Коростенський міськрайонний суд
Житомирської області
вул. Сосновського,38 м. Коростень
Коростенський район Житомирська
провадження №2/279/44/14
Справа № 279/1636/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі головуючого судді Волкової
Н.Я.

з секретарями
Каленською І.О.,Прокопчук І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1.

представників позивача ОСОБА_2,
ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представників відповідача ОСОБА_5,
ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Коростені
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю як чоловіка та
дружини без реєстрації шлюбу, визнання
майна, яке набуто під час проживання
однією сім'єю, спільною власністю
подружжя, визнання права власності на
майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, зазначивши, що 21.01.1984 року
між ними було укладено шлюб, який
розірвано рішенням Жовтневого
районного суду м.Києва від 20.03.1992 року
по справі №2-560/92. Однак протягом 10
років вони продовжували проживати як
чоловік та дружина без реєстрації
шлюбу. В січні 2003 року ними за спільні
кошти було придбано 1/3 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, який було
оформлено на відповідача. В даному
будинку вони проживають і в даний час. З
2004 року в будинку за власні кошти ним
було здійснено ремонт, що істотно
збільшило його вартість. 25.10.2007 року
відповідач уклала договір про поділ
вказаного житлового будинку в натурі
(квартира №2). Крім цього, в 2005 році ним
за власні кошти було виготовлено
торгові контейнери, які встановлено на
торгових місцях №3-321, 2-070, 4-020 ПООС
«Коростенський кооперативний ринок».
Просив встановити факт проживання з
відповідачем однією сім'єю як чоловіка
та дружини без реєстрації шлюбу в
період з квітня 1992 року по грудень 2008
року, визнати 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 та три торгові ларьки
спільною власністю подружжя як майно,
яке набуто під час проживання однією
сім'єю, визнати за ним право власності
на 1/6 частину житлового будинку
АДРЕСА_1 та один торговий ларьок, який
займає торгове місце №3-321 на території
ПООС «Коростенський кооперативний
ринок».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
свої вимоги підтримав з
вищезазначених підстав та просив їх
задовольнити. Пояснив, що у 1984 році
було зареєстровано шлюб з
відповідачем. У 1992 року шлюб вони
розірвали для того, щоб відповідач
могла прописатись в квартирі її батька,
хоча проживала в м.Києві в його
квартирі з його батьками. 18 років тому
він почав торгувати на ринку
м.Коростеня. Власного житла в
м.Коростені не було, доводилось
винаймати житло. Вели спільний з
відповідачем бізнес, в м.Коростені він
проживав три дні на тиждень. Оскільки з
відповідачем спільно займались
бізнесом, то вирішили придбати в
м.Коростень своє житло. Знайшли частину
будинку, придбання якого у 2003 році
оформили договором дарування, щоб
сплачувати менший податок. За будинок
сплатили 2500 доларів США. Будинок був
старий, тому стару будову вони знесли
та збудували нову. При цьому його площа
збільшилась. За будинок сплачували
спільні кошти. У 2004 році вселились в
будинок, в 2008 році замінили підлогу,
шпалери. На ремонті роботи витратили 8000
доларів США. В будинку проживали як
чоловік та дружина, вели спільне
господарство, мали спільний бюджет,
двічі 7-8 років тому їздили відпочивати
в Єгипет. Чотири роки тому дружина
почала виїздити до Києва, просила, щоб
він сплачував за проживання, бо будинок
належить їй, або сплатити його
вартість. На початку 2013 року стала
погрожувати змінити замки, знищити
майно дочки, яке в ньому знаходилось.
Спільне проживання з відповідачем
припинили в грудні 2008 року. З позовом
звернувся лише в березні 2013 року,
оскільки відповідач висунула вимогу
виселитись з будинку. Крім цього, за
власні кошти ним було виготовлено три
металевих контейнери, які встановлено
на торгових місцях Коростенського
ринку. Торгував в них до 14.04.2013 року.
Відповідач висунула вимогу звільнити
квартиру 14.04.2013 року.

Представник позивача ОСОБА_2 позов
підтримала, просила його задовольнити
та пояснила, що розірвання шлюбу між
сторонами було зареєстровано лише в 2007
році, позивач в будинку проживав з 2003
року до 2013 року. Замість придбаного
будинку було збудовано новий за
спільні кошти, його вартість істотно
збільшилась. Позивач займався
підприємницькою діяльністю. Придбав
три контейнери. Після розірвання шлюбу
сторони продовжували проживати разом
як чоловік та дружина, вели спільне
господарство, виховували дітей. В
придбаному будинку з 2003 року проживала
вся сім'я. Ремонт будинку проводився на
кошти і позивача, який займався
підприємницькою діяльністю, від якої
отримував дохід, та працював. Ремонт
будинку проводився на спільні кошти в
період спільного проживання, що
підтверджено представленими стороною
доказами.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала,
пояснила, що в шлюбі з позивачем
перебувала до 1992 року, який розірвала
через неправомірну поведінку позивача.
Позивач в 1995 році зареєструвався як
приватний підприємець, торгував в
м.Коростені 3 роки. Вона зареєструвала
свою підприємницьку діяльність в 2004
році, займалась приватним
підприємництвом, привозила товар,
встановила на ринку контейнери.
Розірвання шлюбу оформила у 2007 році.
Будинок їй було подаровано, кошти за
нього дарувателю вона не сплачувала,
його перебудування та ремонт робила за
власні кошти, отримані від здачі
квартири в м.Києві в оренду, доходу від
підприємницької діяльності. За період
шлюбу ними було виготовлено сім
контейнерів, з яких залишилось три, а
чотири було продано, два з них - без її
згоди. Позивач без її згоди заволодів
товаром. Який знаходився в одному з
контейнерів та гаражі, де знаходились
і документи. З цього приводу вона з
заявою звернулась до правоохоронних
органів. Після 2008 року ремонт в будинку
не проводився. До 2013 року позивач
проживав в ньому як квартирант,
сплачував комунальні послуги. Один з
контейнерів вона здавала йому в
суборенду, бо в них спільні діти. Певний
час вона хворіла і в той період
бізнесом займали позивач та їх дочка,
яка без її згоди продала два
контейнери. Свій дохід позивач вкладав
в ремонт квартири в м.Київ, має два
гаражі, придбав дочці автомобіль.
Спільно відпочивали лише до 2007 року.

Представник відповідача ОСОБА_6
просила в позові відмовити, пояснила,
що стороною позивача не подано доказів,
які б підтверджували факт проживання
сторін як чоловіка та дружини. Сторони
лише спільно займались
підприємницькою діяльністю, однак не
були подружжям: мали окреме майно,
бюджет. Позивач не довів, що мав
прибуток та вкладав його в ремонт майна
відповідача. В спірному приміщені він
проживав як квартирант, його
особистого майна в будинку не було,
харчувались сторони окремо, спільного
побуту та бюджету в них не було. Також
не доведено, що контейнер, який
знаходиться на вказаному ним торговому
місці, був придбаний на підставі
поданих документів та наявний в даний
час.

Третя особа - ОСОБА_7, заперечив проти
задоволення позову та пояснив, що
являється сином сторін, після
розлучення шлюб його батьків був
формальним, свій бізнес, товар,
контейнери та житло вони поділили. В
даний час він являється власником
спірного будинку, який йому подарувала
мати. В будинок він переїхав рік тому, а
до цього в ньому проживав позивач, а
мати лише іноді приїздила. На ринку всі
торгові місця оформлені на
відповідача, однак товар у кожного був
свій. Також мати подарувала йому один
контейнер, що знаходиться на торговому
місці на ринку. З ним та його родиною
позивач не спілкується.

Вислухавши пояснення сторін, третьої
особи, свідків, та проаналізувавши їх в
сукупності з дослідженими в судовому
засіданні матеріалами справи, суд
дійшов висновку про наступне :

Судом встановлено, що між сторонами
виник спір про розподіл майна, яке
відповідач вважає спільною сумісною
власністю подружжя, що набуто під час
проживання без реєстрації шлюбу.
Вказані правовідносини регулюються
положеннями глав 6,7 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (далі:КпШС України) (в
період з 21.01.1984 року по 31.12.2003 року), глав
7,8 Сімейного кодексу України (далі: СК
України) (в період з 01.01.2004 року по
грудень 2008 року), ст.368,370,372 ЦК України.

Відповідно ст.ст.38,44 КпШС України
шлюб може бути розірваний шляхом
розлучення, шлюб вважається припиненим
з моменту реєстрації розлучення в
органах реєстрації актів
громадянського стану.

Шлюб між сторонами, який було укладено
21.04.1984 року, було розірвано рішенням
Жовтневого районного суду м.Києва
30.03.1992 року, реєстрація розірвання
шлюбу була проведена 05.07.2007 року
міським відділом реєстрації актів
цивільного стану Коростенського
міськрайонного управління юстиції
Житомирської області (актовий запис
№158) (свідоцтво про розірвання шлюбу
серії 1-ТП №019211). За таких обставин,
відповідно до положень ст.44 КпШС
України шлюб між сторонами юридично
було припинено 05.07.2007 року.

Враховуючи вказане, вимога про
встановлення факту проживання однією
сім'єю сторін без реєстрації шлюбу в
період з 30.03.1992 року по 05.07.2007 року є
безпідставною, оскільки шлюб між ними
було припинено 05.07.2007 року. Як зазначено
в судовому рішенні про розірвання
шлюбу (справа №2-560/92 Жовтневого райсуду
м.Києва), підставою розірвання шлюбу
між сторонами була неправомірна
поведінка позивача, відсутність між
сторонами подружніх відносин та
матеріальної підтримки сім'ї
позивачем, що було встановлено під час
судового розгляду. Вказані обставини
позивач (відповідач в справі про
розірвання шлюбу) не заперечував, що
дає можливість дійти висновку про те,
що фактично шлюбні відносини між
сторонами були припинені ще до
постановлення судового рішення про
розірвання шлюбу між ними.

Ст.22 КпШС України, ст.60 СК України
презюмує, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.24 КпШС України, майно,
одержане в дар, є власністю кожного з
них. Стаття 25 КпШС України, ст.62 СК
України передбачає можливість
визнання такого майна спільною
сумісною власністю подружжя (істотне
збільшення майна, яке було власністю
одного з подружжя, у своїй цінності
(вартості) внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох).

До складу майна, що підлягає поділу,
може бути включено лише загальне майно
подружжя, наявне на час розгляду
справи. З'ясуванню підлягає обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, джерело і час його
придбання.

Положення ст.74 СК України
застосовуються лише щодо майна,
придбаного після 01.01.2004 року, оскільки
закон, який діяв до цього (КпШС України)
аналогічних положень не містив.

Сторони юридично перебували в шлюбі з
21.01.1984 року по 05.07.2007 року.

Відповідно до представлених сторонами
доказів, в цей період відповідачем в
дар було набуто 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 (договір дарування від
20.01.2003 року №1-142), яка до 25.10.2007 року
перебувала в спільній частковій
власності з ОСОБА_8 ( виділ частки в
натурі було здійснено 25.10.2007 року
(договір про поділ часток житлового
будинку в натурі від 25.10.2007 року)),
земельна ділянка розміром 0,0485 га на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку №485 від
22.07.2004 року. Позивачем було придбано три
металевих контейнери загальною
вартістю 12150,00 гривень (накладна №42 від
10.12.2006 року, довідка №1545 від 25.03.2013 року).

У спірному житловому приміщенні
позивач зареєстрований не був,
відповідач зареєстрована з 01.07.2004 року.
Своє право власності відповідач
зареєструвала 21.01.2003 року. На момент
придбання частини будинку його жила
площа складала 41,6 кв .м., на момент
виділення частки в натурі - 36,7 кв.м..

Позивач заявив вимогу про визнання
майна, яке було отримано відповідачем в
дар, спільною сумісною власністю,
визнання за ним права власності на його
частину та визнання права власності на
один металевий контейнер, який
знаходиться в певному місці.

Свої вимоги обґрунтовував, крім
власних пояснень, показаннями свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, письмовими доказами.

Свідок ОСОБА_9 дала показання про те, що
працює на ринку м.Коростеня, де
торгують і сторони. Вони по-черзі
видавали своїм продавцям товар,
заміняли один-одного, виручку продавці
здавали позивачеві. Як їй відомо, то
сторони до 2008-2009 року проживали разом, а
3-4 роки тому відносини між ними
змінились.

Свідок ОСОБА_10 свідчила, що на ринку
м.Коростеня торгує поряд з позивачем.
Знає про те, що він їздив за товаром,
видавав його продавцям, а ті здавали
йому виручку. Якщо позивач хворів, то
його заміняла відповідач або їх дочка.
Відносини між сторонами були
нормальними. Вдома у сторін вона не
була, однак в неї створилось враження,
що проживають вони спільно.

Свідок ОСОБА_12 показав, що проживає
по-сусідству зі сторонами, сторін
вважав подружжям, бачив, як
перебудовувалась частина будинку,
однак за чий кошт здійснювалось
будівництво йому не відомо.

Вищевказані свідки свідчили про те, що
сторін вони сприймали як подружню пару,
оскільки ті разом здійснювали
підприємницьку діяльність,
інформацією про те, яким чином
сторонами використовувався отриманий
від такої діяльності дохід, чи взагалі
він отримувався, чи була така
діяльність спільною свідки не
володіють.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_11 дали
показання про проведення у 2007 році
ремонтних робіт в спірному будинку.

Свідок ОСОБА_13 свідчив про те, що був
знайомий з позивачем, який
запропонував йому зробити в його
будинку ремонт. Він погодився. З
відповідачем обумовили осяг робіт:
замін підлоги, опалення, сантехники.
Разом з ним працювали його працівники
ОСОБА_14 та ОСОБА_11. Він організував
роботу, проводив розрахунок з
робітниками. Більшість часу з ними була
відповідач. Хто розраховувався з ним та
кому належали кошти, його не цікавило.
Будівельні матеріали закуповував як з
позивачем, так і з відповідачем, іноді і
за свої кошти.

Свідок ОСОБА_14 показав, що робив ремонт
в будинку по вул. Базарній. З
господарями не контактував, оскільки
його роботу оплачував бригадир ОСОБА_13
Хто власник будинку не знав, господарі
спілкувались між собою, про їх особисте
життя йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_11 дав показання про те, що
років 7 тому робив ремонт в будинку.
Бачив сторін під час ремонту на
території домоволодіння, вважав їх
власниками будинку, разом з
відповідачем їздив до м.Київ, де вона
придбала котел. Обсяг робіт визначав
бригадир ОСОБА_13, який потім і проводив
за них розрахунок.

Свідки відповідача - ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17 свідчили про взаємовідносини
сторін у 2006-2007 роках.

Свідок ОСОБА_16 показала, що зі
сторонами знайома з 1995 року, з 2007 року
відмічала дні народження разом з
відповідачем, дружить з нею. Знає про
те, що у сторін був спільний бізнес,
спільні діти. Про те, чи був у них
спільний бюджет - не знає. Відповідач у
2005 році познайомилась з іншим
чоловіком, разом з яким вони відмічали
у 2006 році її ювілей.

Свідок ОСОБА_17 показала, що знає про те,
що сторони до 2005 року були сім'єю. У 2006
році їх сім'я розпалась і з того часу
відповідач проживала з іншим
чоловіком. Їй відомо про те, що
переобладнанням та будівництвом
будинку займалась відповідач.

Свідок ОСОБА_15 свідчила про те, що
спілкувалась зі сторонами до 2006 року.
Вони проживали разом, однак відповідач
ділилась з нею тим, що шлюбних відносин
не підтримують, живуть в окремих
кімнатах, вона самостійно утримувала
сина, що навчався. Відповідач в
Коростені проживала періодично. Від
відповідача їй було відомо про те, що в
неї був інший чоловік, з яким вона
проживала, їздила відпочивати. Хто
власник будинку їй невідомо, однак
будівництвом займалась відповідач, яка
закуповувала та привозила будівельні
матеріали

Проаналізувавши вищевказані пояснення
свідків, суд дійшов висновку про те, що
факт проживання сторін однією сім'єю
після 05.07.2007 року свого підтвердження
не знайшов. Свідки дали показання лише
про те, що сторони разом проживали в
одному будинку, спільно здійснювали
підприємницьку діяльність, однак
підтвердити той факт, що сторони
підтримували саме подружні (а не
сусідські, приятельські, партнерські)
стосунки, вели спільне господарство,
мали спільний бюджет, несли спільні
витрати на утримання родини чи майна
не змогли, тому вимога про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу задоволенню не
підлягає, оскільки спільне знаходження
в одному житловому приміщенні та
спільне ведення господарської
діяльності, навіть наявність спільних
дітей, не є обов'язковою ознакою сім'ї
як союзу чоловіка та жінки, пов'язаного
спільним побутом, взаємними правами та
обов'язками.

Оскільки не знайшов свого
підтвердження факт спільного
проживання сторін як чоловіка та жінки
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
після 05.07.2007 року, то будь-які дії
позивача, навіть при їх підтвердженні
доказами, спрямовані на збільшення
вартості особистої приватної
власності відповідача, правового
значення по даній справі не мають.

В той же час, суд зауважує, що таких
доказів позивачем суду і не було
представлено.

Так, позивачем подано копії товарних
чеків про придбання товарів після
юридичного припинення шлюбу з
відповідачем (після 05.07.2007 року) на суму
6081,05 грн. (а.с.20-21,47-50). Ці чеки
підтверджують придбання будівельних
матеріалів, однак не є доказом того, що
вказані в них товари були придбані на
особисті кошти чи спільні з
відповідачем кошти, використані саме
на переобладнання (ремонт,
реконструкцію) спірного майна, що таке
переобладнання (ремонт, реконструкція)
призвели до значного збільшення його
вартості.

Не подано позивачем і доказів того, що
особисте майно відповідача істотно
збільшилось у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат самого позивача і в період
шлюбу між ними.

Відповідачем не подано належних,
достовірних та допустимих доказів
того, що в той період, коли вартість
особистого майна відповідача
збільшилась, він мав особисті кошти чи
спільні з відповідачем кошти, які було
витрачено на спірне майно, або ніс
трудові затрати на нього.

Так, згідно представлених відповідачем
письмових доказів (а.с.107,113-114)
документальне підтвердження факту
отримання позивачем в період 2003-2008 року
коштів, достатніх для здійснення
вищевказаних витрат, відсутнє. Згідно
наявних в справі доказів в період
2003-2008 років позивачем було отримано
дохід в загальній сумі 3404,29 грн., що
майже в двічі менше, ніж сума витрат в
представлених ним платіжних
документах (а.с.20-21,47-52). Факт реєстрації
особи фізичним підприємцем не доводить
факту отримання нею прибутку та
витрачання такого прибутку на
збільшення вартості майна відповідача.

Позивачем також заявлено вимогу про
визнання спільною власністю трьох
контейнерів, які нібито знаходяться на
території ПООС «Коростенський
кооперативний ринок», та визнання за
ним права власності на один з них. В
обґрунтування вказаної вимоги
позивачем подано копію накладної №47
від 10.12.2006 року (а.51) та довідки №1545 від
25.03.2013 року (а.с.52), однак вказані
документи не свідчать про те, що
вказані в них металеві контейнери,
виготовлені у 2005-2006 роках, наявні в
даний час і що саме ті контейнери
знаходяться на території ПООС
«Коростенський кооперативний ринок».
За таких обставин, вимога в цій частині
необґрунтована, тому задоволенню не
підлягає.

Враховуючи вищевказані обставини,
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, оскільки належними,
достатніми, достовірними та
допустимими доказами не обґрунтовані.

Враховуючи, що позивачем, яким було
заявлено одну вимогу немайнового
характеру та вимоги майнового
характеру на суму 113720 грн., однак
сплачено судовий збір в загальній сумі
2321,80 грн. (частина в сумі 2423,60 грн.
повернута ухвалою від 05.112014 року), то
зайво сплачені 697,40 грн. судового збору
підлягають поверненню позивачеві.

На підставі викладеного ,
керуючись ст. ст. 3,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК
України, ст.22,24,25,38,44 КпШС України,
ст.60,62,74 СК України, ст.368,370,372 ЦК України,
-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
відмовити.

Зайво сплачений судовий збір в сумі 697
(шістсот дев'яносто сім) гривень 40
копійок повернути ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через
Коростенський міськрайонний суд в
10-денний строк з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, а в разі подання
апеляційної скарги - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо
рішення не було скасовано .

Суддя: Копія згідно оригіналу : суддя :
підпис :