________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/5100/14-ц
Провадження № 2/520/4256/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частину квартири
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання частки майна
особистою приватною власністю та
стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

29.04.2013 року позивач звернулась з
позовом до суду та просила ухвалити
рішення, яким визнати право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона
та відповідач ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 11.09.2010 року,
який 16.05.2013 року було розірвано. Позивач
вказує на те, що під час перебування в
шлюбі з відповідачем ними було набуте
майно, яке складається з квартири
АДРЕСА_1. Позивач посилається на те, що
після розлучення вона та чоловік не
можуть дійти згоди щодо розподілу
спільного майна, тому вона змушена
звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 30.04.2014 року
провадження по справі було відкрито та
призначено судове засідання.

16.07.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
зустрічним позовом, який в подальшому
уточнив, та згідно редакції від 05.08.2014
року просив ухвалити рішення, яким
визнати за ним право особистої
приватної власності на 5/6 частин
квартири АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_1 на
його користь кошти в розмірі 92 300
гривень, що еквівалентно 7 100 дол. США.

В обґрунтування свого позову
посилається на те, що він та ОСОБА_1
знаходились у зареєстрованому шлюбі з
11 вересня 2010 року по липень 2012 року.
Позивач стверджує, що після припинення
шлюбу він з колишньою дружиною в усній
формі домовились, що він їй сплатить
кошти, які вона сплатила за частину
спірної квартири в розмірі 10 000 дол. США,
тому він почав перераховувати на її
картку кошти. Позивач зазначає, що він
витратив на придбання спірної квартири
кошти, що належали йому особисто в
розмірі 50 000 дол. США, тобто оплатив
вартість 5/6 частин квартири.
Вищевказані обставини і стали
підставою для звернення до суду з даним
позовом.

Ухвалою суду від 06.08.2014 року
вищевказані позови були об'єднанні в
одне провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач за первісним позовом та
представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги за первісним
позовом підтримали в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві, в задоволенні
зустрічного позову просили відмовити в
повному обсязі.

Представник відповідача за первісним
позовом у судовому засіданні в
задоволенні первісного позову просила
відмовити, а зустрічний підтримала,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши
матеріали справи та надані докази,
вважає, що первісний позов підлягає
задоволенню, а в задоволенні
зустрічного слід відмовити, виходячи з
наступного.

Правовідносини між сторонами по справі
є цивільно-правовими та урегульовані
положеннями Цивільного Кодексу
України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 11 вересня 2010 року
було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, про що Київським відділом
реєстрації актів цивільного стану
Одеського міського управління юстиції
в книзі реєстрації шлюбів зроблено
запис за № 788, що підтверджується
Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1. Після
реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила
прізвище на «ОСОБА_1».

16 вересня 2010 року державним нотаріусом
Сьомої одеської державної
нотаріальної контори було посвідчено
договір купівлі-продажу, згідно умов
якого ОСОБА_4, ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_2
купив належну продавцям ізольовану
квартиру під АДРЕСА_1, яка складається в
цілому з двох житлових кімнат та
підсобних приміщень, загальною площею
50,9 кв.м., в тому числі житловою площею 29,2
кв.м.

Згідно п. 2 Договору продаж квартири
вчинено за сорок сім тисяч сімсот
дев'яносто дев'ять гривень (а.с.27).

Подружні стосунки між сторонами не
склались, в результаті чого рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
16 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було розірвано.

Одночасно даним рішенням ОСОБА_1 було
відмовлено у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 50 %
вартості спірної квартири. Зустрічний
позов ОСОБА_2 задоволено, визнано
квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною
власністю ОСОБА_2.

Проте, рішенням колегії суддів Судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області від
11.04.2014 року рішення Київського
районного суду м. Одеси від 16 травня 2013
року в частині відмови в задоволенні
позову ОСОБА_1 про стягнення
компенсації, задоволення позову ОСОБА_2
про визнання майна особистою власністю
скасовано, ухвалено нове, яким: в
задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення компенсації вартості ?
частини квартири АДРЕСА_1 відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання квартири
АДРЕСА_1 особистою приватною власністю
відмовлено.

У вказаному рішенні колегія суддів
встановила факт того, що квартира
АДРЕСА_1 придбана сторонами під час
шлюбу, тому ОСОБА_1 має право на частину
у спільному майні подружжя.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України,
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України після
набрання рішення суду законної сили
сторони та треті особи із самостійними
вимогами, а також їх правонаступники не
можуть знову заявляти в суді ту саму
позовну вимогу з тих самих підстав, а
також оспорювати в іншому процесі
встановлені судом факти і
правовідносини.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства,
загальною спільною власністю чоловіка
і жінки є нажите ними в період шлюбу
рухоме і нерухоме майно, що може бути
об'єктом права приватної власності,
крім майна нажитого кожним з чоловіка і
жінки за час їхнього роздільного
проживання при фактичному припиненні
подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям під час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, навіть якщо один із них не
мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності, що означає, що ні
дружина, ні чоловік не зобов'язанні
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте
ними у шлюбі, оскільки воно вважається
таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то
реєстрація прав на нього лише на ім'я
одного з подружжя не спростовує
презумпції належності його до спільної
сумісної власності подружжя, тобто
якщо у відповідному документі
власником чи набувачем вказано лише
чоловіка, це ще не означає, що він є
одноосібним власником майна.

Об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя можуть бути
будь-які речі, за винятком тих, які
виключені з цивільного обороту. Річ - це
об'єкт матеріального світу, саме
предмети якого є об'єктом права
власності.

Подружжя володіє, користується та
розпоряджається майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності
на рівних засадах, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними,
відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації
шлюбу мають право на поділ набутого
ними майна як під час перебування у
шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина
та чоловік мають право на поділ майна,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності. Кожен із
співвласників має право на поділ
спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною
сумісною власністю подружжя, або лише
певної речі, означає припинення щодо
нього режиму об'єкта права спільної
сумісної власності.

При визначені розміру часток майна
дружини та чоловіка суд керується ст. 70
СК України, відповідно до положень якої
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 1 статті 71 СК України
встановлено, що майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення ведення спільного
господарства, з`ясувати джерело і час
його придбання.

Випискою про рух коштів за рахунком
ОСОБА_2 в ПАТ «УкрСиббанк»
підтверджено, що 16.09.2010 року, тобто в
день укладання договору
купівлі-продажу спірної квартири, з
його банківського рахунку було знято 50
000 дол. США. Звертаючись до суду з
зустрічним позовом, представник ОСОБА_2
стверджувала, що зазначені грошові
кошти були витрачені її довірителем
для купівлі 5/6 частин спірної квартири,
в той час як відповідач за зустрічним
позовом надала для цього лише 10 000
доларів США.

Проте, вирішуючи справу по суті, суд
бере до уваги, що договір
купівлі-продажу від 16.09.2010 року, в якому
ціна проданої квартири визначена як 47
799 гривень, недійсним чи удаваним в
судовому порядку не визнавався, а від
так така ціна є значно меншою, ніж сума
коштів кожного з подружжя, знята ним з
особистого рахунку в день покупки, від
так, виходячи з такої суми кожен міг її
купити окремо. Належних та допустимих
письмових доказів на підтвердження
фактичної ціни покупки суду надано не
було.

Крім того, доказів того, що саме
гроші, зняті з рахунків сторін, пішли на
купівлю квартири, у судовому засіданні
також надано не було.

Доводи представника ОСОБА_2 щодо того,
що спірна квартира була придбана ним
лише через п`ять днів після укладання
шлюбу у зв`язку з чим не може вважатись
майном подружжя також не заслуговують
на увагу, так як законодавець не
конкретизує строк перебування
сторонами у шлюбі для того, щоб
беззаперечно можна було б вважати, що
придбане ними майно є майном подружжя.

Більш того, ОСОБА_1 у судовому
засіданні стверджувала, що до
реєстрації шлюбу сторони три роки
зустрічались, а приблизно рік та 3 місці
до весілля проживали однією сім`єю та
збирали кошти на придбання квартири.

Тому суд, керуючись роз`ясненнями
Постанови Пленуму Верховного суд
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ право
на шлюб, розірвання шлюбу, визнання
його недійсним та поділ майна
подружжя», вважає, що по даній справі
слід застосувати засади рівності
часток подружжя.

Виходячи з вищезазначеного, суд
вважає, що майно, яке придбано за час
шлюбу, а саме: квартира АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає поділу між
ними в рівних частках, так як іншого у
судовому засіданні доведено не було.

Також, на думку суду, не підлягають
задоволенню вимоги за зустрічним
позовом щодо стягнення з відповідачки
7100 доларів, які ніби-то були
перераховані їй позивачем, так як з
відповіді ПАТ «УкрСиббанк» від 17.12.2014
року вбачається, що ОСОБА_1 картковий
рахунок НОМЕР_2 не відкривався.

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності ( спільне
майно). Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що
майно, яке є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. У разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється. Договір про поділ
нерухомого майна, що є у спільній
сумісній власності, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 10 Цивільного процесуального
Кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального, сімейного
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Разом з тим, при вирішенні спору суд
враховує положення ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294
ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67 СК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на ? частину
квартири, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1, яка
складається в цілому з двох житлових
кімнат та підсобних приміщень,
загальною площею 50,9 кв.м., в тому числі
житловою площею 29,2 кв.м.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частки
майна особистою приватною власністю та
стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Куриленко О. М.