Головуючий в 1 інстанції Потапенко А.В.
Єдиний унікальний № 374/81/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2014 м. Ржищів

Ржищівський міський суд Київської
області в складі:

головуючого-судді - Потапенка А.В.,

за участі: секретаря - Проценко Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи:
Реєстраційна служба Ржищівського
міського управління юстиції,
Ржищівське міське управління юстиції
Київської області, Ржищівська міська
державна нотаріальна контора, про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом та визнання
права власності на земельну ділянку у
зв'язку з набуттям права власності на
частину житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 р. позивач звернулася до
Ржищівського міського суду Київської
області із уточненим у подальшому
зазначеним вище позовом, в якому
просила: визнати недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом на
земельну ділянку, площею 0, 0887 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на які
розташована частина житлового будинку
загальною площею 81, 8 кв.м., видане
ОСОБА_5 8 листопада 2012 р. ОСОБА_10,
державним нотаріусом Ржищівської
міської державної нотаріальної
контори, і зареєстроване в реєстрі за
№3197; визнати за ОСОБА_1 право власності
на земельну ділянку площею 0, 0887 га,
розташовану за адресою АДРЕСА_1, на якій
розташована частина житлового будинку
загальною площею 81, 8 кв.м. з моменту
укладення договору дарування 23 травня
2012 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивач вказувала на те, що 23 травня 2012
р. між нею та відповідачем було
укладено договір дарування квартири
№2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1
(далі - договір). Договір було
посвідчено ОСОБА_10, державним
нотаріусом Ржищівської міської
державної нотаріальної контори, і
зареєстровано в реєстрі №1481. Вказана
квартира №2 є частиною одноповерхового
житлового будинку, має окремий вихід,
власником квартири №1 в цьому ж будинку
є ОСОБА_6 Під час укладення договору
відповідач запевнила, що земельна
ділянка, на якій розташована належна
мені частина будинку, не приватизована,
ні колишнім власником (її покійним
батьком), ні нею, тому вона (позивач)
зможе в будь-який час оформити на себе
право власності. Однак, як з'ясувалось
земельна ділянка має площу 0, 0887 га
згідно рішення Ржищівської міської
ради Київської області №351-14-05 від 27
лютого 2007 р. була передана у приватну
власність ОСОБА_7 для обслуговування та
будівництва житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1. Він отримав
відповідний державний акт серії ЯД
№975887. Після смерті ОСОБА_7 право
власності на спірну ділянку отримала
ОСОБА_8 (мати відповідача) згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 27 травня 2011 р. ОСОБА_10,
державним нотаріусом Ржищівської
міської державної нотаріальної
контори, і зареєстрованого в реєстрі за
№16911. Таким чином, на момент укладення
договору спірна ділянка належала на
праві власності ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2. Вже після укладення
договору із нею відповідач отримала 8
листопада 2012 р. свідоцтво про право на
спадщину за законом на спірну ділянку.
Вважає, що має право вимоги на набуття
права власності на спірну ділянку, на
якій розташована належна їй частина
будинку.

Посилаючись на положення ст. 120
Земельного кодексу України (далі - ЗК
України), ст. 377 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
позивач просила задовольнити позовні
вимоги.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
та її представник - ОСОБА_2 підтримали
позовні вимоги та, посилаючись на
обставини, що викладені у позові,
просили їх задовольнити. Визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом на земельну
ділянку, площею 0,0887 га, розташовану за
адресою: Київська область, АДРЕСА_1, на
якій розташована частина житлового
будинку, загальною площею 81,8 кв.м.,
видане ОСОБА_5 8 листопада 2012 року
державним нотаріусом Ржищівської
міської державної нотаріальної
контори ОСОБА_10 і зареєстроване в
реєстрі за № 3197; визнати за нею право
власності на вказану земельну ділянку
з моменту укладення договору дарування
23 травня 2012 року; судові витрати
стягнути з відповідача, а саме: суми на
відшкодування судового збору та
витрат, пов'язаних із проведенням
експертизи, та витрати на правову
допомогу в розмірі 8 359 грн 20 коп.

У судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги
не визнав, посилаючись на письмові
пояснення (а.с. 68-71), зазначав, що
оскільки за договором
дарування від 23 травня 2012 року позивач
отримала право власності саме на
квартиру, що додатково підтверджується
технічним паспортом, то застосування
ст. 120 ЗК України є недопустимим,
оскільки вона поширюється лише на
жилий будинок, будівлю або споруду, і в
жодному разі не на квартиру. Відповідно
до державного акта на право власності
на земельну ділянку від 4 жовтня 2007
року, серії ЯД № 975887 ОСОБА_7 (батькові
відповідача - ОСОБА_5) належала на праві
приватної власності земельна ділянка,
площею 0,0887 га, розташована за адресою:
Київська область, АДРЕСА_1. Згідно
чинному на час спадкування п. 27 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 р. №703, документами, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, серед
інших є свідоцтво про право на
спадщину, видане нотаріусом або
консульською установою України, чи
його дублікат. Відповідно до свідоцтва
про право на спадщину за законом від 8
листопада 2012 року, власником земельної
ділянки, площею 0,0887 га, розташованої за
адресою: Київська область, АДРЕСА_1, є
ОСОБА_5 Враховуючи положення статей 119,
321 ЦК України у позивача немає жодних
підстав посягати на майно відповідача.
Просив відмовити ОСОБА_1 у визнанні за
нею права власності на земельну
ділянку, площею 0,0887 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_5 не
заперечує проти встановлення
земельного сервітуту.

Представник третьої особи -
реєстраційної служби Ржищівського МУЮ
Київської області у судове засідання
не з'явився, надав заяву про розгляд
справи за відсутності представника,
вказуючи, що заперечення проти позову
відсутні.

Представник третьої особи -
Ржищівської міської державної
нотаріальної контори ОСОБА_10 у
судовому засіданні проти позову не
заперечувала, вважала, що позовні
вимоги слід задовольнити. Будучи
допитана у судовому засіданні як
свідок, ОСОБА_10 указувала на те, що
батьки відповідача були у поважному
віці та потребували догляду. У батька
відповідача ОСОБА_7 була земельна
ділянка щодо якої він робив заповіт,
однак у подальшому його скасував. Коли
ОСОБА_5 приїжджала та розповідала про
те, що у зв'язку із тим, що ОСОБА_1
доглядала за її (відповідача) батьками,
то було обіцяно подарувати майно, що й
було вчинено. Нею було вчинені
нотаріальні дії щодо реєстрації майна
на користь позивача за договором
дарування, предметом якої була
квартира №2, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Однак частину майна, а саме
земельну ділянку площею 0, 0887 га ще не
оформлено. Під час приїзду із АР Крим
ОСОБА_5 обіцяла переоформити на
позивача спірну земельну ділянку після
отримання усіх необхідних документів.

Суд, заслухавши осіб, які брали
участь у справі, та дослідивши
матеріали справи, приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають задоволенню частково,
виходячи з такого.

Згідно договору дарування квартири,
серії ВРР № 689291 від 23 травня 2012 року
ОСОБА_1 прийняла в дарунок від ОСОБА_5
квартиру під номером АДРЕСА_1 (а.с. 3)

Із витягу про державну реєстрацію
прав, серії СВА №124493 від 31 травня 2012
року вбачається, що ОСОБА_1 на праві
власності належить квартира за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно технічного паспорта на
квартиру АДРЕСА_1 жилі і підсобні
приміщення квартири розміщені на
першому поверсі, одноповерхового
будинку і являють собою окрему
(загальну) кватиру (а.с.11-13).

Відповідно до рішення Ржищівської
міської ради Київської області № 351-14-05
від 27 лютого 2007 року, вирішено
гр. ОСОБА_7 затвердити матеріали
технічної документації по видачі
державного акта на право власності на
земельну ділянку, передати у власність
земельну ділянку та видати державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку. Земельна ділянка
розташована по АДРЕСА_1, площа ділянки -
0,0887 га (а.с.17-18).

Із державного акта на право
власності на земельну ділянку, серії ЯД
№975887 від 4 жовтня 2007 року,
вбачається, що ОСОБА_7 належала
земельна ділянка площею 0,0887 га,
розташована по АДРЕСА_1 Київської
області, кадастровий № 0:69:030:0016
(а.с.73,74).

Згідно свідоцтва про смерть, серії
НОМЕР_1 від 30 листопада 2010 року ОСОБА_7
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом, серії ВРК № 762462
від 27 травня 2011 року спадкоємцем
земельної ділянки площею 0,0887 га для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд під кадастровим номером
:69:030:0016, розташованої в АДРЕСА_1, що
належала ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_8
(а.с. 115).

Згідно свідоцтва про право на
спадщину за законом, серії ВТА № 712843
від 8 листопада 2012 року
спадкоємцем земельної ділянки площею
0,0887 га для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд під
кадастровим номером :69:030:0016,
розташованої в АДРЕСА_1, що належала
ОСОБА_8 є її дочка ОСОБА_5 (а.с.49).

Згідно інформаційної довідки, серії
КУ № 493279, квартира АДРЕСА_1
зареєстрована на праві приватної
власності за ОСОБА_1 (а.с. 93).

Із досліджених у судовому засіданні
матеріалів спадкової справи №22/2012
встановлено: згідно заяви від 31 січня
2012 року, ОСОБА_5 звернулась до
Ржищівської міської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті матері
ОСОБА_8; згідно заяви від 24 жовтня 2012
року, ОСОБА_5 звернулась до Ржищівської
міської державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті матері ОСОБА_8, а
саме, зокрема, земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, розташованої в
АДРЕСА_1; згідно свідоцтва про право на
спадщину за законом, серії ВРК № 762462
від 27 травня 2011 року спадкоємцем
земельної ділянки площею 0,0887 га для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд під кадастровим номером
:69:030:0016, розташованої в АДРЕСА_1, що
належала ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_8;
згідно витягу з поземельної книги
Державного реєстру земель від 30 жовтня
2012 р. земельна ділянка, площею 0,0887 га,
розташована за адресою: Київська
область, АДРЕСА_1, кадастровий номер
:69:030:0016, зареєстрована на праві
приватної власності за ОСОБА_8,
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом №1691 від 27 травня
2011 року; згідно витягу з технічної
документації про нормативну грошову
оцінку земельної ділянки № 120603/02-34 від
16 жовтня 2012 року нормативна грошова
оцінка земельної ділянки площею 887
кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_8 складає 8 505 грн 71 коп.;
згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом, серії ВТА № 712843 від 8
листопада 2012 року спадкоємцем майна
після смерті ОСОБА_8 є її дочка ОСОБА_9
Спадщина складається з земельної
ділянки площею 0,0887 га для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд під
кадастровим номером :69:030:0016,
розташованої в АДРЕСА_1; згідно витягу
про реєстрацію в Спадковому реєстрі
від 8 листопада 2012 року зареєстровано
видачу свідоцтва про право на спадщину,
серії ВТА № 712843 від 8 листопада 2012 року,
номер в реєстрі нотаріальних дій 3197.
Спадкодавець- ОСОБА_8, спадкоємець-
ОСОБА_5 (а.с. 113-120).

Відповідно до ст. 120 ЗК України (в
редакції Закону № 1702- VІ від 5 листопада
2009 року) у разі набуття права власності
на будівлю або споруду, що перебувають
у власності, користуванні іншої особи,
припиняється право власності, право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані ці об'єкти. До особи,
яка набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 377 ЦК України ( в
редакції Закону № 1702-VІ від 5 листопада
2009 року) до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Відповідно до пп "ґ" п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України №7 від
16 квітня 2004 року із змінами "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" вирішуючи спори про
право власності на земельну ділянку,
суди мають виходити з того, що з 1 січня
2010 року до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або споруд,
переходить право власності, право
користування на земельну ділянку, на
якій вони розміщені, без зміни її
цільового призначення в обсязі та на
умовах, встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача)
відповідно до ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в
редакції Закону України від 5
листопада 2009 р №1702-VI.

У п. 18-1 зазначеної вище постанови
пленуму Верховного Суду України
роз'яснено, що при вирішенні вимог про
визначення розміру земельної ділянки,
необхідної для обслуговування
житлового будинку, будівлі або споруди,
право власності на які при їх
відчуженні перейшло до набувача без
визначення у договорі права на
земельну ділянку, суд має з'ясовувати,
зокрема, чому це питання не було
визначено в договорі, можливість
укладення між відчужувачем і набувачем
додатку до цього договору щодо права
набувача на земельну ділянку та чи не
свідчить реальна можливість
використання всієї земельної ділянки
за цільовим призначенням саме про той
розмір земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, який існував до їх
відчуження.

Розмір земельної ділянки, необхідної
для обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, визначається
шляхом проведення за клопотанням
сторін експертизи з врахуванням чинних
нормативних документів у галузі
будівництва, санітарних норм та правил
тощо.

Як встановлено із пояснень осіб, які
брали участь у справі, вирішити питання
шляхом доповнення чи іншого виду
додатку до договору дарування від 23
травня 2012 року на вказаний час є
неможливим, оскільки відповідач
заперечувала проти визнання за
позивачем права власності на спірну
земельну ділянку, і лише не
заперечувала проти встановлення
сервітуту.

Крім того, для з'ясування розміру
земельної ділянки, необхідної для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди й на виконання
зазначених роз'яснень пленуму
Верховного Суду України по даній
справі була призначена ухвалою суду
від 18 серпня 2014 року судова
земельно-технічна експертиза.

Згідно висновку судової
земельно-технічної експертизи від 4
грудня 2014 року № 12200/14-41 (а.с. 191-196)
фактичний порядок користування
земельною ділянкою площею 0,0887 га, за
адресою: Київська область, АДРЕСА_1, на
якій розташована частина житлового
будинку загальною площею 81,8 кв.м., що
належить ОСОБА_1 на підставі договору
дарування, укладеного 23 травня 2012 року,
посвідченого ОСОБА_10 державним
нотаріусом Ржищівської міської
державної нотаріальної контори
Київської області, в цілому відповідає
державному акту на право власності на
земельну ділянку, серії ЯД № 975887 та
технічній документації із землеустрою
щодо складання державних актів, що
посвідчують право приватної власності
на земельні ділянки громадянину ОСОБА_7
в адміністративних межах Ржищівської
міської ради Київської області.

У п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про судову практику в справах
про захист прав власності та інших
речових прав" від 7 лютого 2014 р. №5
роз'яснено, що незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
(ч. 5 ст. 1268 ЦК України), проте право
власності на нерухоме майно у разі
прийняття спадщини виникає у
спадкоємця з моменту державної
реєстрації речового права на нерухоме
майно (стаття 19 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом
із тим суди повинні розмежовувати
право на спадщину як майнове право
(об'єкт спадкування) та виникнення
права власності на спадкове майно як на
об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має
право звернутися із заявою про
державну реєстрацію переходу права
власності до органу, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, після прийняття спадщини в
порядку, передбаченому законом. Якщо
право власності спадкодавця не було
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно,
правовстановлюючими є документи, що
підтверджують підставу для переходу
права власності в порядку
правонаступництва, а також документи
спадкодавця, що підтверджують
виникнення у нього права власності на
нерухоме майно (стаття 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень").

Ураховуючи наведені вище положення
законодавства та зазначені
роз'яснення, суд вважає за
необхідне задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання за нею право
власності на земельну ділянку площею 0,
0887 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1,
на якій розташована частина житлового
будинку загальною площею 81, 8 кв.м. з
моменту укладення договору дарування
від 23 травня 2012 р.

Із досліджених у судовому засіданні
матеріалів справи вбачається, що
позивач у справі - ОСОБА_1 у
встановленому законодавством
порядку, ст. ст. 328, 334 ЦК України, набула
права власності на квартиру №2 у
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1
на підставі правочину (договору
дарування від 23 травня 2012 р.),
отримавши вказане нерухоме майно у дар
та, здійснивши реєстрацію цього права 31
травня 2012 року в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно (а.с. 93), а тому
відповідно до норм ч. 1 ст. 120 ЗК України,
та ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції
Закону України від 5 листопада 2009 р
№1702-VI) до позивача перейшло право
власності на всю спірну земельну
ділянку та яка належала на час
укладення вказаного договору
дарування - ОСОБА_5 як спадкоємиці в
силу ч. 5 ст. 1268 ЦК України майна ОСОБА_8,
якій ділянка належала на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, що видане 27
травня 2011 р. (а.с. 113-115).

Дійшовши такого висновку суд бере до
уваги той факт, що цільове призначення
всієї спірної земельної ділянки,
площею 0, 0887 га, за адресою: АДРЕСА_1, - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель, та що
фактичний порядок користування
спірною земельною ділянкою площею 0,0887
га, на якій розташована частина
житлового будинку загальною площею 81,8
кв.м., що належить ОСОБА_1 на підставі
договору дарування, укладеного 23
травня 2012 року, в цілому відповідає
державному акту на право власності на
земельну ділянку, серії ЯД № 975887 та
технічній документації із землеустрою
щодо складання державних актів, що
посвідчують право приватної власності
на земельні ділянки громадянину ОСОБА_7
в адміністративних межах Ржищівської
міської ради Київської області
(відповідно до висновку судової
земельно-технічної експертизи), а тому
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
визнання за нею права власності на
спірну земельну ділянку підлягають до
задоволення, як такі що ґрунтуються на
вимогах ч. 1 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377
ЦК України.

При цьому, суд відхиляє доводи
представника відповідача про те, що
застосування ст. 120 ЗК України у даному
випадку є недопустимим, оскільки вона
поширюється лише на жилий будинок,
будівлю або споруду, і в жодному разі не
на квартиру, що була предметом договору
дарування. Так, у судовому засіданні
беззаперечно судом встановлено, що
житловий будинок за адресою: Київська
область, АДРЕСА_1, є одноповерховим
будинком, який складається із двох
окремих ізольованих одна від одної
квартир, квартира №2 з яких належить
позивачу, тобто будинок є
двоквартирним житловим будинком. Крім
того, виходячи із системного аналізу ч.
1 ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377, ст. 380,
ч. 2 ст. 382 ЦК України вбачається, що
закон розрізняє поняття "двоквартирний
житловий будинок" та "багатоквартирний
житловий будинок". Водночас ч. 1 ст. 377 ЦК
України містить виключення тільки щодо
багатоквартирного житлового будинку, а
ч. 1 ст. 120 ЗК України взагалі не
містить виключень щодо кількості
квартир у жилому будинку.

Разом із тим, відповідно до ст. 1301 ЦК
України свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане не мала право
на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом.

Пункт 27 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 7 від 30 травня 2008 року
"Про судову практику у справах про
спадкування" містить роз'яснення, що
відповідно до статті 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

У зв'язку із тим, що суд прийшов до
висновку про задоволення вимог про
визнання за позивачем на підставі ст. 120
ЗК України, ст. 377 ЦК України права
власності на земельну ділянку площею 0,
0887 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1,
позовні вимоги про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом на спірну земельну ділянку, що
видане ОСОБА_5 8 листопада 2012 р. також
підлягають задоволенню, оскільки
видане відповідачу свідоцтво про право
на спадщину на спірну земельну ділянку
порушує права ОСОБА_1 як особи, до якої
перейшло право власності на цю ділянку
із зазначених вище законних підстав.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат суд виходить із такого.

Пунктами 47, 48 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про застосування судами
законодавства про судові витрати у
цивільних справах" від 17 жовтня 2014 р. №10
роз'яснено, що витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги. При
стягненні витрат на правову допомогу
слід враховувати, що особа, яка таку
допомогу надавала, має бути адвокатом
(стаття 6 Закону України від 05 липня 2012
року № 5076-VI "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність") або іншим
фахівцем у галузі права незалежно від
того, чи така особа брала участь у
справі на підставі довіреності, чи
відповідного договору (статті 12, 42, 56
ЦПК). Розмір витрат на оплату правової
допомоги визначається за домовленістю
між стороною та особою, яка надає
правову допомогу. Разом із тим
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлений Законом
України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах". Підстави,
межі та порядок відшкодування судових
витрат на правову допомогу, надану в
суді як адвокатом, так і іншим фахівцем
у галузі права, регламентовано у пункті
2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88,
89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу,
граничний розмір якої визначено
відповідним законом, про що зазначено в
пункті 47 цієї постанови, стягуються не
лише за участь у судовому засіданні при
розгляді справи, а й у разі вчинення
інших дій поза судовим засіданням,
безпосередньо пов'язаних із наданням
правової допомоги у конкретній справі
(наприклад, складання позовної заяви,
надання консультацій, переклад
документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути
документально підтверджені та
доведені. Відсутність документального
підтвердження витрат на правову
допомогу, а також розрахунку таких
витрат є підставою для відмови у
задоволенні вимог про відшкодування
таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, звертаючись з вказаним
позовом до суду, 2 квітня 2014 р. уклала
договір про надання адвокатських
послуг, із адвокатом ОСОБА_2 яка
взяла на себе зобов'язання щодо
представництва інтересів позивача у
суді при розгляді даної цивільної
справи (а.с. 22, 23).

В матеріалах справи міститься
договір про надання юридичних послуг
від 10 березня 2014 р., укладений між
позивачем та ТОВ "Шовчер Юр Сервіс" (а.с.
206, 207). Згідно акта прийняття-передачі
виконаних робіт, за яким позивач
отримала від ТОВ "Шовчер Юр Сервіс"
консультації з питання розгляду справи
у суді, складання запитів у державні
органи та позовної заяви, вартість
робіт становить 3 тис. грн. (а.с. 208).
Згідно розрахунку суми витрат на
правову допомогу за договором від 10
березня 2014 р., компенсація зазначених
витрат, які підлягають відшкодуванню
відповідачем складає 8 359 грн 20 коп.

Суд вважає, що позовна вимога ОСОБА_1
про стягнення з відповідача витрат на
правову допомогу, яка підтримана
останньою у судових дебатах, не
підлягає задоволенню, оскільки у
справі відсутнє документальне
підтвердження витрат на правову
допомогу. Позивачем не надано суду
документів, що свідчать про оплату
гонорару, ним недостатньо обґрунтовано
розмір витрат на правову допомогу, суд
був позбавлений можливості перевірити,
чи не перевищує така сума граничного
розміру компенсації витрат,
встановленого Законом. В матеріалах
справи відсутні належні та допустимі
докази, які б підтверджували склад та
розмір витрат позивача, пов'язаних з
оплатою правової допомоги фахівця у
галузі права у зв'язку з розглядом
даної справи і таких доказів
відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК
України позивач не надала.

При цьому, суд не приймає до уваги
вказаний вище акт прийняття-передачі
виконаних робіт, оскільки склад та
розмір витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, входить до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін..), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження). При цьому
недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам.

Наданий позивачем акт
прийняття-передачі виконаних робіт не
відповідає встановленим вимогам та не
є фінансовим документом на
підтвердження оплати послуг фахівця у
галузі права.

Крім того, представник позивача у
справі не були залучений до участі у
справі відповідно до вимог ч. 2 ст. 56 ЦПК
України, заяви про це особи, які беруть
участь у справі не подавали, ухвали
суду з цього приводу не
постановлювались.

Аналогічна правова позиція
міститься у рішенні Апеляційного суду
Київської області від 20 жовтня 2014 р.
(http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41092432).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Оскільки суд дійшов до висновку про
задоволення матеріально-правової
вимоги позивача, то відповідно до ч. 1
ст. 88 ЦПК України та зазначених
роз'яснень документально підтверджені
(а.с. 9, 172) кошти на відшкодування
судового збору в розмірі 243 грн 60 коп. та
на відшкодування витрат, пов'язаних із
проведенням судової експертизи в
розмірі 5 412 грн підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 120 ЗК України, ст. ст. 317,
321, 377, 380, 382, 1268 ЦК України, постановою
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року №7 із змінами "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ"; постановою Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 "Про судову практику у справах
про спадкування"; постановою пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про судову практику в справах
про захист прав власності та інших
речових прав" від 7 лютого 2014 р. №5;
постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про застосування судами
законодавства про судові витрати у
цивільних справах" від 17 жовтня 2014 р.
№10, ст. ст. 10, 11, 27-30, 56-60, 80, 84, 88, 143, 213, 215, 218
ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
земельну ділянку, площею 0,0887 га для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд за кадастровим номером
№:69:030:0016, розташовану за адресою:
Київська область, АДРЕСА_1, на якій
розташована частина житлового будинку,
загальною площею 81, 8 кв.м., з моменту
укладення договору дарування від 23
травня 2012 року.

Визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом на
земельну ділянку, площею 0,0887 га для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд за кадастровим номером
№:69:030:0016, розташовану за адресою:
Київська область, АДРЕСА_1, на якій
розташована частина житлового будинку,
загальною площею 81, 8 кв.м., видане
ОСОБА_5 8 листопада 2012 року державним
нотаріусом Ржищівської міської
державної нотаріальної контори
ОСОБА_10, зареєстроване в реєстрі за №
3197.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1
243 гривні 60 копійок на відшкодування
судового збору та 5 412 гривень витрат,
пов'язаних із проведенням судової
експертизи.

В задоволенні решти вимог, -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Повне рішення виготовлено 29 грудня
2014 року.

Суддя: