Справа № 368/2141/14-ц
провадження № 2/368/641/14
Рішення

іменем України

"18" листопада 2014 р. Кагарлицький
районний суд Київської області

в складі: головуючого судді
Шевченко І.І.

при секретарі
Гребеневич А.І.

з участю представника
відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Кагарлик цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Кагарлицької районної
державної нотаріальної контори
Київської області про визнання
заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд визнати
недійсним заповіт, як розпорядження на
випадок смерті, складений ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідченого секретарем
Горохуватської сільської ради
Кагарлицького району Київської
області 12 лютого 2007 року та
зареєстрованого в реєстрі за № 01,
посилаючись на те, що по сусідству з
його батьками у будинку АДРЕСА_1
проживала одинока ОСОБА_5, яка не мала
близьких родичів. Коли він приїжджав у
село, постійно допомагав їй по
господарству, купував продукти та інші
речі, необхідні їй для життя.

Ще тоді, вона з радістю сприймала його
допомогу і просила доглянути її в
старості, і навіть похоронити. Він
обіцяв їй, що все зробить як вона
просить. Тому 24 березня 1990 року вона
запросила його до сільської ради, де
склала на його ім'я заповіт, в якому
зазначила: «все своє майно, де б воно не
було із чого б воно не складалося і
взагалі все, що буде належати їй на день
її смерті і на що вона за законом матиме
право заповідає: ОСОБА_2».

21 липня 1996 року ОСОБА_5 отримала
сертифікат серії КВ №009194 на земельну
частку (пай) члена КСГП «Мир» площею 3,68
га, на підставі якого 09 березня 2006року
вона отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку, якого
віддала йому, оскільки вважала, що він
стане його власником після її смерті і
тому цей документ повинен бути у нього.
У нього є свідки, які підтвердять її
волю. Тим більше, що орендну плату за
користування цим паєм завжди отримував
він і віддавав їй.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Він, як і
обіцяв, похоронив її і повністю виконав
її волю щодо поминання та облаштування
і догляду могили.

Вже після її смерті він дізнався від
своїх братів, що ОСОБА_5 склала інший
заповіт 12.02.2007 року, відповідно до якого
заповіла свій сертифікат на право на
земельну частку(пай) серії КВ № 009194
виданий 21 липня 1996 року КСГП «Мир»
ОСОБА_4, ОСОБА_3 та йому - ОСОБА_2.

10.05.2014 року у встановлені законом
строки, він та його брати звернулися до
нотаріуса із заявою про прийняття
спадщини за заповітом після померлої
ОСОБА_5

По закінченню 6-ти місяців з дня
відкриття спадщини, він отримав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на житловий будинок,
присадибні ділянки та майновий
сертифікат, але йому не видали
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на земельну ділянку (пай), не
дивлячись на те, що він має
правовстановлюючий документ на цю
земельну ділянку. Він не встиг навіть
отримати від нотаріуса пояснення з
цього питання, як отримав від
відповідача позовну заяву про
тлумачення змісту заповіту, який
ОСОБА_5 склала 12.02.2007 року.

Він вважає, що даний заповіт повинен
бути визнаний в судовому порядку
недійсним і тому відпаде потреба в його
тлумаченні. У зв'язку з цим, він
змушений звернутися до суду із позовом
про визнання заповіту недійсним,
складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4,
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого
секретарем Горохуватської сільської
ради Кагарлицького району Київської
області 12 лютого 2007 року та
зареєстрованого в реєстрі за № 01.

А недійсність цього заповіту він
вважає, що воно випливає з наступного.

Станом на 19.05.2014 року обидва заповіти
ніким не скасовані і є чинними.

Відповідно до чинного законодавства
України право на спадкування за
заповітом мають особи, визначені у
заповіті. Відповідно до ст. 1216 ЦК
України спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Ст. 1218 ЦК України встановлює, що «до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті».

Отже, на момент смерті ОСОБА_5 володіла
приватним правом власності на земельну
ділянку площею 3,68 га, кадастровий
номер:05:002:0009, цільового
призначення для ведення особистого
селянського господарства, яка належала
їй на підставі чинного
правовстановлюючого документа -
державного акту на право власності
земельну ділянку серії ЯК №523900,
виданого їй 09.03.2006 року та
зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №90.

Таким чином, враховуючи волю
спадкодавця та зміст заповіту від
24.03.1990 року саме він є спадкоємцем цієї
земельної ділянки.

В той же час покійна ОСОБА_5 12.02.2007 року
по заповіту заповідала відповідачам
«свій сертифікат на право на земельну
частку (пай) серії КВ №009194, виданий 21
липня 1996року». Отже необхідно
врахувати, що вона заповідала
сертифікат на земельну ділянку, а не
саму земельну ділянку. Тому що, ще за
життя , ще до складання даного заповіту
вона особисто на підставі цього
сертифікату в 2006 році отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку, а тому згідно
перехідних положень до Земельного
Кодексу України п. 17 сертифікат втратив
чинність, а отже ніякого права він не
передає спадкоємцям.

Таким чином, ОСОБА_5 складаючи заповіт,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення. І такий правочин,
відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України може
бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги додержання яких є
необхідним для чинності правочину
(заповіту), а саме: зміст правочину не
може суперечити Цивільному кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

При таких обставинах, вона вважає, що
під час вчинення та посвідчення
правочину, а саме: заповіту як
розпорядження ОСОБА_5 на випадок її
смерті не було дотримано таких вимог до
правочину як вільне волевиявлення його
учасника. ОСОБА_5, яке повинне
відповідати його внутрішній волі та те,
що правочин має бути реальним, тобто
спрямованим на фактичне настання
правових наслідків.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України,
способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання правочину
недійсним.

З наведених норм чинного законодавства
України та фактичних обставин справи
випливає, що за даних обставин його
право на отримання спадщини за
заповітом порушено, а тому повинно бути
поновлено, і з цих підстав він змушений
звертатися до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явився, подавши до суду
заяву, в якій він пояснює наступне.
Прочитавши позовну заяву ОСОБА_2 може
погодитись тільки з тим, що він поховав
хрещену мати ОСОБА_5 Все інше є
неправдою. На його думку, хрещена мати
ОСОБА_5 повинна була все залишити
своєму хрещенику та його братові
ОСОБА_4, тому що він дійсно доглядав за
ОСОБА_5, хоча будинок вона заповіла не
йому. Дотримуючись такої думки він,
ОСОБА_3, відмовився від заповіданої
йому 1/3 частини пайової землі на
користь брата ОСОБА_4. З заявою ОСОБА_4
ознайомлений, написане ним є дійсним.
Крім того, не довіряти ОСОБА_4 підстав у
нього немає, чого не може сказати про
корисливого ОСОБА_2. Просить суд
розглянути справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_4 та його
представник позовні вимоги позивача не
визнали та просили суд у задоволенні
вимог позивачу відмовити з наступних
підстав. В АДРЕСА_2 неподалік від
будинку, що їм дістався від батьків, на
відстані 850 м проживала ОСОБА_5, що не
мала родичів ближче за хрещеників
ОСОБА_4 та ОСОБА_3. 24.03.1990 р ОСОБА_5 склала
заповіт на ОСОБА_2, як старшого брата
хрещеників, який після її смерті
повинен був розпорядитися заповіданим
майном як порядний громадянин,
поділивши його між братами та віддала
йому заповіт. Вказаний заповіт
зберігався в нього до того часу як у 2011
році у ОСОБА_5 погіршився стан здоров'я,
впав зір і потребувала допомоги. Так як,
ОСОБА_2 знаходився на пенсії і все літо
проводив у селі - його попросили
доглянути за ОСОБА_5 у будні дні. На що
він відповів «нехай за нею доглядають
ті, кому вона заповіла своє майно». Тоді
він, ОСОБА_4, віддав йому заповіт. 21.07.1996
р. ОСОБА_5 отримала сертифікат серії КВ
№ 009194 на пай та склала і на нього
Заповіт 12.02.1997 р., але вже на всіх трьох
братів - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, бо
втратила віру в порядність останнього.
1.12.2005 р. вийшло розпорядження N 9697
Кагарлицької РДА про затвердження
технічної документації і сертифікат
серії КВ № 009194 було перероблено на Акт
серії ЯБ № 523900 та видано 9.03.2006 р. Даний
Акт знаходився вдома у ОСОБА_5, орендну
плату за користування паєм вона
отримувала сама і розпоряджалася нею
на свій розсуд до дня своєї смерті.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Він
запропонував поміч в організації
похорону, від якої позивач відмовився
та відповів, що все зробить сам. Як
стало відомо потім - перед смертю
ОСОБА_5 уклала новий договір з
приватним сільськогосподарським
підприємством «Переселенське» та
отримала орендну плату за пай, яка
разом з актами поділася невідомо куди.
Хоче звернути увагу суду, що оригінал
заповіту на пай весь час залишався у
нього, ОСОБА_4. На 24.04.2014 р. заповіт ніким
не було анульовано чи змінено. В зв'язку
з вищесказаним позовну заяву ОСОБА_2
вважає аморальною брехнею, якою він
намагається збити суд з об'єктивно
справедливого рішення та затягнути
розгляд справи №368/2009/14ц про тлумачення
змісту заповіту та позбавити брехнею
спадщини рідних братів - факт, що
характеризує ОСОБА_2 не з кращого боку.

Представник відповідача в особі
Кагарлицької районної державної
нотаріальної контори з позовною заявою
позивача не згідна. На прийняття
спадщини після померлої ОСОБА_5 до
нотаріальної контори звернулися
позивач та відповідач ОСОБА_4 А ще один
відповідач ОСОБА_2 відмовився на
користь іншого відповідача. Будь - яких
свідоцтв про отримання спадщини після
смерті ОСОБА_5 нею ще не видався. Вона
вважає, що підстав для визнання
заповіту ОСОБА_5 від 12.02.1997 року немає,
оскільки позивачем не доведено, що
вказаний заповіт не відповідає вимогам
ст.. 203 ЦК України. Коли позивачем було
подано дублікат заповіт, на якому
стояла дата 12.02.2007 р., нею було
перевірено і стало відомо, що дата на
дублікаті вказана не вірно, а насправді
заповіт був складений ОСОБА_512.02.1997 р.

Суд, вислухавши сторони та свідків,
дослідивши письмові матеріали справи,
вважає, що у задоволені позовних
вимогах позивачу необхідно відмовити з
наступних підстав.

В судовому засіданні суд встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно із ст. 15 ЦПК України загальні
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у
цивільних справах суд захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1
ЦПК) є справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ для захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб, інтересів
держави.

Крім цього, згідно із Цивільним
Кодексом України (ст.ст.215-235 ЦК) особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутись до суду з позовом
про визнання відповідної угоди
недійсною, а статтею 215 цього Кодексу
встановлено загальне правило про те, що
правочин є недійсним у зв'язку з
недодержанням з моменту його вчинення
стороною (сторонами) загальних вимог,
які необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК, зокрема, вільне
волевиявлення учасника правочину є
однією із вимог, необхідних для
чинності правочину.

Так, оцінка зібраних по справі доказів
має здійснюватися за правилами,
передбаченими ст. 212 ЦПК України з
врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК
України. У відповідності до вимог
ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень. Суд розглядає
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

В судовому засіданні на підставі
належних та достовірних доказах
встановлено, що ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час життя ОСОБА_5 було складено два
заповіти. Перший заповіт нею був
складений 24.03.1990 року, згідно якого
вона на випадок своє смерті зробила
наступне розпорядження: все своє майно,
де б воно не було із чого воно не
складалося і взагалі все, що буде
належати на день її смерті і на що вона
за законом матиме право заповіла
ОСОБА_2.

Другий заповіт нею був складений 12.02.1997
року. Згідно із оспорюваним заповітом
від 12 лютого 1997 р., посвідченим
секретарем виконавчого комітету
Горохуватської сільської ради В.П.
Ефимиц зареєстрованому в реєстрі за №
28 ОСОБА_5 на випадок своє смерті зробила
таке заповідальне розпорядження: свій
сертифікат на право на земельну частку
(пай) серія КВ № 009194 виданий 21.07.1996 р. КСП
«Мир» заповіла - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

Суд вважає, що нормами матеріального
права, що підлягають до застосування до
даних правовідносин між сторонами є
глава 87 ЦК України "Здійснення права на
спадкування".

Відповідно до ст. ст. 1233-1234 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті,
право на яке має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю і яке
здійснюється нею особисто.

Як слідує з визначення заповіту,
обов'язковою (істотною) умовою
останнього, відповідно до ст.1247 ЦК
України є складання його в письмовій
формі із зазначенням місця та часу його
складання, особисто підписується
заповідачем і має бути посвідчений
нотаріусом, а якщо особа не може сама
прочитати заповіт, його посвідчення
має відбуватися при свідках.

Статтею 10 ЦПК України закріплений
принцип змагальності сторін,
відповідно до якого кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено
принцип диспозитивності цивільного
судочинства, відповідно до якого суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятись
у формі, встановленій законом.

Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт - це
розпорядження фізичної особи щодо
визначення нею долі свого майна на
випадок смерті, яке повинно бути
зроблено в письмовій формі з
нотаріальним посвідченням, що й було
зроблено з волі ОСОБА_5

Згідно ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Позивач повідомив, що ОСОБА_5
хворіла на психічне захворювання, при
цьому навіть лікувалася у психіатричні
лікарні.

Проте, суд критично відноситься
до пояснення позивача про те, що ОСОБА_5
під час складання та посвідчення
заповіту перебувала у такому стані,
коли не могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, оскільки
доказів у підтвердження цього суду не
надано.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК) .

Отже, підставою для визнання правочину
недійсним за вказаної підстави може
бути лише абсолютна неспроможність
особи в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними і в основу рішення суду
про недійсність правочину не може
покладатися лише показання позивача.
Позивачу судом було роз'яснено про
можливість призначення по справі
посмертної судово-психіатричної
експертизи, однак позивач відмовився,
про що було зроблено запис секретарем
судового засідання у протоколі
судового засідання 17.11.2014 року.

Тобто, під час судового розгляду не
було здобуто доказів, та позивачем не
доведено, що заповідач ОСОБА_5 у момент
складання заповіту не усвідомлював
значення своїх дій та (або) не міг
керувати ними.

Не надано доказів у
підтвердження того, що складений
ОСОБА_5 заповіт від 12.02.1997 року не
відповідав її внутрішній волі.

Судом встановлено, що
заповіт посвідчений уповноваженою
посадовою особою органу місцевого
самоврядування. Доказів порушення
вимог законодавства при складанні та
посвідченні заповіту суду не надано.

Щодо дати складання заповіту, що
зазначена на дублікаті - 12.02.2007 року, то
при видачі вказаного дублікату було
зроблено описку, про що свідчить
довідка видана виконкомом
Горохуватської сільської ради
Кагарлицького району від 13.11.2014 року.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона
певний час обслуговувала одиноку
ОСОБА_5 Часто згадувала померла, що
залишить будинок тому, хто її догляну
та поховає. Питання щодо земельної
ділянки вона ніколи не піднімала та не
говорила. Жодних сумнівів в
адекватності сприйняття дійсності
ОСОБА_5 у неї не виникло. Померла
орієнтувалася в часі, критично
ставилася до стану свого здоров'я.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що
померлу вона не знала. Була другом сім'ї
позивача та часто, коли вона до них
заходила, дружина позивача готовила
їсти у банки, щоб нести ОСОБА_5

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу. Частина 3 цієї статті
передбачає, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 56 Закону
України «Про нотаріат» нотаріуси або
посадові особи, які вчиняють
нотаріальні дії, посвідчують
заповіти дієздатних громадян,
складені відповідно до вимог
законодавства України і особисто
подані ними нотаріусу або посадовій
особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а
також забезпечують державну
реєстрацію заповітів відповідно до
порядку, затвердженого Кабінетом
Міністрів України.

У судовому засіданні встановлено, що
дані вимоги діючого законодавства на
момент посвідчення заповіту сторонами
було дотримано. Заповіт зрозумілий і
підлягає до виконання.

Позивачем суду не
надано жодного доказу про порушення
вимог цивільного законодавства в
момент вчинення правочину, а тому суд
вважає, що позов ОСОБА_2 є безпідставним
і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та
керуючись главою шостою Спадкове право
ЦК України (2004 р.), постановою Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування», постановою Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», ст.. ст. 10, 11,
60, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд ,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Кагарлицької
районної державної нотаріальної
контори Київської області про
визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Кагарлицький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами , які брали
участь у справі і не були присутніми в
судовому засіданні протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя: І. І. Шевченко