АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7582/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шестакова З. С. Доповідач -
Черненкова Л.А. Категорія 53
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев'янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне
рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 02
липня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до приватного підприємства
«Руметаль» про зобов'язання вчинити
певні дії та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О
В И Л А:

07 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся із
зазначеним позовом, обґрунтовуючи тим,
що він працював на посаді заступника
директора ПП „Руметаль" з вересня 1999
року по 18 березня 2009 року. В день
звільнення його з роботи відповідач не
видав йому трудову книжку з внесеним до
неї записом про звільнення. Рішенням
Нікопольського міськрайонного суду
від 18 травня 2012 року по цивільній
справі № 0426/4118/2012 (провадження №
2/0426/2719/2012) ПП „Руметаль" було
зобов'язано видати ОСОБА_2 трудову
книжку. Однак, до теперішнього часу
рішення суду не виконане. Тому позивач
просив суд відповідно до положення ч. 4
ст. 235 КЗпП України зобов'язати ПП
„Руметаль" нарахувати йому заробітну
плату за весь час вимушеного прогулу за
період з 18 березня 2009 року по 06 червня
2014 року та стягнути з відповідача
середній заробіток за весь час
затримки видачі трудової книжки в сумі
36 905,00 грн.

Заочним рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 02 липня 2014 року ухвалено: у
задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, через
свого представника ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, постановити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 працював на посаді заступника
директора ПП „Руметаль". Наказом № 120
від 23 березня 2009 року він був
звільнений з роботи з 23 березня 2009 року
за згодою сторін, ст. 36 п. 1 ч. 1 КЗпП. В
день звільнення з роботи ПП „Руметаль"
не провели з ОСОБА_2 розрахунок у
строки, встановлені у ст. 116 КЗпП
України, та в порушення ч. 1 ст. 47 КЗпП
України не видали позивачу його
трудову книжку з внесеним до неї
записом про звільнення. Даний факт був
встановлений рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 18 травня 2012
року по цивільній справі № 0426/4118/2012.
Також рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 18 травня 2012
року ПП „Руметаль" було зобов'язано
видати ОСОБА_2 трудову книжку та з ПП
„Руметаль" була стягнута сума
заборгованості по заробітній платі,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 605
грн. та моральна шкода. Дане рішення
суду набуло чинності 13 липня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову,
міськрайонний суд обґрунтовано
виходив з того, що з відповідача на
користь позивача вже був стягнутий
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні, в зв'язку з
чим неможливо одночасного
застосування вимог і ст. 117 КЗпП
України, і ст. 235 КЗпП України, тобто
стягнення подвійного середнього
заробітку, оскільки це буде не
співмірно з правами працюючого
працівника, який отримує одну
заробітну плату. Крім того, з
системного та логічного аналізу
положень статей 117, 235 КЗпП України
йдеться мова про відповідальність
роботодавця у вигляді стягнення
середнього заробітку за час одного й
того ж прогулу працівника задля
компенсації його втрат від неотримання
зарплати чи неможливості
працевлаштуватися. До того ж, 01 липня
2013 року заступник начальника відділу
державної виконавчої служби
Нікопольського міськрайонного
управління юстиції звернулась до суду
із заявою про роз'яснення рішення
Нікопольського міськрайонного суду
від 18 травня 2012 року, вказавши на те, що
з пояснень боржника ПП „Руметаль"
встановлено, що трудова книжка ОСОБА_2
на підприємстві відсутня, працівники,
відповідальні за її збереження,
звільнені, а на ім'я ОСОБА_2 заведена
нова трудова книжка із відомостями про
прийом, переведення та звільнення
ОСОБА_2 з ПП „Руметаль". Однак, ОСОБА_2
відмовився отримувати дану трудову
книжку, оскільки в ній відсутні
відомості з усіх попередніх місць його
роботи. В той же час, порядок
оформлення дубліката трудової книжки
та її заповнення чітко визначено у
розділі 5 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженою наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України від 29 липня
1993 року, № 58, незалежно від того, з чиєї
вини вона була загублена. При цьому
документи, які підтверджують стаж
роботи працівника на інших
підприємствах, повинен надати сам
працівник. В свою чергу, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
сприяти працівникові в одержанні
документів, які підтверджують стаж
його роботи, що передував влаштуванню
на це підприємство. У тому разі, коли
документи не містять повністю
зазначених вище даних про роботу у
минулому, в дублікат трудової книжки
вносяться тільки ті дані, що є у
документах (п. 5.3. Інструкції). До
теперішнього часу ОСОБА_2 дублікат
трудової книжки на ПП „Руметаль" не
отримав. Крім того, як вбачається з
матеріалів цивільної справи № 0426/4118/2012
(провадження № 2/0426/2719/2012) ОСОБА_2
дізнався про порушення свого права, а
саме, невидачу ПП „Руметаль" в день
звільнення позивачеві належно
оформленої трудової книжки, 18 березня
2009 року (саме цю дату ОСОБА_2 вважає днем
звільнення його з роботи). Однак з
позовом про стягнення середнього
заробітку за весь час затримки видачі
трудової книжки ОСОБА_2 звернувся до
суду лише 07 березня 2014 року, тобто з
порушенням строку в три місяця,
передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. До
того ж, в день звернення до суду з
позовом до ПП „Руметаль" про
зобов'язання видати трудову книжку,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та моральної шкоди
(цивільна справа № 0426/4118/2012
(провадження № 2/0426/2719/2012) позивач не
скористався даним правом та вимог про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки видачі трудової книжки не
заявляв. Доводи представника позивача
про те, що позовні вимоги ОСОБА_2
стосуються порушення ПП „Руметаль"
законодавства про оплату праці, а з
позовом про стягнення належної
працівникові заробітної плати він має
право звертатися до суду без обмеження
будь-яким строком, не можуть бути взяти
судом до уваги, оскільки, відповідно до
вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України,
тримісячний строк обчисляється з дня,
коли позивач дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права. З
огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_2 є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний у день звільнення видати
працівнику належним чином оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, встановлені у
статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата усіх
сум, які належать йому від
підприємства, установи, організації,
проводяться у день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у випадку
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівнику сум у строки,
вказані у статті 116 цього Кодексу, за
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівнику його
середній заробіток за час затримки у
розрахунку.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у
разі затримки видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Колегія суддів встановила та це
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_2 з вересня 1999 року по 18 березня 2009
року працював у ПП «Руметаль» на посаді
заступника директора. 18 березня 2009 року
він був звільнений за угодою сторін. На
момент його звільнення власник не
провів з ним повного розрахунку та не
видав йому трудову книжку. Рішенням
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 18 травня
2012 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково. Зобов'язано
приватне підприємство «Руметаль» м.
Нікополь видати ОСОБА_2 трудову книжку.
Стягнено з приватного підприємства
«Руметаль» м. Нікополь на користь
ОСОБА_2 суму заборгованості по
заробітній платі в розмірі 3860,79 грн.,
середній заробіток за час затримки у
розрахунку при звільненні в розмірі 605
грн., моральну шкоду в розмірі 200 грн., а
всього до стягнення - 4665, 79 грн. 79 коп. В
решті позову відмовлено.

В зв'язку з тим, що з відповідача на
користь ОСОБА_2 вже був стягнутий
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
неможливість одночасного застосування
вимог і ст. 117 КЗпП України, і ст. 235 КЗпП
України, тобто стягнення подвійного
середнього заробітку за один і той же
період, оскільки це буде не співмірно з
правами працюючого працівника, який
отримує одну заробітну плату.

Відповідно до приписів ст. 233 КЗпП
України, працівник може звернутися із
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права.

Стаття 234 КЗпП України передбачає
можливість поновлення судом строків,
передбачених ст. 233 КЗпП України, у разі
пропуску їх з поважних причин.

Згідно до роз'яснень у постанові
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року N 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» п. 4 -
встановлені статтями 228, 233 КЗпП України
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Якщо
місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.
Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а всі обставини справи права і
обов'язки сторін.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що позивач пропустив
строк звернення до суду з позовними
вимогами з огляду на те, що з матеріалів
цивільної справи № 0426/4118/2012
(провадження № 2/0426/2719/2012) ОСОБА_2
дізнався про порушення свого права, а
саме: не видачу ПП „Руметаль" в день
звільнення позивачеві належно
оформленої трудової книжки, 18 березня
2009 року (саме цю дату ОСОБА_2 вважає днем
звільнення його з роботи). Проте з
позовом про стягнення середнього
заробітку за весь час затримки видачі
трудової книжки ОСОБА_2 звернувся до
суду лише 07 березня 2014 року, тобто з
порушенням строку в три місяця,
передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду до їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції врахував всі
докази у справі і дав їм належну оцінку
у зв'язку з чим підстав для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення, судова колегія не вбачає.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що рішення суду
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 02 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Черненкова Л.А.

Судді
Петешенкова М.Ю.

Дерев’янко О.Г.