Справа № 396/3438/13-ц
Провадження № 2/396/54/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2014 року Новоукраїнський районний
суд Кіровоградської області у складі:

головуючого: Гарбуз Ольга
Анатоліївна

за участю секретаря Пономаренко
Р.В.,

представника позивача
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Новоукраїнка цивільну
справу за позовомОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про захист
цивільного права та інтересу,
відшкодування збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, діючи в
інтересах ОСОБА_5, звернувся до суду з
даним позовом до відповідача про
захист цивільного права та інтересу,
відшкодування збитків, посилаючись на
те, що згідно договору купівлі-продажу
від 19 квітня 2003 року позивач придбав у
КСП "Промінь" сівалку "СЗ-3,6" 1986 року
випуску. На момент складання вказаного
договору ОСОБА_5 виплатив продавцю
вартість сівалки в повному обсязі - 820
грн.

Згідно державного акта на право
приватної власності на землю ІV-КР
№030159, виданого на ім'я ОСОБА_5, на
підставі рішення сесії Комишуватської
сільської ради від 1 серпня 2001 року №132,
йому передалася у приватну власність
земельна ділянка для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 3,23 га, яка розташована на
території Комишуватської сільської
ради.

Згідно державного акта на право
приватної власності на землю серії КР
№116795, виданого на підставі
розпорядження Новоукраїнської
районної державної адміністрації від
20.07.2004 року №940-р, дружина позивача
ОСОБА_6 є власником земельної ділянки
площею 2,00 га, розташованої на території
Комишуватської сільської ради.

Крім того, згідно довіреності ОСОБА_7
уповноважила ОСОБА_5 бути її
представником з питань користування
(володіння) та управління земельною
ділянкою НОМЕР_1 площею 3,44 га, що
розташована на території
Комишуватської сільської ради, яка
належить їй на підставі Свідоцтва про
спадщину за заповітом від 25.08.2009 року.

ОСОБА_5 планував засіяти у жовтні 2013
року озимий ячмінь на зазначених вище
земельних ділянках загальною площею 8,67
га і отримати з них у 2014 році врожай по 4
тонни з одного гектара, загальною вагою
34 тонни 680 кг при ціні 1500 грн. за тонну.
Тобто вартість запланованого врожаю на
2014 рік мала складати суму у розмірі 52020
грн.

Однак, 15.10.2013 року відповідач ОСОБА_2
забрав з прилеглої території
домоволодіння позивача сівалку "СЗ-3,6",
придбану в 2003 році за договором
купівлі-продажу.

Згідно висновку від 29.10.2013 року
Новоукраїнського РВ УМВС України в
Кіровоградській області ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 мають у користуванні сівалку
СЗ-3,6, на яку вони обоє заявляють права
на власність та під час перевірки
надали підтверджуючі документи про
придбання вказаної сівалки.

Згідно повідомлення Новоукраїнського
РВ УМВС в Кіровоградській області від
30.10.2013 року за фактом неповернення
сівалки СЗ-3,6 ОСОБА_2 проведена
перевірка, матеріали якої списано до
канцелярії Новоукраїнського РВ УМВС. З
приводу відшкодування завданих
збитків та з метою встановлення права
власності на сівалку СЗ-3,6
рекомендовано звернутися до суду.

Враховуючи вищенаведене, позивач
змушений звернутися до суду за
захистом порушеного права та просить
суд зобов'язати відповідача повернути
сівалку СЗ-3,6 позивачу, а також стягнути
з відповідача на користь позивача
утрачену вигоду в розмірі 52020 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

Відповідач та його представник ОСОБА_3,
що діє на підставі довіреності, в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, просили відмовити в позові.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача та його
представника, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню так, як в судовому
засіданні встановлено наступні
обставини.

Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутись до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Конституцією України (ст.41)
та ст.1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17.07. 1997 року відповідно до
Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2,4,7
та 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд, учиняти щодо свого
майна будь-які угоди відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до положення чч. 1, 2 ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 317, 319 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Цими
правами власник розпоряджається на
власний розсуд. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно другій стороні
(покупцеві), а покупець приймає або
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому (ч.1 ст. 656 ЦК
України).

Порядок державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 7 вересня 1998 року № 1388, передбачає
письмову форму договору
купівлі-продажу транспортних засобів
(автомобілів).

Пунктом 8 цього Порядку передбачено, що
державна реєстрація (перереєстрація)
транспортних проводиться на підставі
заяв власників, поданих особисто, і
документів, що посвідчують їх особу,
підтверджують правомірність придбання
транспортних засобів, відповідність
засобів конструкції транспортних
засобів установленим вимогам безпеки
дорожнього руху, а також вимогам, які є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів, їх складових частин, що мають
ідентифікаційні номери, зокрема є:
засвідчені підписом відповідної
посадової особи, що скріплений
печаткою, зокрема, довідка-рахунок за
формою згідно з додатком 1, видана
суб'єктом господарювання, діяльність
якого пов'язана з реалізацією
транспортних засобів та їх складових
частин, що мають ідентифікаційні
номери; копія рішення суду, засвідчена
в установленому порядку, із
зазначенням юридичних чи фізичних
осіб, які визнаються власниками
транспортних засобів, марки, моделі,
року випуску таких засобів, а також
ідентифікаційних номерів їх складових
частин; акт приймання-передачі
транспортних засобів за формою згідно
з додатком 6, виданий
підприємством-виробником або
підприємством, яке переобладнало чи
встановило на транспортний засіб
спеціальний пристрій згідно із
свідоцтвом про погодження конструкції
транспортного засобу щодо
забезпечення безпеки дорожнього руху,
із зазначенням ідентифікаційних
номерів такого транспортного засобута
конкретного одержувача.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна, від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок іншої
особи поза підставою, передбаченою
законом, іншими правовими актами чи
правочином.

Відповідно до ч.1 ст. 387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Причому, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадках,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо
майно набуте безвідплатно в особи, яка
не мала права його відчужувати, власник
має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Як зазначено в п.23 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7 лютого 2014 р. № 5
відповідно до статті 387 ЦК України та
частини третьої статті 10 ЦК України,
яка звернулася до суду з позовом про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, повинна довести
своє право власності на майно, що
знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що
право власності на рухоме майно
доводиться за допомогою будь-яких
передбачених процесуальним
законодавством доказів, що
підтверджують виникнення такого права
у позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, 19 січня
2003 року на підставі договору
кцпівлі-продажу покупець
ОСОБА_5-позивач у справі придбав у КСП
"Промінь" Компаніївського району
Кіровоградської області, від імені
якого діяв директор Сало П.А., сівалку
"СЗ-3.6",1986 року випуску, що посвідчено
підписом покупця та Продавця КСП
"Промінь, без заначення прізвища
продавця, оригінал якого не
представлено для огляду, через
відсутність.(а.с.7)

В той час як,згідно повідомлення
Компаніївського РВ УМВС від 13.12.2013 року
вбачається, що директору КСП "Промінь"
Компаніївського району Сало П.Абуло
видано дозвіл на №009 на знищення
печаток та штампів, які були знищені в
присутності гр. Сало П.А.(а.с.31,32), що
ставить під сумнів дійсність договору
купівлі-продажу спірної сівалки 19
січня 2013 року, в той час як печатки вже
були знищені, тому укладення будь-якого
договору ставиться під сумнів, судом,
так як відсутні правові підстави для
укладення.

В постанові Верховного Суду України
від 2 жовтня 2013 року по цивільній справі
№ 6-88цс13, що була переглянута з підстав
неоднакового застосування касаційною
інстанцією одних і тих самих норм
матеріального права, зазначено, що під
відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту.

Судом не встановлено і достатніх
правових підстав набуття права
власності та користування також і
відповідачем, хоча останній не
заперечує, що у нього зазначена сівалка
СЗ-3,6, але рік випуску не може вказати.

Інших доказів, які б свідчили про
правомірність набуття права власності
на спірну сівалку ні позивачем, ні його
представником не представлено.

Як і не надано доказів, що позивач
користується земельною ділянкою
загальною площею 8.67 га на території
Комишуватської сільської ради
Новоукраїнського району самостійно та
здійснює обробіток земельних ділянок:
згідно державного акта на право
приватної власності на землю ІV-КР
№030159, виданого на ім'я ОСОБА_5, для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 3,23 га, з

гідно державного акта на право
приватної власності на землю серії КР
№116795, виданого дружині позивача
ОСОБА_6, площею 2,00 га та

згідно довіреності ОСОБА_7, яка
уповноважила ОСОБА_5 бути її
представником з питань користування
(володіння) та управління земельною
ділянкою НОМЕР_1 площею 3,44 га, що
розташована на території
Комишуватської сільської ради, яка
належить їй на підставі Свідоцтва про
спадщину за заповітом від 25.08.2009 року.

Як і не подано доказів, що відповідно до
сівозміни, зазначені земельні ділянки
планувалося засіяти озимим ячменем та
середньостатистичні дані врожаю
озимої пшениці по Новоукраїнському
районі за 2014 рік становить 4т з га та що
через відсутність сівалки, яка
знаходиться у відповідача земельні
ділянки залишися необробленими.

Таким чином, суд вважає, що позивач не
довів правомірність володіння спірною
сівалкою, за існування достатніх
правових підстав , у спосіб, що не
суперечить цивільному законодавству ,
що виключає застосування до спірних
правовідносин положень ст. 1212 ЦК
України, як наслідок і відшкодування
збитків, а тому судприйшов до висновку,
що позовні вимоги є безпідставними та
необґрунтованими, у їх задоволенні
повністю необхідно відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі
відмови у позові, судові витрати,
понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 10,11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України,
ст.ст.1212, 1213Ю 16,1166 ЦК України,суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про зобов'язання
ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 сівалку "СЗ-3,6",
1986 року випуску, та про стягнення
утраченої вигоди в розмірі 52020 грн. -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Кіровоградської
області через Новоукраїнський
районний суд протягом десяти днів з
моменту проголошення.

Головуючий:
О. А. Гарбуз