Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Кафідової О.В., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя
особа: Перша дніпропетровська державна
нотаріальна контора, приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 про
визнання угоди та доручення
недійсними, за касаційною скаргою
ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 30
липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2005 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом про визнання угоди
недійсною. У листопаді 2007 року ОСОБА_6
та ОСОБА_7 уточнили позовні вимоги та
просили визнати недійсною довіреність
від імені ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на ім'я
ОСОБА_8 від 12 листопада 2001 року,
посвідчену приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу, та визнати
недійсним укладений на підставі цієї
довіреності договір дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 26
березня 2014 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 липня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано і ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Судами встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності,
виданого 23 липня 2001 року Державним
підприємством «Придніпровська
залізниця», квартира АДРЕСА_1 належала
на праві власності ОСОБА_6 та членам її
сім'ї: чоловіку ОСОБА_12 та сину ОСОБА_7

12 листопада 2001 року ОСОБА_6, ОСОБА_12 та
ОСОБА_7 на підставі відповідної
довіреності, посвідченої приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу
ОСОБА_10, уповноважили ОСОБА_8 отримати
довідку-характеристику в КП
«Дніпропетровське міське бюро
технічної інвентаризації», продати,
подарувати або обміняти за ціною та на
умовах за його розсудом належну їм на
праві власності квартиру АДРЕСА_1.

На звороті довіреності вказано, що у
зв'язку з хворобою ОСОБА_6, ОСОБА_12 та
ОСОБА_7 та на їх прохання дане доручення
було посвідчене на дому за адресою
вищевказаної квартири.

11 грудня 2001 року ОСОБА_8 від імені
ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_7
подарував спірну квартиру
ОСОБА_9, договір посвідчено приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_10

Згідно з довідкою КП «ДМБТІ» № 3482 від 18
червня 2002 року квартира АДРЕСА_1
зареєстрована в КП «ДМБТІ» на ім'я
ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер.

Звертаючись до суду з позовними
вимогами про визнання довіреності
від 12 листопада 2001 року недійсною,
позивачі вказували на те, що при
укладенні цієї довіреності вони мали
намір надати ОСОБА_8 повноваження на
дії, пов'язані з отриманням та
підготовкою усіх необхідних
документів для укладення договору
купівлі-продажу належної їм квартири, а
не на розпорядження цією квартирою,
зокрема, на дарування квартири
незнайомій особі, а тому відповідно до
ст. 56 ЦК УРСР 1963 року просили
задовольнити ці вимоги. Щодо договору
дарування від 11 грудня 2001 року, то
позивачі просили визнати його
недійсним на підставі ст. 57 ЦК УРСР 1963
року, оскільки угода була укладена
внаслідок зловмисної домовленості
ОСОБА_8, який діяв від їх імені, та
ОСОБА_9

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання довіреності недійсною, суд
першої інстанції на підставі
встановлених обставин справи дійшов
висновку, що надана позивачами
довіреність укладена ними внаслідок
помилки щодо дійсних повноважень, які
вони хотіли передати ОСОБА_8 на
розпорядження квартирою, що вплинуло
на їхнє волевиявлення, якби вони
правильно розуміли дійсний зміст
наданих повноважень, вони б не уклали
спірну довіреність. Також суд, вказуючи
на те, що між позивачами та
відповідачами відсутні будь-які
родинні або дружні відносини, у той час
як ОСОБА_8 та ОСОБА_9 знайомі вже
тривалий час, та те, що нотаріус ОСОБА_10,
допитаний у судовому засіданні,
впевнено вказав на ОСОБА_9 як на особу,
яка зверталася до нього з приводу
оформлення довіреності, прийшов до
висновку, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була
зловмисна змова щодо безоплатної
передачі у дар належної позивачем
квартири, а тому визнав оспорюваний
договір дарування недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що підстави, передбачені ст. 48 ЦК
УРСР 1963 року, для визнання довіреності
від 12 листопада 2001 року недійсною,
відсутні, оскільки за формою і за
змістом ця довіреність відповідає
вимогам закону. Також апеляційний суд
не погодився з висновком місцевого
суду про визнання договору дарування
недійсним з тих підстав, що угода
укладена внаслідок помилки з боку
позивачів та зловмисної домовленості
відповідачів, оскільки цей договір
було укладено відповідачем ОСОБА_8 на
підставі довіреності від 12 листопада
2001 року в межах наданих йому
повноважень.

З таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

У ст. 386 ЦК УРСР 1963 року вказано, що за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується виконати від
імені й за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до ст. 56 ЦК УРСР 1963 року
угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

За договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму
(ст. 224 ЦК УРСР 1963 року).

За договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність (ст. 243 ЦК УРСР 1963
року).

Згідно зі ст. 57 ЦК УРСР 1963 року угода,
укладена внаслідок обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною, а
також угода, яку громадянин був
змушений укласти на вкрай невигідних
для себе умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Таким чином, встановивши обставини
щодо неправильного сприйняття
позивачами фактичних обставин
оспорюваної угоди, що вплинуло на їх
волевиявлення, відсутність їх
волевиявлення під час надання
повноважень повіреному на укладення
договору дарування квартири, яка є їх
єдиним житлом, та наявність зловмисної
угоди відповідачів на позбавлення
позивачів їх власності, суд першої
інстанції дійшов до правильного по
суті й обґрунтованого висновку про
відсутність у позивачів вільного
волевиявлення на укладення
оспорюваних правочинів і якби не
помилка у правовій природі цих
правочинів та їх правових наслідках, то
вони не були б укладені, що є підставою
для визнання їх недійсними на підставі
статей 56, 57 ЦК УРСР 1963 року.

Такий висновок суду першої інстанції
узгоджується з матеріалами справи та
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права.

Апеляційний суд, не зважаючи на
вищевказані обставини та вимоги
закону, у своєму рішенні не навів
переконливих висновків про
відсутність помилки - неправильного
сприйняття позивачами фактичних
обставин правочинів, не вказав
обставин, які ним були досліджені та
якими спростовано встановлені
місцевим судом обставини, тому дійшов
до помилкового висновку про
безпідставність позовних вимог та
відсутність правових підстав для їх
задоволення.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції
ухвалив законне і обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
а тому відповідно до ст. 339 ЦПК України
рішення апеляційного суду необхідно
скасувати, а рішення суду першої
інстанції - залишити в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 липня
2014 року скасувати.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 26 березня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. СитнікСудді: О.В.
Кафідова Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О.
Писана