Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3372/14 Головуючий у 1
інстанції: Боровікова А.І.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 21» жовтня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
заочне рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 27
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
інтересах малолітньої ОСОБА_5, до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки
та піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Комунарскому району., Приватний
нотаріус Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7, Державна
миргаційна служба по Комунарському
районному відділу у м. Запоріжжя, про
визнання договору купівлі-продажу
нікчемним, вселення в 13/20 частин
житлового будинку,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_5, звернулась до суду
з позовною заявою, яку протягом
розгляду справи уточнювала, до ОСОБА_6,
ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та
піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Комунарскому району., Приватний
нотаріус Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7, Державна
миграційна служба по Комунарському
районному відділу у м. Запоріжжя, про
визнання договору купівлі-продажу
нікчемним, вселення в 13/20 частин
житлового будинку

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що під час проживання однією
сім'єю її батьки - ОСОБА_6, відповідач по
справі, та ОСОБА_8 придбали 13/20 частин
жилого будинку АДРЕСА_1.

В цьому будинку вона постійно
проживала та була зареєстрована. У
зв'язку з тим, що відповідач чинив
перешкоди в користуванні будинком,
вона була змушена залишити його.

Крім неї в будинку АДРЕСА_1
зареєстрована її малолітня донька -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Їй стало відомо, що 11 жовтня 2013 року
відповідачі уклали договір
купівлі-продажу 13/20 частин жилого
будинку АДРЕСА_1, який був посвідчений
приватним Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7

Під час укладання правочину її батько
ОСОБА_6 не надав нотаріусу довідку про
реєстрацію в спірному будинку її -
ОСОБА_4 та її дочки - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що під час укладання
вказаного договору купівлі-продажу 13/20
частин жилого будинку АДРЕСА_1 були
порушені житлові права її малолітньої
дочки - ОСОБА_5, оскільки зазначена
угода була укладена без дозволу органу
опіки та піклування, що є порушенням
вимог ст. 18 Закону України «Про охорону
дитинства», ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей», глави 2 п.
1.9, п. 1.10 Порядку вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України, затвердженого
Наказом Міністерства юстиції України
22.02.2012 № 296/5, з недодержання в момент
вчинення правочину вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,
в зв'язку з чим вона з дитиною має право
користування 13/20 частинами вказаного
житлового будинку.

Просила визнати недійсним та нікчемним
договір купівлі-продажу 13/20 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, який був
укладений 11 жовтня 2013 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_3 та посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7; вселити
її та малолітню ОСОБА_5 в 13/20 частин
вказаного жилого будинку.

Заочним рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 27
березня 2014 року позов задоволено.

Визнано нікчемним договір
купівлі-продажу 13/20 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, який був укладений 11
жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7; вселено ОСОБА_6 та
малолітню ОСОБА_5 в 13/20 частин вказаного
жилого будинку.

Ухвалою Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 05 червня 2014 року заяву
ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення
залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним
рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати заочне рішення суду та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
ОСОБА_4 посилалась на ті обставини, що
до спірного будинку вона вселилась як
член сім'ї власника ОСОБА_6 та залишила
будинок, оскільки відповідач
перешкоджав їй в користуванні житловим
приміщенням.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що спірний договір купівлі -
продажу житлового будинку було
укладено без попередньої згоди органу
опіки та піклування, чим порушено права
малолітньої дитини ОСОБА_5 на
користування зазначеним жилим
приміщенням, отже, в силу ч. 6 ст. 203, ч. 1
ст. 215 ЦК України, ст. 12 Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей",
ст.18 Закону України «Про охорону
дитинства», ст.ст.156, 405 ЖК України такий
договір є нікчемним.

Проте погодитись із таким висновком
суду першої інстанції не можна.

За положеннями ст. ст. 319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про
охорону дитинства" діти - члени сім'ї
наймача або власника жилого приміщення
мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

Статтею 17 Закону України "Про охорону
дитинства" передбачено, що батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей" (у
редакції чинній на момент укладення
договору купівлі-продажу) органи опіки
та піклування здійснюють контроль за
дотриманням батьками та особами, які їх
замінюють, житлових прав і
охоронюваних законом інтересів дітей.
Для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Частиною 6 ст. 203 ЦК України визначено,
що правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання у момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, є підставою для визнання його
недійсності (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. У випадках, встановлених
цим Кодексом, нікчемний правочин може
бути визнаний судом дійсним. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Правочин, вчинений без дозволу органу
опіки та піклування (стаття 71 цього
кодексу) є нікчемним (ч.1ст.224 ЦК
України).

Статтею 71 ЦК України передбачено, що
опікун не має права без дозволу органу
опіки та піклування:

1) відмовитися від майнових прав
підопічного;

2) видавати письмові зобов'язання від
імені підопічного;

3) укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, в тому числі
договори щодо поділу або обміну
житлового будинку, квартири;

4) укладати договори щодо іншого
цінного майна.

Піклувальник має право дати згоду на
вчинення правочинів, передбачених
частиною першою цієї статті, лише з
дозволу органу опіки та піклування.

Як вбачається з матеріалів справи, 13/20
частин житлового будинку АДРЕСА_1
належало на праві приватної власності
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого Шостою
Запорізькою державною нотаріальною
конторою 21 квітня 1981 року за реєстровим
№1-1969 (а.с.59-61).

11 жовтня 2013 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3
придбав 13/20 частин житлового будинку
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі - продажу, посвідченим
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
(а.с.35-36).

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дочкою ОСОБА_6
(а.с.18).

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, є дочкою ОСОБА_4 та
онукою ОСОБА_6 (а.с.16).

З наданої адресно-довідковим бюро
Державної міграційної служби України
Запорізької області на запит
апеляційного суду інформації
вбачається, що малолітня ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою
АДРЕСА_1 з 19.01.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог. Статтями 58,
59 ЦПК України передбачено поняття
належності та допустимості доказів.

Матеріали справи не містять будь-яких
доказів на підтвердження доводів
позивача про те, що вона була вимушена
залишити будинок, оскільки відповідач
її батько - ОСОБА_6 чинив їй перешкоди в
користуванні будинком.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
нікчемним, суд першої інстанції не
врахував та не дав належної правової
оцінки тому, що відповідно до положень
ст. 17 Закону України "Про охорону
дитинства" батьки або особи, які їх
замінюють, не мають права без дозволу
органів опіки і піклування, наданого
відповідно до закону, укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню та/або державній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
поділ, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання, а відповідно до положеннь
ст. 12 Закону України "Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей" органи
опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей.

Аналіз змісту правових норм ст. 17
Закону України "Про охорону дитинства",
ст. 12 Закону України "Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей" дає
підстави для висновку, що попередній
дозвіл органу опіки та піклування при
відчуженні нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким, у разі використання
його як житла, має дитина, надається
лише у разі, коли власниками
відчужуваного майна є батьки або особи,
які їх замінюють, а також коли останні
укладають угоди від імені
неповнолітніх.

При цьому продавець будинку не є
батьком малолітньої дитини ОСОБА_5 або
особою, яка її замінює, він є її дідусем;
інших даних, які б давали підстави
дійти до висновку, що ОСОБА_6 на момент
укладення договору купівлі-продажу був
опікуном малолітньої дитини ОСОБА_5
судом не встановлено. За вказаних
обставин, ОСОБА_6 міг розпоряджатись
належним йому на праві власності
нерухомим майном без попереднього
дозволу органу опіки та піклування на
його відчуження.

Аналогічна позиція викладена в рішенні
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 16 травня 2012 року по справі №
6-14541 ск 12.

Крім того, ухвалюючи рішення про
задоволення вимог ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_5, суд першої
інстанції також не надав оцінку
доказам відповідача, а саме: копії
паспорта, з якої вбачається, що ОСОБА_6 з
23.02.2010 року був знятий з реєстрації за
адресою: АДРЕСА_1 та 02.11.2010 року
зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.26-27),
договору купівлі-продажу від 11 жовтня
2013 року, в якому зазначено місце
проживання продавця - АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать дружина, їх
діти і батьки. Членами сім'ї власника
будинку (квартири) може бути визнано й
інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з власником будинку
(квартири) і ведуть з ним спільне
господарство.

Аналіз змісту вказаних правових норм
дає підстави для висновку, що право
члена сім'ї власника будинку на
користування житлом існує лише за
умови, що ця особа залишається
власником житла.

Оскільки власником спірного будинку на
підставі договору купівлі-продажу від
11 жовтня 2013 року є ОСОБА_3, позовні
вимоги ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та інтересах малолітньої
ОСОБА_5 про вселення в зазначений
будинок не ґрунтуються на вимогах
закону, а рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову про вселення.

Викладене свідчить про те, що допущені
судом першої інстанції порушення норм
матеріального права призвели до
неправильного вирішення справи, а тому
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316,317 ЦПК
України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 27
березня 2014 року у цій справі скасувати
та ухвалити по справі нове рішення
наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_6, ОСОБА_3,
треті особи: Орган опіки та піклування
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Комунарскому району.,
Приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
Державна миграційна служба по
Комунарському районному відділу у м.
Запоріжжя, про визнання договору
купівлі-продажу нікчемним, вселення в
13/20 частин житлового будинку,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: