АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/8631/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Хотянова
Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

16 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенко Д.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Алуштинського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 01 червня 2013 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позикизадоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
заборгованість за договором позики в
розмірі 399 300 грн., що еквівалентно 50 000
доларам США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 три
відсотки річних від простроченої суми
в розмірі 23 925,18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судовий збір в сумі 3219 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_3 звернувся до Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим суду з
апеляційною скаргою, в якій просив
рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для
розгляду справи. Вказує на те, що він
повністю повернув ОСОБА_4 позичені
грошові кошти, що підтверджується
наявними в матеріалах справи заявами
про переказ готівки, чеками та
банківськими квитанціями. Ухвалюючи
оскаржуване рішення суд 1-ї інстанції
прийшов до необґрунтованого висновку
про те, що дані документи не
підтверджують факт повернення
відповідачем позивачу коштів, оскільки
в порушення вимог п.2.4 договору позики
відповідач не надав суду нотаріально
засвідченої заяви про повернення
коштів. Проте, суд 1-ї інстанції не взяв
до уваги того факту, що ОСОБА_4
ухиляється від виконання свого
обов'язку та не оформляє у нотаріуса
заяву про повернення відповідачем
коштів. Також зазначає, що під час
визначення суми трьох відсотків
річних суд 1-ї інстанції не взяв до
уваги визначений позивачем період
заборгованості та вийшов за межі
позовних вимог, самостійно визначивши
суму заборгованості, період
заборгованості, кількість
прострочених днів, чим порушив приписи
ст.11 ЦПК України. Крім того, суд 1-ї
інстанції відкрив провадження у даній
справі з порушенням правил
підсудності, оскільки відповідач
проживає в місті Києві.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 24 грудня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_3 було
задоволено частково, рішення
Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року змінено, зменшено суму
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 з
399 300 грн. до 381 050 грн. та три відсотки
річних від простроченої суми з суми 23
925,18 грн. до 21 642,86 грн.

В іншій частині рішення Алуштинського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 01 червня 2013 року залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 26 березня 2014
року касаційну скаргу ОСОБА_3
задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 24 грудня 2013 року
скасовано.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позики передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

На підставі положень Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» цивільна справа за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором надійшла
на новий апеляційний розгляд до
Апеляційного суду міста Києва.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримали
доводи апеляційної скарги та просили
її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 проти
доводів апеляційної скарги
заперечував, посилаючись на їх
безпідставність та просив рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення учасників судового
розгляду, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2010 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено
договір позики №1/10, відповідно до умов
якого, ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 в борг суму
50 000 доларів США, що еквівалентно 399 300
грн. у безвідсоткове користування на 86
календарних днів. Сторони погодили
термін повернення коштів до 25 грудня 2010
року. Факт повернення грошової суми
після закінчення терміну користування
грошовою позикою засвідчується
нотаріальною заявою та квитанціями
банківського переказу.

Пунктом 3.5 даного договору встановлено,
що ОСОБА_3 за прострочення повернення
фінансової позики ОСОБА_4 сплачує пеню
за кожен день прострочення в розмірі 0,1%
від суми боргу.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за договором позики №1/10 від 01 жовтня 2010
року, 10 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 був укладений договір
поруки, за яким ОСОБА_9 солідарно
відповідає перед ОСОБА_4 за виконання
ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором
позики від 01.10.2010 року.

З наявних в матеріалах справи
повідомлень про одержання переказу від
01.10.2010 року та 22.10.2010 року вбачається, що
ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові
кошти на загальну суму 399 300 грн.

З досліджених судом нотаріально
посвідчених заяв вбачається, що ОСОБА_3
підтверджує факт отримання від ОСОБА_4
01.10.2010 року грошових коштів в сумі 120 000
грн. та 22.10.2010 року грошових коштів в
сумі 35 000 доларів США.

17 жовтня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики
№1/10 від 01 жовтня 2010 року, пені та 3%
річних за прострочку виконання
зобов'язання на загальну суму 569 961,17
грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4 та стягуючи з ОСОБА_3 на користь
позивача заборгованість за договором
позики в розмірі 399 300 грн., що
еквівалентно 50 000 доларам США, та три
відсотки річних від простроченої суми
в розмірі 23 925,18 грн., суд 1-ї інстанції
посилався на те, що позичальник свої
зобов'язання за договором позики не
виконав, кошти не повернув, а тому
позовні вимоги в даній частині є
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Проте, з таким висновком суду 1-ї
інстанції колегія суддів погодитись не
може, оскільки він не відповідає
фактичним обставинам справи та вимогам
цивільного законодавства.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей.
Договір позики вважається укладеним у
момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Так, з досліджених судом доказів, а
саме: банківської виписки з
розрахункового рахунку ОСОБА_4, заявок
про переказ готівки реєстраційний
номер переказу №07642496, №07642516, №07716249,
№07733928, №07733929, №07761303 та банківських
квитанцій вбачається, що ОСОБА_3 було
перераховано на ім'я ОСОБА_4 грошові
кошти на погашення позики в сумі 399 509,62
грн.

Таким чином, ОСОБА_3 було повернуто
ОСОБА_4 грошові кошти за договором
позики №1/10 від 01 жовтня 2010 року в
повному обсязі. Крім того, з наявних в
матеріалах справи доказів вбачається,
що ОСОБА_3 було здійснено переплату за
договором позики №1/10 від 01 жовтня 2010
року в розмірі 209,62 грн.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до помилкового висновку про те, що
ОСОБА_3 не повернув ОСОБА_4 грошові
кошти за договором позики від 01
жовтня 2010 року в сумі 399 300,00 гривень та
вважає, що в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики в
сумі 399 300 грн. необхідно відмовити, так
як ОСОБА_3 в повному обсязі повернув
позивачу ОСОБА_4 отримані в позику
грошові кошти в сумі 399 300,00 грн. за
договором позики від 01 жовтня 2010 року.

Доводи представника позивача про те,
що відповідачем не надано суду доказів
того, що відправлені ним грошовими
переказами кошти на погашення боргу
за договором позики від 01.10.2010 року
були отримані позивачем колегія суддів
вважає безпідставними, так як такі
докази може надати суду лише позивач чи
банк через відділення якого здійснював
перекази відповідач, в даному випадку
Публічне акціонерне товариство
«Правекс-Банк». Проте, Публічне
акціонерне товариство «Правекс-Банк»
ні вимоги протокольної ухвали
Апеляційного суду м.Києва від 17.07.2014
року, ні вимоги ухвали суду від 25
вересня 2014 року про надання
інформації щодо отримання ОСОБА_4 від
платника переказу ОСОБА_3 грошових
коштів на загальну суму 240 000,00 грн. за
період з 24.06.2011 року по 25.07.2011 року
інформації не надало. Не надав таких
даних і сам позивач, який має
можливість отримувати вказану
інформацію в банку щодо себе особисто,
а тому, колегія суддів при вирішенні
спору виходила з тих доказів, які
сторони надали суду.

Надуманими є доводи представника
позивача про те, що відправлені
відповідачем грошовими переказами
кошти на ім'я позивача могли
стосуватись виконання зобов'язань
відповідача перед позивачем за іншими
угодами, оскільки представником
позивача не надано суду доказів того,
що між сторонами існували інші грошові
зобов'язання.

Також, колегія суддів не погоджується
з висновками суду 1-ї інстанції про
наявність правових підстав для
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
трьох відсотків річних від
простроченої суми в розмірі 23 925,18 грн.,
з огляду на таке.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановленні договором
або законом.

З аналізу ст.625 ЦК України вбачається,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
й три проценти річних не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних витрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
і отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування отриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Аналогічні роз'яснення викладені в п.18
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» №5 від 30.03.2012 р.

Судом встановлено, ОСОБА_3 не
заперечується факт прострочення
сплати коштів за договором позики №1/10
від 01 жовтня 2010 року.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
позовних вимог.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_4
вбачається, що позивач просив суд
стягнути з відповідача 3% річних за
прострочення боржником виконання
грошового зобов'язання за період до
25.10.2012 року.

Таким чином, оскільки відповідач
зобов'язаний був повернути позивачу
позику до 25 грудня 2010 року, а фактично
повернув лише 25.12.2012 року, з урахуванням
позовних вимог ОСОБА_4, колегія суддів
приходить до висновку, що до стягнення
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають
3% річних за період з 26.12.2010 року по 25.10.2012
року.

Три відсотки річних від
простроченої суми розраховується за
формулою: сума боргу: 365 днів х 3 х
кількість днів прострочення : 100.

Оскільки відповідач прострочив
виконання зобов'язань за договором
позики №1/10 від 01 жовтня 2010 року,
колегія суддів вважає, що з відповідача
на користь позивача підлягають
стягненню 3% річних в сумі 11033,93 грн.

Судом 1-ї інстанції вказаних вимог
закону не врахував та прийшов до
помилкового висновку про те, що з
відповідача на користь позивача
необхідно стягнути 3 % річних від
простроченої суми боргу в розмірі 23
925,18 грн.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення з
ОСОБА_3 на його користь заборгованості
за договором позики в розмірі 399 300 грн.,
що еквівалентно 50 000 доларам США, трьох
відсотків річних від простроченої суми
в розмірі 23 925,18 грн. та судових витрат
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики від 01 жовтня 2010 року в сумі 399
300,00 гривень та про часткове
задоволення позовних вимог про
стягнення 3 % річних та стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних в
сумі 11033,93 грн.

Рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення пені сторонами не
оскаржується, а тому колегія суддів
перевіряє правильність висновків суду
першої інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги і рішенні суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
стягнення пені залишає без змін.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
підлягають стягненню з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 витрати по сплаті
судового збору в сумі 214,60 грн.

Керуючись ст. ст.. 1046, 1049, 625 ЦК України,
ст.ст.88, 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики в сумі 399 300 грн., трьох відсотків
річних в сумі 23 925,18 грн. та стягнення
судових витрат скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення наступного
змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики та трьох відсотків річних від
суми простроченої заборгованості
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 3%
річних від суми простроченої
заборгованості в розмірі 11033,93 грн. та
витрати по сплаті судового збору в сумі
214,60 грн.

В іншій частині рішення Алуштинського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 01 червня 2013 року залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: