Справа № 374/408/13-ц Головуючий у І
інстанції Потапенко А.В.Провадження №
22-ц/780/7003/14 Доповідач у 2 інстанції
АнтоненкоКатегорія 58 23.12.2014
РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Касьяненко Л.І., Гуля В.В.,

за участю секретаря - Ромашини І.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2
на рішення Ржищівського міського суду
Київської області від 05 листопада 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Ржищівська міська
рада Київської області про відновлення
меж земельної ділянки та відшкодування
маральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, у
точнивши який у ході розгляду справи,
посилалась на те, що відповідно до
рішення XVII сесії ХХІ скликання
Ржищівської селищної ради № 9 від 25
листопада 1993 року їй надано у приватну
власність земельну ділянку для ведення
особистого селянського господарства
площею 0,1510 га по АДРЕСА_1. ОСОБА_1, якому
рішенням XVII сесії ХХІ скликання
Ржищівської селищної ради № 9 від 25
листопада 1993 року було передано
земельну ділянку, площею 0,1586 га по
АДРЕСА_1, з різних підстав оскаржував
право власності ОСОБА_2 на її земельну
ділянку. Навесні 2013 року ОСОБА_1
фактично здійснив захоплення її
земельної ділянки, встановивши паркан,
яким перекрив прохід до земельної
ділянки, знищив (спиляв) три дерева:
абрикоси, сливи, вишні і яблуні, 22 кущі
малини, розібрав і склав на купу
дерев'яний сарай, розміром 2 х 2 м. ОСОБА_1
не має землевпорядної документації на
земельну ділянку, якою він
користується, ні державного акта на
право власності, тим більше він не має
жодних прав на земельну ділянку ОСОБА_2
Актом комісії Ржищівської міської ради
від 5 липня 2013 р. встановлено, що ОСОБА_1
безпідставно не допускає ОСОБА_2 на
земельну ділянку, яку вона обробляла на
протязі багатьох років, маючи на це
законні підстави. Крім того, ОСОБА_1
вирубав плодові дерева та зрізав
плодові кущі, які були насаджені на
земельній ділянці ОСОБА_2 Позивач
ОСОБА_2 має перешкоди в реєстрації
права власності на свою земельну
ділянку, оскільки ОСОБА_1 не допускає її
до земельної ділянки, та фактично її
захопив. Відповідач ОСОБА_1 своїми
словами та діями завдав ОСОБА_2
моральної шкоди, яка полягає в
наступному. Відповідач порушив
гарантовані Конституцією та законами
України права позивача, у зв'язку з
порушенням яких, позивачу ОСОБА_2
спричинено моральну шкоду, яка полягає:
у моральних переживаннях, викликаних
хвилюваннями за позбавлення її
можливості обробляти свою земельну
ділянку та заготовляти продукти на
зиму, а також у зв'язку із зрізаними
плодовими деревами, кущами та
розібраним сараєм; порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
постійну втому та брак відпочинку;
порушенні стосунків з оточуючими
людьми у зв'язку із постійним нервовим
напруженням, що супроводжується
загостренням хронічних хвороб;
душевній депресії; втомі, через
позбавлення можливості нормального
відпочинку; нервозності, нервовому
виснаженні, схильності до конфліктних
ситуацій через роздратування зухвалою
поведінкою відповідача; послабленні
самоконтролю тощо. Розмір моральної
шкоди позивач визначила у сумі 22 тис.
грн., виходячи з розрахунку: в
середньому 3 666 грн. за місяць моральних
страждань та в середньому 122 грн. за
день моральних страждань (за період з
березня 2013 року по даний час).
Посилаючись на наведені обставини та
положення ст. ст. 90, 91, 152, 158 ЗК України,
ст. ст. 23, 391 ЦК України, позивач просила
суд: усунути їй перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
площею 0, 1510 га по АДРЕСА_1 шляхом
відновлення меж земельної ділянки
ОСОБА_2 відповідно до технічної
документації із землеустрою за
координатами кутів зовнішніх меж
землекористування; зобов'язати
відповідача ОСОБА_1 прибрати паркан із
земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 та
не чинити їй (позивачу) будь-яких
перешкод у користуванні цією земельною
ділянкою, зокрема, не чинити перешкод
щодо проходу на земельну ділянку, не
встановлювати огорожі, не перешкоджати
обробітку земельної ділянки, не
знищувати насадження; стягнути з
відповідача на її користь 22 тис. грн. на
відшкодування моральної шкоди; судові
витрати, в тому числі витрати на
правову допомогу із розрахунку 450 грн
за годину участі представника позивача
адвоката ОСОБА_3 у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під час
ознайомлення із матеріалами справи в
суді, у межах визначених ст. 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», - покласти на відповідача.

Рішенням Ржищівського міського суду
Київської області від 05 листопада 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000
(три тисячі) гривень на відшкодування
моральної шкоди та 57 гривень 35 копійок
на відшкодування судового збору. У
задоволенні решти позовних вимог
відмоалено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
задоволенню.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
відхиленню.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що
рішенням Апеляційного суду Київської
області від 14 вересня 2011 року,
яке набрало законної сили, позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним державний акт, серії
Р2 № 389119, виданий 16 вересня 2003 року
ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1502
га по АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 740.
Рішенням Ржищівського міського суду
Київської області від 24 жовтня 2012 р.,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 16 січня 2013 року, в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Ржищівської
міської ради, ОСОБА_2, третя особа -
Ржищівський міський відділ земельних
ресурсів, про визнання незаконним та
скасування рішення, усунення перешкод
у здійсненні права власності земельною
ділянкою, - відмовлено.Наведеними вище
судовими рішеннями у цивільних справах
№2-23/11(№22ц-3372/2011) та №2-65/12(№22-ц/780/209/13), у
яких брали участь ті самі особи - ОСОБА_2
та ОСОБА_1, і що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК
України не підлягає доказуванню,
встановлені наступні обставини. 29
травня 1991 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був
укладений договір купівлі-продажу
будинку, відповідно до якого ОСОБА_1
придбав індивідуальний житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1. У п. 1
вказаного договору зазначено, що
будинок розташований на присадибній
ділянці розміром 1 500 кв.м., виділеній із
земель держфонду. Рішенням виконкому
Ржищівської селищної ради від 12 липня
1991 р. №43 ОСОБА_2 надано у постійне
користування земельну ділянку площею 0,
15 га, розташовану у АДРЕСА_1 для ведення
городництва. Рішенням виконкому
Ржищівської селищної ради Київської
області від 25 листопада 1993 р. №9 ОСОБА_2
надано у приватну власність земельну
ділянку площею 0, 1510 га, розташовану по
АДРЕСА_1, для ведення особистого
підсобного господарства, з яких: орних -
0, 1010 га, саду - 0,0500 га. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 16 вересня
2003 року отримала державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,1502 га серії Р2 №389119. Цим
же рішенням по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 було
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0, 1586 га по АДРЕСА_1 з
цільовим призначенням для ведення
особистого селянського господарства.
Як вбачається зі матеріалів даної
справи, згідно акту від 5 липня 2013 року,
складеного комісією, створеною
розпорядженням міського голови № 268
від 20 червня 2013 року, про те, що 5 липня
2013 року проведено виїзне засідання з
розгляду заяви ОСОБА_1 від 29 травня 2013
року, що проживає в АДРЕСА_1, та заяви
ОСОБА_2 від 14 червня 2013 року, що проживає
в АДРЕСА_2. В ході розгляду заяви
комісія ознайомилась з наданими
документами та встановила наступне: гр.
ОСОБА_1 безпідставно не допускає гр.
ОСОБА_2 на земельну ділянку, яку вона
обробляла на протязі багатьох років,
маючи на це законні підстави. Крім того,
ОСОБА_1 вирубав плодові дерева та
зрізав плодові кущі, які були насаджені
на даній земельній ділянці
ОСОБА_2Листом виконкому Ржищівської
міської ради № 4-39/М.294.2 від 4 червня 2013 р.
ОСОБА_2 повідомлено, що для вивчення її
заяви необхідно подати документи, які
посвідчують речові права на дану
земельну ділянку. Із листа виконкому
Ржищівської міської ради № 4-39/М.491.2 від
19 серпня 2013 року вбачається, що за
результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від
24 липня 2013 року виконавчий комітет
Ржищівської міської ради Київської
області на даний момент не має
можливості надати дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність у зв'язку
з відсутністю плану зонування та/або
детального плану території
Ржищівської міської ради.

Відповідно до листа
Кагарлицької міжрайонної прокуратури
№ 142-13 від 17 жовтня 2013 року ОСОБА_1
повідомлено, що за результатами
розгляду спору між ним та ОСОБА_2
визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю,
серії Р2 № 389119 від 16 вересня 2003 року
ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1502
га по АДРЕСА_1. Відповідно до технічної
документації по підготовці та
складенню державного акту на право
приватної власності на землю для
ведення особистого селянського
господарства ОСОБА_2, кадастровий номер
земельної ділянки :69:022:0003. Згідно
пояснювальної записки Управління
Держземагенства у Кагарлицькому
районі встановлено, що межі земельної
ділянки погоджені з суміжними
землевласниками (землекористувачами) і
спірних питань не викликають, про що
складений відповідний акт. Відповідно
до заявки Ржищівського міського
відділу земельних ресурсів № 2 від 21
січня 2003 року встановлено, що факт
звернення до Ржищівського РЗБК з
заявкою про надання доручення на
розробку технічної документації зі
складання державного акта на право
приватної приватної власності на землю
гр. ОСОБА_2 Міський відділ земельних
ресурсів розглянув подані матеріали і
вважає, що вони є достатніми для
розробки технічної документації по
складанню державного акта. Відповідно
до ситуаційного плану (викопіювання),
на плані позначена земельна ділянка
ОСОБА_2 Відповідно до каталогу
координат кутів зовнішніх меж
землекористування визначено
координати кутів зовнішніх меж та
позначено їх на плані ділянки 0220001
кварталу 022 власника ОСОБА_2 Відповідно
до акта про погодження та встановлення
в натурі (на місцевості) зовнішньої
межі земельної ділянки та про передачу
на зберігання межових знаків
землекористувачу від 7 жовтня 2002 року,
встановлено та погоджено в натурі (на
місцевості) зовнішню межу земельної
ділянки, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Підпис ОСОБА_1 в акті
відсутній. Згідно висновку № СЕ-1-1-234/14
судової земельно-технічної експертизи
від 25 липня 2014 року визначити
геодезичні координати ділянки ОСОБА_2
площею саме 0,1510 га по АДРЕСА_1, не
вбачається за можливе, виходячи з того,
що фактична площа земельної ділянки
ОСОБА_2 складає 0,1270 га, а план
встановлення в натурі та геодезичні
координати земельної ділянки площею
0,1510 га, відведеної ОСОБА_2 у приватну
власність, згідно правоустановлюючих
документів - відсутні. Визначити, чи
збудовано паркан ОСОБА_1 на земельній
ділянці, що належить ОСОБА_2, експерту
не надалось можливості, у зв'язку з тим,
що межі зазначеної земельної ділянки у
відповідності до правоустановлюючих
документів при передачі у приватну
власність в натурі (на місцевості)
визначені не були, тому встановити
довжини сторін та конфігурацію
досліджуваної земельної ділянки не
вбачається за можливе. Визначити, чи
допущено порушення геодезичних
координат ділянки та відповідної площі
ділянки, що належить ОСОБА_2, саме
внаслідок встановлення ОСОБА_1 паркану,
експерту не надалось можливості, у
зв'язку з тим, що межі зазначеної
земельної ділянки у відповідності до
правоустановлюючих документів при
передачі у приватну власність в натурі
(на місцевості) визначені не були, тому
встановити довжини сторін та
конфігурацію досліджуваної земельної
ділянки не вбачається за можливе. В
результаті обстеження експертом було
встановлено, що у фактичному
користуванні позивача ОСОБА_2
знаходиться тильна частина земельної
ділянки по АДРЕСА_1, фактична площа якої
згідно обмірів становить 0,1270 га, що не
відповідає площі (0,1510 га), наданої
ОСОБА_2 у приватну власність згідно з
протоколом ХVІІ сесії Ржищівської
селищної Ради народних депутатів ХХІ
скликання від 12 листопада 1993 року,
рішення № 9, а саме: менше на 0,024 га = 240
кв.м.Фактичний порядок користування
ОСОБА_2 земельною ділянкою по АДРЕСА_1
не відповідає правоустановлюючим
документам в частині розміру площі,
належної їй згідно з протоколом ХVІІ
сесії Ржищівської селищної Ради
народних депутатів ХХІ скликання від 12
листопада 1993 року, рішення № 9. Однак,
визначити, чи відповідає фактичний
порядок користування ОСОБА_2
правоустановлюючим документам в
частині довжин ліній (меж) та
конфігурації земельної ділянки та
вимогам нормативно-правових актів з
питань землеустрою та
землекористування експерту також не
надалось можливості у зв'язку з тим, що
межі зазначеної земельної ділянки у
відповідності до правоустановлюючих
документів ОСОБА_2 при передачі у
приватну власність в натурі (на
місцевості) визначені не були. У зв'язку
з ненаданням відповідачем ОСОБА_1
доступу до досліджуваної земельної
ділянки по АДРЕСА_1, що знаходиться у
його фактичному користуванні,
визначити фактичний порядок
користування (фактичні межі та площу
вказаної земельної ділянки) - не
надалось можливості. В результаті
обстеження експертом було встановлено
межі земельної ділянки, що знаходиться
у фактичному користуванні ОСОБА_2
Доступ до земельної ділянки по АДРЕСА_1,
що знаходиться у фактичному
користуванні ОСОБА_1, експерту не
надано, тому встановити фактичні межі
його землекористування не надалось
можливості. На підставі
вищевикладеного, визначити, чи має
місце порушення землекористування,
зокрема, порушення меж та накладання
земельних ділянок відповідно до
правоустановлюючих документів на
земельні ділянки, що розташовані по
АДРЕСА_1 ОСОБА_2, площею 0,1510 га, та
ОСОБА_1, площею 0,1586 га, та вимог
нормативно-правових актів, експерту не
надалось можливості, у зв'язку з тим, що
межі зазначених земельних ділянок у
відповідності до правоустановлюючих
документів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при
передачі у приватну власність в натурі
(на місцевості) визначені не були, тому
встановити довжини сторін та
конфігурацію досліджуваних земельних
ділянок, не вбачається за можливе.10
жовтня 2014 р. експерт ОСОБА_5 повністю
підтримала висновки, що викладені у
висновку № СЕ-1-1-234/14 судової
земельно-технічної експертизи від 25
липня 2014 року та пояснила, що
координати кутів зовнішніх меж
землекористування (стор №6 висновку)
мають відношення до технічної
документації, виготовлення якої
передувала видачі державного акта на
право власності на землю ОСОБА_2 Серед
документів, що були на дослідженні
технічна документація не є
правовстановлюючим документом, а
такими є рішення №9 від 12 листопада 1993
року Ржищівської селищної Ради
народних депутатів ХХІ скликання.
Державний акт на право власності на
землю ОСОБА_2 визнано недійсним
рішенням Апеляційного суду Київської
області від 14 вересня 2011 року. У
матеріалах справи наданих для
експертного дослідження відсутні
графічні матеріали про встановлення
меж земельних ділянок в натурі (на
місцевості). Доступ до земельної
ділянки ОСОБА_1 не було надано останнім
через неповідомлення його
представника про вихід на місце для
проведення експертизи, однак
представника було повідомлено
телефонним зв'язком. Відповідно до
викопіювання з опорного плану м. Ржищів
позначено земельну ділянку ОСОБА_1.З
оглянутої справи №2-65/12 були досліджені
документи, зокрема: протокол постійної
комісії з питань комунальної власності
та земельних відносин Ржищівської
міської ради по розгляду спору з
приводу суміжного землекористування
від 09 грудня 2002 року; анкета
забудовника ОСОБА_4; план земельної
ділянки в АДРЕСА_1, яка рішенням
виконкому районної Ради народних
депутатів від 01 червня 1982 року № 10 по
проекту відведена у безстрокове
користування під побудову ОСОБА_4;
довідку для подання в Кагарлицьку
державну нотаріальну контору про те, що
житловий будинок в АДРЕСА_1, 39, належить
двом власникам по 1/2 частині; витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 15466191 від 03 серпня 2007 року;
генеральний план (схема) з будівлями по
АДРЕСА_1 власника ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд виходив з
положень ст. 22 ЗК України у редакції 1990
року, ст.ст. 107,125, 158, 186, 193 ЗК України, пп.
6, 7 Перехідних положень ЗК України, ст.
23, 1167 ЦК України та прийшов до
правильного висновку про те, що позов
ОСОБА_2 в частині вимог про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК 1990 р. право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право. Документи, що
посвідчують право на земельну ділянку,
визначені ст. 23 цього Кодексу. Проте дію
зазначеної статті зупинено стосовно
власників земельних ділянок,
визначених ст. 1 Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 р.
№15-92 «Про приватизацію земельних
ділянок». Пунктом 3 зазначеного
Декрету встановлено, що право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених статтею 1 цього
Декрету, посвідчується відповідною
Радою народних депутатів, про що
робиться запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю. Отже, цією нормою
визначено порядок посвідчення права
приватної власності громадян на
земельні ділянки та документи, що
посвідчують право на земельну ділянку.
Таким документом може бути відповідний
запис у земельно-кадастрових
документах. Саме до цього зводиться
правовий висновок, що висловлений в
постанові Верховного Суду України від
30 травня 2012 р. у справі №6-31 цс12 і що
згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для судів, які зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.За змістом п. 7 розділу Х
Перехідних положень ЗК України
громадяни та юридичні особи зберігають
право на земельні ділянки, одержані
ними до 01 січня 2002 року, у власність, у
користування, або на умовах оренди у
розмірах, що були раніше передбачені
чинним законодавством, відповідно до
якого умовою правомірності
користування земельною ділянкою є її
відведення в натурі та встановлення
меж на місцевості.Пункт 6 Перехідних
положень ЗК України з урахуванням
рішення Конституційного Суду України
№ 5-рп/ 2005 від 22 вересня 2005 р. також
передбачає збереження права
користування земельними ділянками, які
на час введення в дію цього Кодексу
громадяни та юридичні особи мали у
постійному користуванні.З 01 січня 2002 р.
відповідно до ст. 125 ЗК України право
користування земельною ділянкою
виникало після одержання її власником
або землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а з 2 травня 2009 р. у
відповідності із Законом України від 05
березня 2009 р. №1066-VI право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав
(підп. в) п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року зі змінами №7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ»).Зазначені земельні ділянки, які
перебувають у користуванні позивача та
відповідача мають фактичну спільну
суміжну межу. Вказані земельні ділянки
виділені їм компетентними органами
відповідно до діючого на час виділення
земельного законодавства. Згідно з чч.
2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом
вирішуються: земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей. Органи
місцевого самоврядування вирішують
земельні спори у межах населених
пунктів щодо меж земельних ділянок, що
перебувають у власності і користуванні
громадян, та додержання громадянами
правил добросусідства, а також спори
щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.
Статтею 106 ЗК України передбачено, що
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними. Порядок відновлення
меж визначається центральним органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Відповідно до ст. 107 ЗК
України основою для відновлення меж є
дані земельно-кадастрової
документації, яка відповідно до ст. 193
ЗК України містить сукупність
відомостей і документів про місце
розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристику, розподіл серед
власників землі та
землекористувачів.За змістом пункту 4.3
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 18 травня 2010 року
№376, відновлення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості) здійснюється
на підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК
України документації із землеустрою. У
разі відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).Пунктом 1.13 Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Державного комітету України із
земельних ресурсів від 4 травня 1999 року
№43, передбачено, що складання
державного акта на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою при передачі земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянам у постійне користування або
при переоформленні правовстановлюючих
документів на ці земельні ділянки,
проводиться після відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та закріплення їх
довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою в
установленому порядку відповідною
технічною документацією.Ураховуючи
викладене, як вбачається із наведеним
правових норм, умовою правомірності
користування земельною ділянкою є її
відведення в натурі та встановлення
меж на місцевості; наявність
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку.Як вбачається із
змісту позову ОСОБА_2 не вказувала на
існування встановлених меж, а лише
посилаючись на те, що земельна ділянка,
яка перебуває в її фактичному
користуванні не відповідає лінійним
розмірам кордонів та конфігурації
земельної ділянки, які вказані в
технічній документації із землеустрою
за координатами кутів зовнішніх меж
землекористування. Вказані обставини
також підтверджено і висновками
експерта. Виходячи з цього, позивач
просила зобов'язати відповідача ОСОБА_1
прибрати паркан із земельної ділянки
ОСОБА_2 по АДРЕСА_1.Технічна
документація по складанню державного
акта на право власності на земельну
ділянку ОСОБА_2 не може бути покладена в
основу рішення суду, оскільки рішенням
Апеляційного суду Київської області
від 14 вересня 2011 року визнано недійсним
державний акт, серії Р2 № 389119 від 16
вересня 2003 року, що виданий 16 вересня 2003
року ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею
0,1502 га по АДРЕСА_1 на підставі
зазначеної технічної документації. Як
вбачається зі змісту висновку
№СЕ-1-1-234/14 з цих же підстав при
проведенні судової земельно-технічної
експертизи не прийнято судовим
експертом до уваги каталог координатів
кутів зовнішніх меж землекористування
- земельної ділянки площею 0, 1502 га
ОСОБА_2 Матеріалами даної справи та
матеріалами оглянутої справи №2-65/12
також не підтверджено, що межі спірної
земельної ділянки, визначались та
виносились в натурі на час її
виділення, чи на теперішній час в
порядку ст. ст. 106, 107 ЗК України та
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженою наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
від 18 травня 2010 року №376. Ці обставини
також підтверджуються висновком №
СЕ-1-1-234/14 судової земельно-технічної
експертизи від 25 липня 2014 року.Водночас
листом виконавчого комітету
Ржищівської міської ради Київської
області від 19 серпня 2013 року
спрямованого на адресу позивачки
ОСОБА_2 вбачається, що їй було
повідомлено про те, що виконавчий
комітет на даний момент не має
можливості надати дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність у зв'язку
із відсутністю плану зонування та/або
детального плану території
Ржищівської міської ради. Ураховуючи,
що межі спірної земельної ділянки, яка
перебуває у користуванні позивача
ОСОБА_2, не визначені у відповідності до
вимог закону, тому і неможливо
встановити їх порушення. Сам по собі
факт встановлення паркану
відповідачем ОСОБА_1 без погодження із
позивачем, не може свідчити про
порушення, невизнання або оспорення її
прав. Тому підстави для задоволення
позову про усунення перешкод в
користуванні земельної ділянкою
відсутні, в тому числі і про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії, оскільки вказані вимоги є
похідними від попередніх вимог.

Таким чином колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції в зазначеній вище
частині позовних вимог правильно
визначився з характером правовідносин,
що виникли між сторонами та застосував
до них відповідні норми права. Висновки
суду з приводу цього відповідають
вимогам закону та обставинам справи.

Проте з висновком суду, щодо
задоволення позову в частині стягнення
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 (три
тисячі) гривень на відшкодування
моральної шкоди та 57 гривень 35 копійок
на відшкодування судового збору
погодитись не можна, оскільки він
суперечить вимогам закону та
обставинам справи.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідача на користь позивачки
моральної шкоди, суд виходив з положень
ст.. ст.. 23, 1167 ЦК України та послався на
те, що відповідач безпідставно не
допускає позивачку на спірну земельну
ділянку та вирубав дерева на цій
ділянці, завдавши таким чином
позивачці моральної шкоди.

При цьому суд не врахував, що
відповідно до вимог ст.. 1167 ЦК України
моральна шкода підлягаю відшкодування
тільки при умові, що вона завдана
неправомірними діями чи бездіяльністю
та за наявності вини особи, яка
заподіяла цю моральну шкоду.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції відмовлено у задоволенні
основної частини позову, суд визнав
недоведеними позовні вимоги позивачки
щодо порушення відповідачем її права
користування спірною земельною
ділянкою, позовні вимоги про стягнення
моральної шкоди є похідними від
основної частини позову, а тому
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ржищівського міського суду
Київської області від 05 листопада 2014
року в частині стягнення з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 3 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди та 57
гривень 35 копійок на відшкодування
судового збору скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: Ржищівська міська рада
Київської області про відновлення меж
земельної ділянки та відшкодування
маральної шкоди в частині стягнення з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди та 57
гривень 35 копійок на відшкодування
судового збору - відмовити.

В решті рішення Ржищівського
міського суду Київської області від 05
листопада 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді