Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, Департамента земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації, треті особи: комунальне
підприємство «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна», ОСОБА_7, про визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю, скасування
державної реєстрації, усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою, поділ в натурі жилого будинку
та заборон вчиняти дії за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 3 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 26 червня 2014 року,

встановила:

У квітні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, який в ході судового
розгляду змінювала та уточнювала, до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Департамента
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації, треті особи:
комунальне підприємство «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_7, про
визнання недійсним державного акта на
право власності на землю, скасування
державної реєстрації, усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою, поділ в натурі жилого будинку
та заборон вчиняти дії.

Позов мотивувала тим, що вона набула
право власності на 1/3 частину будинку
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право власності на спадщину, виданого 15
січня 1994 року. Інші дві частки будинку
належали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Після смерті
ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_1, її частку успадкувала
ОСОБА_4, ОСОБА_7 у свою чергу 16 січня 2008
року подарувала належну їй частку
будинку ОСОБА_6 Зазначала, що з часу
набуття права власності на частину
будинку у неї виникають конфлікти з
іншими співвласниками будинку щодо
порядку користування будинком та
земельною ділянкою.

Ураховуючи викладене, просила визнати
недійсним державний акт про право
власності на земельну ділянку, виданий
21 жовтня 2004 року ОСОБА_4, визнати
недійсним проект землеустрою щодо
передачі у власність земельної ділянки
ОСОБА_5, розділити в натурі жилий
будинок АДРЕСА_1 між співвласниками по
1/3 частині.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 3 лютого

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

26 червня 2014 року, позов задоволено
частково.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку 0,0523
га, що знаходиться на АДРЕСА_2, на
підставі рішення Київської міської
ради від 25 вересня 2003 року для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд та скасовано
реєстрацію акта у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі від 21 жовтня 2004
року. У задоволенні решти вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення в частині відмови в
задоволенні позову про поділ в натурі
жилого будинку, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

У іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому не перевіряються
судом касаційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволені позову про поділ жилого
будинку в натурі, суд першої інстанції,
з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що в
2001 році судом затверджено мирову
угоду, а тому визначення іншого
варіанту поділу вказаного будинку є
неможливим.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.ст. 364, 367 ЦК України
кожен із співвласників має право на
виділ його частки майна, що є у спільній
частковій власності, в натурі або його
поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК
України.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів
суди повинні виходити з положень ст. ст.
183, 367 ЦК України, відповідно до яких
виділ частки в натурі (поділ будинку)
може мати місце за наявності технічної
можливості виділення кожній із сторін
відокремленої частини будинку із
самостійним виходом (квартири), яка
відповідає розміру їх часток у
приватній власності або наявності
технічної можливості переобладнання
будинку в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання або
перепланування будинку, він
провадиться за наявності на це дозволу
компетентного органу (ст. 152 ЖК України).

Установлено, що згідно свідоцтва про
право на спадщину за законом від 15
січня 1994 року позивач ОСОБА_3 є
власником 1/3 частину будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 16
січня 2008 року

ОСОБА_6 прийняв в дар належну на праві
приватної власності

ОСОБА_7 1/3 частину житлового будинку
АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 12 травня 2004
року ОСОБА_4, яка є спадкоємцем за
заповітом ОСОБА_8, набула право
власності на 1/3 частину спірного
будинку.

Співвласникам, як і кожному окремому
власнику речі, належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном, що
належить їм на праві спільної
часткової власності.

Ухвалою Харківського районного суду м.
Києва від 6 травня 2001 року затверджено
мирову угоду, укладену між ОСОБА_7 та
попередніми власниками ОСОБА_3, ОСОБА_8
про порядок користування жилим
будинком, нежилими приміщеннями,
надвірними будівлями і спорудами
будинку АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов до нових власників,
ОСОБА_3 просила виділити в натурі
належну їй частку у спірному будинку.

Відмову в задоволенні позову про поділ
у натурі житлового будинку суди
мотивували наявністю мирової угоди від
6 травня 2001 року, якою визначений
порядок користування спірним будинком.

Проте, суд не врахував роз'яснень, які
містяться в п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 4 жовтня
1991 року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», згідно яких спори про виділ
частки з будинку (поділ будинку) та
визначення порядку користування жилим
будинком стосуються окремих
правовідносин сторін є різними за
своїм характером, і регулюються
різними правовими нормами, які
передбачають різні правові наслідки
вирішення таких спорів.

Залишив поза увагою, що право володіння
за своєю суттю означає можливість
власника мати майно у своєму
безпосередньому віданні, а право
користування - можливість власника
щодо використання майна та вилучення з
нього корисних власностей.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суди, вирішуючи спір сторін
про розподіл будинку, на вказане уваги
не звернули, зазначених норм та
роз'яснень не врахували та не надали
належної оцінки правовідносинам, що
виникли між сторонами.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами, як першої, так і
апеляційної інстанцій, фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до неправильного
вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені в справі
судові рішення в частині поділу в
натурі жилого будинку не можуть
вважатися законними і обґрунтованими,
у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК
України їх слід скасувати з передачею
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 3 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 26 червня
2014 року в частині позовних вимог про
поділ в натурі жилого будинку
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
І.М. Фаловська