АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2658/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Калашник С. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Демченко В. А. РІШЕННЯ
05 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоДемченка В.
А.суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретарі Анкудінову О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ПАТ КБ "Приватбанк" на рішення
Чорнобаївського районного суду
Черкаської області від 02 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ
КБ "Приватбанк" про визнання договору
іпотеки недійсним, -
в с т а н о в и л а :
Позивач ОСОБА_6 в липні 2014 року
звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ
"Приватбанк" про визнання договору
В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначав, що 26.08.2008 року між ним та ПАТ
КБ «ПриватБанк», був укладений договір
іпотеки, відповідно до якого він
передав відповідачу належні йому на
праві приватної власності житловий
будинок з надвірними спорудами та
земельну ділянку на якій він
розташований по АДРЕСА_1, в
забезпечення взятих на себе
зобов'язань за умовами укладеного між
ними, в цей же день, кредитного договору
Вважаючи, що договір іпотеки було
укладено з порушенням законодавства
України, так як на момент його
укладення та передачі житла в іпотеку з
земельною ділянкою на якій розташовано
будинок в даному будинковолодінні
проживало двоє його неповнолітніх
дітей, звернувся до суду з відповідним
позовом та просив суд визнати
недійсним договір іпотеки, скасувати
заборону відчуження житлового
будинку, скасувати запис про наявність
обтяження в Державному реєстрі іпотек
та стягнути понесені ним при зверненні
до суду судові витрати.
В обгрунтування правомірності
заявленого позову посилався на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 червня 2013
року яким було скасовано рішення
виконавчого комітету.
Рішенням Чорнобаївського районного
суду Черкаської області від 02 вересня
2014 року позов ОСОБА_6 до ПАТ КБ
"Приватбанк" про визнання договору
іпотеки недійсним задоволено в повному
обсязі та визнано недійсним договір
іпотеки № CSJOGA від 26.08.2008 року,
укладений між Публічним акціонерним
товариством комерційний банк
«Приватбанк» та ОСОБА_6, скасовано
заборону відчуження житлового
будинку в АДРЕСА_1 , зареєстровану
приватним нотаріусом Чорнобаївського
нотаріального округу : - ОСОБА_7. в
єдиному реєстрі заборон відчуження
об»єктів нерухомого майна за
реєстраційним № 7796933, на підставі
договору іпотеки № CSJOGA, номер
витягу -20430743, скасовано запис,
реєстраційний номер 7797972, в державному
реєстрі іпотек про обтяження
житлового будинку в АДРЕСА_1 від 26
серпня 2008 року, що був винесений
приватним нотаріусом ОСОБА_7 на
підставі договору іпотеки № CSJOGA
від 26 серпня 2008 року, стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» м.
Дніпропетровськ вул. Набережна
Перемоги -50 ,МФО 354347, на користь ОСОБА_6
,ідентифікаційний код НОМЕР_1, жителя
АДРЕСА_1 судові витрати у вигляді
судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ПАТ КБ "Приватбанк" подано
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
апелянт просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
повністю відмовити в позові ОСОБА_6 до
ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання
договору іпотеки недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника апелянта по справі,
позивач будучи належним чином
повідомленим про час і місце судового
розгляду в засідання не з'явився, не
повідомивши про причини неявки,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, а рішення
суду першої інстанції до скасування з
ухваленням нового рішення у справі з
наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги
позивача та визнавши недійсним договір
іпотеки, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що оскільки предметом
договору іпотеки є нерухоме майно,
право користування яким мали
неповнолітні діти позивача, і який був
укладений на підставі неправомірного
рішення органу опіки та піклування, то
укладення такого договору іпотеки
суперечить вимогам ч.6 ст.203 ЦК України ,
ч.2 ст.14, ч.3 ст.17 Закону України «Про
охорону дитинства».

Проте, погодитись з таким висновком
суду першої інстанції неможливо
виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 4 ст. 12 Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних громадян та безпритульних
дітей" для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл Органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону
України "Про охорону дитинства" діти -
члени сім'ї власника житлового
приміщення мають право користування
займаним приміщенням на рівні з
власником.

За матеріалами справи колегією суддів
установлено, що 26.08.2008 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» та позивачем ОСОБА_6 був
укладений кредитний договір №
CSJOGA, відповідно до якого банк
надав останньому кредит в розмірі 116750,00
грн. на споживчі цілі, а відповідач
зобов'язався належним чином
використати та повернути отриманий
кредит в строк до 26.08.2018 року, а також
сплатити відповідну плату за
користування кредитом (а. с. 5-8).

Того ж дня, з метою забезпечення
зобов'язань по кредитному договору між
сторонами був укладений договір
іпотеки (а. с. 10-12), зареєстрований в
реєстрі за № 5308, за яким предметом
іпотеки є житловий будинок та земельна
ділянка на якій він розташований
площею-0.260га., що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, та належить
іпотекодавцю на праві приватної
власності (а. с. 6-7).

При цьому, договір іпотеки був
укладений сторонами з погодження
Органу опіки та піклування
Чорнобаївської селищної ради, яке
закріплено в рішенні виконавчого
комітету Чорнобаївської селищної ради
№94 від 29.07.2008 року, і відповідно до
якого ОСОБА_6 надано дозвіл на передачу
в іпотеку житлового будинку по АДРЕСА_1,
в якому зареєстровані та проживають
неповнолітні ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20).

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання недійсним договору іпотеки,
суд першої інстанції послався на
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 25 червня 2013
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_9 до Виконавчого комітету
Чорнобаївської селищної ради
Черкаської області, за участю третіх
осіб - ОСОБА_6, ОСОБА_8, ПАТ КБ
«Приватбанк» про скасування рішення
органу місцевого самоврядування, яким
було визнано нечинним та скасовано
рішення Виконавчого комітету
Чорнобаївської селищної ради
Черкаської області №94 від 29 липня 2008
року «Про дозвіл на відчуження майна
від імені малолітніх та неповнолітніх»
(а.с.13-14).

При цьому, визнаючи рішення виконкому
нечинним, адміністративний суд
зазначив, що виконкомом не були
враховані інтереси неповнолітніх
дітей та те, що місячний дохід сім*ї
ОСОБА_8 нижчий прожиткового мінімуму і
гарантії збереження права на житло
неповнолітніх відсутні, але сама
процедура і порядок прийняття
оспорюваного рішення №94 від 29 липня 2008
року відповідали вимогам Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» (а.с.14).

Дана постанова апеляційного
адміністративного суду набрала
законної сили з моменту проголошення,
тобто з 25 червня 2013 року (а.с.14).

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Правочин, що вчиняється батьками не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено,
що недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, є підставою для
недійсності правочину.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У відповідності до пункту 4 Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування) від 16 квітня
2009 року N 7-рп/2009, в Основному Законі
України передбачено форми та засоби
реалізації права територіальних
громад на місцеве самоврядування і
вказано, що органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території (частина перша
статті 144). На основі цього положення
Конституції України в Законі
визначено, що у формі рішень рада
приймає нормативні та інші акти
(частина перша статті 59). Органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Згідно пункту 5 вказаного вище Рішення
Конституційного Суду України в
Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року N 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою
поєднання волі та волевиявлення. Воля
сторін полягає в їхній згоді взяти на
себе певні обов'язки, вона повинна бути
взаємною, двосторонньою і спрямованою
на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання його стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу саме в
момент вчинення правочину.

Згідно з частиною першою статті 638 та
частиною першою статті 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

Окрім цього, п.10.2 постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
№7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в
адміністративній справі роз'яснено, що
із змісту статті 162 КАС України
випливає, що в разі задоволення позову
про визнання протиправним рішення
суб'єкта владних повноважень чи його
окремих положень суд повинен зазначити
про це в судовому рішенні та одночасно
застосувати один із встановлених
законом способів захисту порушеного
права позивача: про скасування або
визнання нечинними рішення чи окремих
його положень.

При цьому суди повинні мати на увазі, що
одночасне застосування обох способів
захисту порушеного права - визнання
спірного акта нечинним та скасування
такого акта - є помилковим.

Скасування акта суб'єкта владних
повноважень як способу захисту
порушеного права позивача
застосовується тоді, коли спірний акт
не породжує жодних правових наслідків
від моменту прийняття такого акта.

Визнання ж акта суб'єкта владних
повноважень нечинним означає втрату
чинності таким актом з моменту
набрання чинності відповідним судовим
рішенням або з іншого визначеного
судом моменту після прийняття такого
акта.

Суд визначає, що рішення суб'єкта
владних повноважень є нечинним, тобто
втрачає чинність з певного моменту
лише на майбутнє, якщо на підставі
цього рішення виникли правовідносини,
які доцільно зберегти.

При цьому суди повинні виходити з того,
що вимоги про визнання акта владного
органу недійсним або неправомірним
тощо є різними словесними формами
вираження одного й того самого способу
захисту порушеного права позивача, а
саме визнання акта протиправним.

Зважаючи на те, що в момент укладення
правочину - договору іпотеки
нерухомого майна 26 серпня 2008 року
сторонами було дотримано вимоги
чинного законодавства щодо
обов'язкової згоди органу опіки, яка
була надана виконкомом селищної ради,
рішення органу місцевого
самоврядування було актом одноразової
дії та вичерпало свою дію фактом його
виконання після укладення договору
іпотеки, а судовим рішенням від 25
червня 2013 року рішення селищної ради не
визнавалось недійсним чи незаконним в
момент його видачі, а визнано нечинним
та скасоване з моменту набрання
судовим рішенням законної сили, то дане
судове рішення не має преюдиційного
значення при визнанні недійсним
договору іпотеки на час його укладення
на 26 серпня 2008 року, і відповідно
відсутні підстави для визнання
недійсним договору іпотеки нерухомого
майна з підстав відсутності дозволу
органу опіки в момент вчинення такого
правочину.

У зв'язку з цим, на підставі матеріалів
справи, положень норм матеріального
права, колегія суддів приходить до
висновку, що судом першої інстанції при
ухваленні судового рішення не вірно
застосовано норми матеріального права,
доводи апеляційної скарги є
обґрунтованими, а тому апеляційна
скарга підлягає до задоволення, а
рішення суду першої інстанції до
скасування з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ "Приватбанк"
- задовольнити.

Рішення Чорнобаївського районного
суду Черкаської області від 02 вересня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до
ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання
договору іпотеки недійсним - скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_6 у визнанні недійсним
договору іпотеки № CSJOGA від 26
серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6
та ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішення законної сили негайно з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :