Справа № 357/9723/14-ц Головуючий у І
інстанції Ярмола О.Я.Провадження №
22-ц/780/7232/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Малорода О.І., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 21 жовтня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до Маловільшанської
сільської ради, третя особа: ОСОБА_1 про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Маловільшанської сільської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права власності на майно в порядку
спадкування -

В С Т А Н О В И Л А:

В липня 2014 року позивачі за первісним
позовом звернулись в суд із позовом,
який було уточнено, і просили: визнати
за кожним із них право власності на 16
частину житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов обґрунтовували тим, що вони є
спадкоємцями за законом після смерті
ОСОБА_5 і відповідно до вимог Закону
звернулись до дев'ятої Київської
державної нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини, проте
постановою нотаріуса від 23 червня 2014
року їм відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадщину з посиланням на
відсутність у спадкодавця
правовстановлюючого документу на
спадкове майно, а саме: дублікат
свідоцтва про право на спадщину не
зареєстрований в державному органі,
який здійснює державну реєстрацію
нерухомого майна.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із
зустрічним позовом, в якому просив
визнати за ним в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_6 право особистої
власності на спадкове майно: житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами, розташований в АДРЕСА_1.

Зустрічний позов обгрунтовував тим,
що він є спадкоємцем майна після своєї
матері ОСОБА_6, яка набула право
власності на спадковий будинок за
АДРЕСА_1 після смерті свого чоловіка -
ОСОБА_7. Посилався на те, що незадовго
до своєї смерті ОСОБА_6 склала заповіт,
яким заповіла будинок ОСОБА_1 та ОСОБА_5
Вважав, що так як на час смерті матері,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, він проживав
разом із нею, то відповідно до статей
1223, 1268 ч.3 ЦК України фактично прийняв
свою частку спадщини, а так як інший
спадкоємець ОСОБА_5 за життя своє право
на спадщину не оформив, то він є єдиним
спадкоємцем майна і фактично
успадкував цілий будинок, а тому
позивачі за первісним позовом як
спадкоємці після смерті ОСОБА_5 не
мають права на спадкування майна, яке
не належало спадкодавцеві.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 жовтня 2014 року первісний позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 право
власності на 12 частину ( по 16 частині за
кожним) житлового будинку житловою
площею 35,3 кв.метрів з господарськими
спорудами: сараєм, туалетом, огорожею,
криницею, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_5, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог,
посилаючись на невідповідність
рішення цивільному законодавству
України, неправильне застосування
норм процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
первісного позову, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 як спадкоємці за
законом першої черги у встановлений
законом строк, подавши заяви в
нотаріальну контору після смерті
ОСОБА_5, прийняли спадщину, яка
складається із 12 частини житлового
будинку із надвірними спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1.

Суд зазначив, що нездійснення
спадкодавцем ОСОБА_5 за життя державної
реєстрації свідоцтва про право на
спадщину, відмова нотаріуса у вчиненні
нотаріальної дії - видачі свідоцтв про
право на спадщину за законом з
врахуванням того, що об'єкт нерухомості
згідно відомостей КП Київської
обласної ради «Південне бюро технічної
інвентаризації» пройшов первинну і
поточну реєстрацію в органах БТІ,
спадкоємці за заповітом ОСОБА_5 і
ОСОБА_1 прийняли спадщину, не позбавляє
позивачів права на спадкування майна
за законом.

Відмовляючи в зустрічному позові, суд
вказав, що ОСОБА_1 не доведено, що інший
спадкоємець ОСОБА_5 за свого життя
відмовився від своєї частки у спадщині.
Встановлено, що спадкування після
смерті ОСОБА_6 здійснювалось за
заповітом і обоє спадкоємців - ОСОБА_1 і
ОСОБА_5 прийняли спадщину, подавши
заяви в нотаріальну контору та
отримавши свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 24 жовтня
1992року.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду, так як вони
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до дублікату свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
24.10.1992 року, виданого Ірпінським
Державним нотаріальним архівом в
Київській області 25 березня 2010 року,
спадкоємцями майна ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частинах кожний
є діти: ОСОБА_1 і ОСОБА_5.

Спадкове майно складається з
житлового будинку з відповідними
господарськими спорудами, який
знаходиться в АДРЕСА_1. (а.с.13-14).

Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 24 жовтня 1992року не було
зареєстровано спадкоємцями майна в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна.

Відповідно до довідки КП Київської
обласної ради "Південне бюро технічної
інвентарізації" від 1.08.2014 року станом
до 1.01.2013 року право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 було
зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.39).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 і після його
смерті відкрилась спадщина на належне
йому майно, в тому числі і на 12 частину
житлового будинку з господарськими
будівлями і спорудами АДРЕСА_1. (а.с.15).

Спадкоємцями майна за законом є
дружина спадкодавця: ОСОБА_2, діти
спадкодавця: ОСОБА_3, ОСОБА_4, які
відповідно до ст.1261 ЦК України
відносяться до першої черги
спадкоємців за законом.

Вказані особи в строк, встановлений
ст.1270 ЦК України, прийняли спадщину,
подавши нотаріусу заяви про прийняття
спадщини.

23 червня 2014 року постановою державного
нотаріуса Дев'ятої Київської
нотаріальної контори позивачам за
первісним позовом відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом до майна померлого ОСОБА_5 на 12
частину житлового будинку в АДРЕСА_1 з
посиланням на те, що
правовстановлюючий документ на
будинок - дублікат свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, виданий
Білоцерківською районною державною
нотаріальною конторою 24.10.1992 року не
зареєстровано в органі, який здійснює
державну реєстрацію нерухомого майна.
(а.с.16).

Встановлено, що спірний спадковий
будинок тривалий час перебуває в
користуванні ОСОБА_1, якому належить в
порядку спадкування 12 частина будинку,
а інший співвласник 12 частини ОСОБА_5 в
даному будинку не проживав і не був
зареєстрований.

Ця обставина відповідно до ст.61 ЦПК
України визнана сторонами.

Встановивши вказані обставини справи,
з врахуванням доказів сторін на
підтвердження - заперечення позовів,
норм матеріального права, які
регулюють спірні відносини, суд першої
інстанції прийшов до законного і
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для задоволення
первісного позову.

Як вбачається із матеріалів справи і
підтверджується належними доказами
спадкування після смерті ОСОБА_6
здійснювалось за заповітом і обоє
спадкоємців - ОСОБА_1 і ОСОБА_5 прийняли
спадщину по 12 частині кожний, подавши
заяви в нотаріальну контору та
отримавши свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 24 жовтня
1992року.

На час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_6 діяли положення ЦК
Української РСР ( в редакції 1963 року).

Так, відповідно до ст.549 ЦК Української
РСР ( в редакції 1963 року) визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Суд вірно вказав на те, що нездійснення
ОСОБА_1 і ОСОБА_5 державної реєстрації
свідоцтва про право на спадщину після
смерті своєї матері ОСОБА_6, як
передбачено нормами ст. 1299 ЦК України
не позбавило їх прав на спадкування і
отримання спадщини.

Вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до
ст.549 ЦК Української РСР ( в редакції 1963
року) прийняв спадщину, фактично
вступивши в управління та володіння
спадковим майном і подавши державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини, а інший спадкоємець за
заповітом ОСОБА_5 також відповідно до
ст.549 ЦК Української РСР ( в редакції 1963
року) прийняв спадщину, подавши
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Незастосування судом першої інстанції
положень ЦК Української РСР ( в
редакції 1963 року) не призвело до
неправильного вирішення справи.

Оскільки на час відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_5 дублікат
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданий Білоцерківською
районною державною нотаріальною
конторою 24.10.1992 року, є чинним, позивачі
за первісним позовом як спадкоємці за
законом першої черги у встановлений
законом строк прийняли спадщину,
подавши заяви в нотаріальну контору, що
відповідає положенням ст.ст. 1258, 1261, 1268,
1269, 1270 ЦК України, то суд на
передбачених законом підставах визнав
за ними в порядку спадкування право
власності на спадкове майно в рівних
частинах ( по 16 частині за кожним).

Відповідає вимогам закону і висновок
суду щодо відсутності підстав для
задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР (
в редакції 1963 року) прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України також
визначено, що незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Згідно із ст.553 ЦК Української РСР ( в
редакції 1963 року) спадкоємець за
законом або за заповітом вправі
відмовитись від спадщини протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.
При цьому він може заявити, що
відмовляється від спадщини на користь
кого-небудь з інших спадкоємців,
закликаних до спадкоємства за законом
або за заповітом, а також на користь
держави або окремих державних,
кооперативних або інших громадських
організацій. Наступне скасування
спадкоємцем такої заяви не
допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини
також той спадкоємець, який не вчинив
жодної з дій, що свідчать про прийняття
спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

З врахуванням вказаних вимог закону та
встановлених обставин справи, суд
вірно виходив із того, що позивачем за
зустрічним позовом не доведено, що
ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у
спадщині за заповітом відповідно до
положень ст.553 ЦК Української РСР ( в
редакції 1963 року).

Рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і передбачених законом підстав
для його скасування при апеляційному
розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що суд
до правовідносин щодо відкриття
спадщини за заповітом в 1992 році
невірно застосував положення
Цивільного кодексу України, а потрібно
було застосовувати положення ЦК
Української РСР ( в редакції 1963 року) є
обґрунтованими, проте незастосування
судом першої інстанції положень ЦК
Української РСР ( в редакції 1963 року) не
призвело до неправильного вирішення
справи.

Посилання апелянта на те, що свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
24.10.1992 року, дублікат якого видано
Ірпінським Державним нотаріальним
архівом в Київській області 25 березня
2010 року, не було зареєстровано в БТІ, а
тому не може вважатись
правовстановлюючим документом та
доказом прийняття спадщини ОСОБА_5
підлягають відхиленню, так як суд дав
оцінку вказаній обставині.

Так, судом в рішенні зазначено, що обоє
спадкоємців за заповітом не здійснили
державної реєстрації свідоцтва про
право на спадщину. Проте згідно довідки
КП Київської обласної ради "Південне
бюро технічної інвентарізації" від
1.08.2014 року станом до 1.01.2013 року право
власності на спадковий житловий
будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за
ОСОБА_6 - спадкодавцем за заповітом.

Крім цього, судом вказано, що позивачем
за зустрічним позовом не надано
належних доказів відмови ОСОБА_5 від
спадщини за заповітом.

Висновок суду про те, що в 1992 році
ОСОБА_5 і ОСОБА_1 прийняли спадщину за
заповітом відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги на те,
що суд не дав оцінки доказам, наданим на
підтвердження зустрічного позову:
довідці сільради за №895 від 20.08.2012 року,
страховим свідоцтвам, судовим поштовим
відправленням, договорам то
телефонізації, будівельним договорам,
платіжним документам не заслуговують
на увагу, оскільки суд вірно вказав у
рішенні, що відповідно до ст.61 ЦПК
України не підлягає доказуванню та
обставина, що спірний спадковий
будинок тривалий час перебуває в
користуванні ОСОБА_1, якому належить в
порядку спадкування 12 частина будинку,
а інший співвласник 12 частини ОСОБА_5 в
даному будинку не проживав і не був
зареєстрований.

Зазначені апелянтом письмові докази
не спростовують висновків суду про те,
що ОСОБА_5 в 1992 році за заповітом
прийняв спадщину, яка складається із 12
частини житлового будинку АДРЕСА_1
Білоцерківського району.

Інші доводи апеляційної скарги про
невідповідність рішення цивільному
законодавству України, неправильне
застосування норм процесуального
права колегія суддів вважає
необґрунтованими і такими, що не
впливають на законність і
обґрунтованість рішення суду.

Керуючись ст. 308, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: