Провадження № 2-4918/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди батька, мотивуючи свої
вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з
відповідачем з 11.05.2012 року по 19.11.2013
року. Від шлюбу сторони мають малолітню
дитину - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після розірвання шлюбу дочка проживає
з нею та знаходиться на її утриманні.
Відповідач матеріальну допомогу на
утримання дитини не надає, участь у
вихованні дитини не приймає. На даний
час позивачка має намір відвідати свою
матір ОСОБА_4, яка проживає у Російській
Федерації. Але відповідач безпідставно
не надає свою згоду на виїзд дитини за
кордон, при цьому жодних вагомих
аргументів, що пояснювали б та
обґрунтовували його відмову, не
наводить. На підставі викладеного
позивачка вимушена звернутися до суду
з даним позовом, просить надати дозвіл
на тимчасові виїзди за кордон
малолітньої ОСОБА_3 без згоди батька
ОСОБА_2 до досягнення дитиною
повноліття.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 повністю підтримала свої
позовні вимоги, просила їх
задовольнити у повному обсязі.
Зазначила, що її мати, з якою вона не
бачилась 25 років, на даний час хворіє, а
тому вона хоче її провідати. Наміру
залишатися з дитиною у Російській
Федерації не має. Дозвіл на виїзд
дитини їй необхідно лише для виїзду до
Російської Федерації, до інших держав
вона поки що не має наміру виїзджати.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав.
Пояснив, що він вже тривалий час не
бачив дитину, оскільки позивачка
приховує її та дочки дійсне місце
проживання. Він бажає зустрічатися з
дитиною, брати участь у її вихованні та
утриманні, але не має можливості це
зробити. Також зазначив, що позивачка
не зверталася до нього з проханням
надати дозвіл на виїзд з дитиною за
кордон. При відповідному зверненні він
не заперечує надати такий дозвіл, але
на конкретний період та у конкретну
державу. Крім того, пояснив, що він
категорично заперечує проти виїзду
дитини до Російської Федерації,
оскільки на даний час з боку Російської
Федерації вчиняється відкрита воєнна
агресія щодо України та її населення, а
тому виїзд до вказаної держави може
лише нашкодити дитині. На підставі
викладеного відповідач просив у
задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, повністю підтримав пояснення
відповідача, а також зазначив, що
позивачкою не надано належних доказів
того, що виїзд дитини до Російської
Федерації позитивно вплине на розвиток
дитини, а також не вказала часовий
проміжок та державу прямування, що
суперечить діючому законодавству. На
підставі викладеного представник
відповідача просив у задоволенні
позову відмовити повністю.

Вислухавши пояснення позивачки,
відповідача, його представника,
вивчивши письмові матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по
справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі в період з 11.05.2012
року по 19.11.2013 року, що підтверджується
рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 19.11.2013 року про розірвання
шлюбу (а.с.9).

Від шлюбу сторони мають малолітню
дитину - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с.7).

Як встановлено судом, з часу
розлучення малолітня дочка після
розлучення постійно проживає з
позивачкою, яка піклується про неї,
повністю матеріально та морально
утримує, доглядає за нею, займається її
вихованням.

Відповідач після розірвання
шлюбу належної уваги дитині не
приділяє, матеріальну допомогу не
надає.

В заперечення щодо ненадання
дитині матеріальної допомогу та
відсутність уваги до дитини відповідач
вказує про те, що позивачка тривалий
час приховує від нього адресу
проживання її та дитини, він не мав
можливості їх розшукати, а тому не міг
зустрітися з дитиною та надати
матеріальну допомогу. Після того, як
він дізнався у суді адресу позивачки,
він буде піклуватися про дитину,
зустрічатися з нею, надавати
матеріальну допомогу.

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
та в їхньому супроводі або в супроводі
осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадянами України" за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина за
кордон може бути дозволено на підставі
рішення суду.

Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою КМ України №57 від 27.01.1995
року, про те, що виїзд громадян України,
які не досягли 16-річного віку,
здійснюється без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків у
разі пред'явлення рішення суду про
надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затвердженими постановою КМ України
№231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема,
що виїзд неповнолітніх громадян
України за межі території України
здійснюється за одним із таких
документів: паспорт громадянина
України для виїзду за кордон, виданий
дітям громадянам України згідно з цими
правилами; проїзний документ дитини,
виданий відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що
оформлення паспорта/проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Проте, діючим законодавством
передбачено можливість ухвалення
судом рішення на виїзд, а не на постійні
виїзди без згоди батька, не
позбавленого батьківських прав, такі
поїздки можуть мати разовий характер з
певним часовим проміжком перебування у
відповідній державі.

Позивачка ОСОБА_1, звертаючись до суду
із вимогами до відповідача, просить
надати дозвіл на виїзд за межі України
малолітній дитині без згоди батька до
досягнення дитиною повноліття. При
цьому в своїх поясненнях позивачка
зазначає про те, що дозвіл їй необхідно
для виїзду до Російської Федерації, де
проживає її хвора мати.

Той факт, що у Російській
Федерації проживає мати позивачки, яка
на даний час хворіє, знайшов своє
підтвердження у судовому засіданні і
був підтверджений належними доказами,
зокрема, свідоцтвом про народження
позивачки, свідоцтвом про укладення
шлюбу її матері, медичною довідкою,
копією паспорту матері позивачки.

Але ж при цьому позивачкою при
розгляді справи не наведено правові
підстави надання дозволу на виїзд
дитини за кордон без згоди батька, не
позбавленого батьківських прав, аж до
досягнення дитиною повноліття.

Крім того, позивачка не довела
дійсного наміру на тимчасовий виїзд
дитини за кордон, не надала жодного
доказу, який би підтверджував саме
необхідність виїзду дитини за кордон.

Посилання позивачки, в
обґрунтування своїх позовних вимог, на
те, що відповідач безпідставно
відмовляється надати їй дозвіл на
виїзд дитини за кордон, не знайшли
свого підтвердження при розгляді
справи, а тому суд вважає їх
безпідставними та недоведеними.

Окрім того, чинним законодавством
передбачено можливість вирішувати
питання про надання дозволу саме на
конкретний виїзд дитини за кордон без
згоди батька (одноразовий), з
визначенням його початку і закінчення.
Інше розуміння змісту нормативних
актів та допустимість неодноразовиї
виїздів дитини за кордон без згоди
батька на підставі одного рішення суду
є грубим порушенням права одного з
батьків на спілкування з дитиною та на
участь у її вихованні.

Тобто, надання за рішенням суду дозволу
на майбутнє на постійні виїзди дитини
за кордон до досягнення нею повноліття
та без згоди одного з батьків,
суперечить вищевказаним нормам
матеріального права, змісту положень
ст.. 141, 157 Сімейного Кодексу України, які
визначають рівність прав і обов"язків
батьків відносно виховання дитини.

Так, зокрема, стаття 141 Сімейного
кодексу України передбачає рівність
прав і обов"язків батьків відносно
дитини.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вимог діючого
законодавства та викладених вище
обставин, суд приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1, оскільки нею не
було надано належних доказів того, що
виїзд дитини за межі України якимось
чином позитивно вплине на її розвиток,
стан здоров"я, а також не було вказано
проміжок часу, на який вона просить
надати дозвіл, а також державу, до якої
вона має намір виїхати разом з дитиною.
А тому у задоволенні позову повинно
бути відмовлено повністю.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України,
ст. 141, 150, 157, 180 Сімейного Кодексу
України, ст. 313 ЦК України, Законом
України "Про порядок виїзду з України і
вїзду в Україну громадян України",
Правилами перетинання державного
кордону громадянами України,
затвердженими постановою КМ України №
57 від 27.01.1995 року, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на
виїзд дитини за кордон без згоди батька
- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: