У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів:
Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг», первинної
профспілки трудящих металургійної і
гірничодобувної промисловості України
публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 12 лютого 2014 року,
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, просила
стягнути з публічного акціонерного
товариства «Арселор Міттал Кривий Ріг»
(далі - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»)
майнову шкоду у розмірі 121 048 грн 48 коп, а
також моральну шкоду - 499 999 грн.

Позовні вимог обґрунтовано тим, що
внаслідок неналежного виконання
вихователями дитячого оздоровчого
табору «Парус» ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
своїх посадових обов'язків, 22 червня 2002
року малолітній ОСОБА_8 завдав їй
середньої тяжкості тілесних ушкоджень,
а саме: травмував нігтьову фалангу
другого пальця лівої кисті, що призвело
до травматичної ампутації.

Оскільки вказаний дитячий оздоровчий
табір перебував у віданні
Криворізького державного
гірничо-металургійного комбінату
«Криворіжсталь», правонаступником
якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»,
то завдана їй майнова та моральна шкода
підлягає стягненню з останнього.

Під час розгляду справи до участі у
справі в якості співвідповідача
залучено первинну організацію
профспілки трудящих металургійної і
гірничодобувної промисловості України
ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 12 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 10 квітня 2014 року, в позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати оскаржувані судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судові рішення судів першої та
апеляційної інстанції мають
відповідати вимогам ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК
України.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 22 червня 2002 року
ОСОБА_3 у дитячому оздоровчому таборі
«Парус» отримала травму, що призвело до
травматичної ампутації фаланги пальця.

Постановою Саксаганського РВ
Криворізького ГУ МВС України в
Дніпропетровській області від 7 серпня
2002 року на підставі п. 5 ст. 6 КПК України
відмовлено у порушенні кримінальної
справи щодо малолітнього ОСОБА_8 за
фактом необережного заподіяння ним
середньої тяжкості тілесних ушкоджень
ОСОБА_3.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, із висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивач не довела своїх
позовних вимог, оскільки не надала
належних доказів на їх підтвердження.

Із висновками судів погодитись не
можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3
зазначала, що через неналежне
виконання працівниками відповідача
своїх посадових обов'язків, малолітній
ОСОБА_8 завдав їй середньої тяжкості
тілесні ушкодження, що є підставою для
відшкодування роботодавцем цих
працівників майнової та моральної
шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 440 ЦК
Української РСР, чинного на час
виникнення спірних правовідносин,
шкода, заподіяна особі або майну
громадянина, а також шкода, заподіяна
організації, підлягає відшкодуванню
особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі, за винятком випадків,
передбачених законодавством Союзу РСР.
Той, хто заподіяв шкоду, звільняється
від її відшкодування, якщо доведе, що
шкоду заподіяно не з його вини.

Згідно із ст. 441 ЦК Української РСР
організація повинна відшкодувати
шкоду, заподіяну з вини її працівників
під час виконання ними своїх трудових
(службових) обов'язків.

Таким чином, цивільне законодавство в
деліктних зобов'язаннях передбачає
презумпцію вини; якщо в процесі
розгляду справи зазначена презумпція
не спростована, то вона є юридичною
підставою для висновку про наявність
вини заподіювача шкоди.

Виходячи із визначених цивільним
процесуальним законом принципів
змагальності й диспозитивності
цивільного процесу, саме на
відповідача покладено обов'язок
доведення відсутності вини в діях його
працівників під час виконання ними
своїх трудових (службових) обов'язків у
завданні шкоди позивачу.

За таких обставин, не можна погодитись
із висновками судів про покладення на
позивача обов'язку доведення вини
відповідача у завданні їй шкоди.

Не можна погодитись і з висновком суду
першої інстанції про те, що позивачем
не наведено розрахунків сум
відшкодування майнової та моральної
шкоди, що також є підставою відмови в
позові.

При вирішенні питання про відкриття
провадження у справі поза увагою суду
першої інстанції залишилися положення
ст. ст. 119, 120 ЦПК України. Якщо порушення
правил ст. ст. 119, 120 ЦПК України виявлені
при розгляді справи, вони усуваються в
ході судового розгляду або настають
наслідки, передбачені п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК.

Передчасними є висновки апеляційного
суду про відмову в позові у зв'язку з
необґрунтованістю. Крім того,
апеляційний суд неправильно
застосував до спірних правовідносин
ст. ст. 1172, 1205 ЦК України.

Як убачається із постанови про відмову
в порушенні кримінальної справи щодо
посадових осіб оздоровчого табору
«Парус» від 16 липня 2003 року, в їх діях
вбачається склад дисциплінарного
проступку, що виражається у
послабленні контролю за дотриманням
трудової дисципліни підлеглими
працівниками (а.с. 6-7).

У порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК
України суди не встановили обставини
справи, безпідставно поклали обов'язок
доказування лише на позивача, не дали
належної оцінки наданим сторонами
доказам та дійшли передчасного
висновку про відмову в позові.

Крім того, суди не мотивували належним
чином ухвалених судових рішень; суд
першої інстанції не зазначив, на
підставі якої норми матеріального
права вирішив спір, а апеляційний суд
застосував закон, який не поширюється
на правовідносини між сторонами.

З огляду на допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права, ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу віл 12 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10 квітня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:

В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.О. Савченко