суд Київської області
Справа № 376/1866/14-ц
Провадження № 2/376/854/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"12" грудня 2014 р.
Сквирський районний суд Київської
області в складі: головуючого судді -
Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань
- Галюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Сквира Київської області
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа без самостійних вимог :
Сквирський районний сектор УДМС
України в Київській області про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням
та зняття з реєстраційного обліку, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з вказаною
позовною заявою. В обґрунтування
позовних вимог позивач посилаючись на
вимоги ст.ст. 317,319,321,386,391 ЦК України та
вимоги ст.ст. 72,150 ЖК України просить
визнати ОСОБА_3 таким, що втратив
право на користування житловою
квартирою за АДРЕСА_1, зазначаючи при
цьому, що на підставі договору
дарування квартири від 18.07.2014 року,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Білоцерківської міської
державної нотаріальної Київської
області, вона являється власником
квартири АДРЕСА_1. Зазначена житлова
квартира складається із трьох житлових
кімнат та має загальну житлову площу
78,20 кв.м., житловою площею 37.10 кв.м. В
даній житловій квартирі зареєстрована,
вона, її чоловік та звідний брат
чоловіка ОСОБА_3, який в спірній
житловій квартирі не проживає, не
сплачує за комунальні послуги, не несе
будь-яких зобов'язань, щодо утримання
квартири. Реєстрація відповідача у
спірній житловій квартирі впливає на
розмір оплати комунальних послуг,
порушує права власника, щодо володіння,
користування та розпорядження
належною їй житловою квартирою.

Представник позивач у судовому
засіданні позов підтримав повністю,
посилаючись на наведені вище обставини
та просив ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні позов не визнали в
повному обсязі посилаючись на те, що
раніше спірна житлова квартира на
праві приватної власності належала
його покійній матері, яка 20.05.2010 року в
нотаріально посвідченій заяві надала
письмову згоду на його реєстрацію у
спірній квартирі. Після смерті матері
квартиру в нотаріальному порядку
успадкував його брат ОСОБА_4, який в
подальшому подарував її своїй дружині
ОСОБА_2, яка чинить йому перешкоди у
користуванні спірною квартирою, а саме
без його відома змінила замки на
вхідних дверях та не допускає до
квартири. На даний час він проживає у
квартирі, яка належить його дружині та
власного житла не має.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60
ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені
правила звільнення сторони від
доказування та розподілу обов'язків по
доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із
ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд, приходить до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню,
з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є
одноосібним власником житлової
квартири за АДРЕСА_1, що стверджується
витягом з державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
право власності, згідно якого ОСОБА_2
набула права власності на спірну
житлову квартиру на підставі договору
дарування від 18.07.2014 року, яке міститься
в матеріалах справи.

У спірній житловій квартирі з 13.05.2010
року зареєстрований відповідач ОСОБА_3

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналася 17.07.97 року
відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів N
2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належить права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місце знаходження майна.

Таким чином, зміст права власності
становлять три складові право
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Володіння
майном - це юридично закріплена
можливість фактично мати майно,
впливати на нього в будь-який момент,
здійснювати щодо такого майна свою
волю. Право користування полягає в
юридично закріпленій можливості
власника використовувати корисні
якості майна для себе, мати з цього
певний зиск та вигоду. Право
розпорядження - це можливість власника
установлювати, змінювати та припиняти
юридичне існування майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Він має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Усупереч викладеним вище нормам у суді
був доведений той факт, що позивач
дійсно не може в повній мірі
реалізувати своє право власності щодо
житлової квартири АДРЕСА_1, що належить
їй на праві приватної власності, щодо
користування та розпорядження то суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування спірною житловою
квартирою підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Вирішуючи питання стосовно
зняття відповідача з
реєстраційного обліку у органі
МВС України, до повноважень якого
входять питання громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб, компетенція якого
територіально поширюється на
адресу вказаної квартири, суд
зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 6
ч.1 ст.3 Закону України „ Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні", реєстрація -
внесення інформації до Єдиного
державного демографічного реєстру та
до паспортного документа про місце

проживання або місце перебування
особи із зазначенням адреси житла;

Згідно ст. 7 цього ж
Закону встановлено, що зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі заяви особи
або її законного представника,
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
про виселення, про визнання особи
безвісно відсутньою або оголошення її
померлою.

Таким чином, виходячи
із змісту зазначених норм закону,
рішення суду про визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням, відповідно є
підставою дня зняття особи з
реєстрації, тому додатково
зобов'язувати реєстраційні органи
вчинити ці дії не має потреби.

Враховуючи те, що
відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», рішення
суду у справах даної категорії є
безпосередньою підставою зняття з
реєстрації особи, яка втратила право
користування житловим приміщенням,
реєстраційний орган не вправі
відмовити в знятті з реєстрації такої
особи з посиланням на те, що суд не
зобов'язав його вчинити цю дію. Тобто,
реєстраційний орган не наділений
правом аналізувати рішення суду з
точки зору його законності та
обґрунтованості, тому у
задоволенні вищевказаної частини
вимог слід відмовити.

Керуючись ст. 41 Конституції
України, ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ст.ст. 10,61,79,84, 88,
131,212-215,218, ЦПК України, ст.ст. 16, 316,317,319,321,
379,382,383,386 ЦК України, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив
право на користування житловою
квартирою за АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Сквирський районний суд Київської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. М. Клочко