У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом
виконавчого комітету Рівненської
міської ради до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди в порядку регресу,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суд Рівненської
області від 9 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Виконавчий комітет Рівненської
міської ради звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
20 вересня 2007 року ОСОБА_4, перебуваючи у
трудових відносинах з позивачем та
керуючи службовим автомобілем ГАЗ-31105,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
скоїв наїзд на пішохода, внаслідок чого
останній помер. Вироком суду, який
набрав законної сили, ОСОБА_4 визнаний
винним у вчиненні зазначеного
правопорушення. Рішенням суду, що
набрало законної сили, стягнуто з
позивача, як з роботодавця, на користь
сина загиблого 15 000 грн на
відшкодування моральної шкоди.
Посилаючись на те, що позивач
перерахував зазначені кошти на рахунок
стягувача, просив суд стягнути з
відповідача зазначену суму в порядку
регресу.

Рішенням Рівненського районного суду
Рівненської області від 25
березня 2014 року у задоволенні позову
виконавчого комітету Рівненської
міської ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 9 липня 2014 року
рішення районного суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
виконавчого комітету Рівненської
міської ради 15 000 грн на відшкодування
шкоди в порядку регресу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст.
335 ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Згідно п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» за моральну
(немайнову) шкоду, заподіяну
працівником під час виконання трудових
обов'язків , відповідальність несе
організація з якою працівник перебуває
у трудових відносних, а останній
відповідає перед нею в порядку регресу.

Відповідно до ч. 5 п.6 та п.11 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 березня 2013
року № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» визначено, що фізична чи
юридична особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану її працівником при виконанні
трудових (службових) обов'язків на
підставі трудового договору
(контракту) чи цивільно-правового
договору, має право зворотної вимоги
(регресу) до такого працівника -
фактичного завдавача шкоди - у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом
(ч. 1 ст. 1991 ЦК України)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач пропустив строк позовної
давності та не ставить питання про
поновлення пропущеного процесуального
строку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд, встановивши обставини
справа та давши належну оцінку наявним
у справі доказам, обґрунтовано виходив
із того, що правовідносини між
сторонами регулюються положеннями ст.
1191 ЦК України, отже позивачем не
пропущено строк звернення до суду та
наявні підстави для задоволення
позову.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження суду
апеляційної інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
суду, обґрунтовано викладеного в
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суд Рівненської
області від 9 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко