012 року
про визнання мирової угоди і закриття
провадження у справі не є виконавчим
документом, не підлягає примусовому
виконанню, а тому оскаржувана
постанова про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову у
прийнятті до провадження виконавчого
документа) винесена у відповідності до
положень Закону України «Про виконавче
провадження», за наявності для цього
підстав на момент винесення такої
постанови, суд приходить до висновку,
що в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 383, 387 ЦПК України,
Законом України «Про виконавче
провадження» від 21.04.1999 року у редакції
від 08.03.2011 року з наступними змінами,
суд

у х в а л и в :

в задоволенні скарги ОСОБА_2 на
постанову державного виконавця
Галицького відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції ОСОБА_3 від
04 вересня 2014 року про відмову у
відкритті виконавчого провадження
(відмову у прийнятті до провадження
виконавчого документа) та дії
державного виконавця відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
ухвала, якщо її не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Головуючий

А.В. Государський